Бережний Василь

Оаза в льодах

Василь Бережний

ОАЗА В ЛЬОДАХ

Оповідання

©  http://kompas.co.ua — україномовна пригодницька література

Оформлення О. Захарова

ОАЗА В ЛЬОДАХ

Розповідь радиста про пригоди в Антарктиді

Замість передмови

Оце недавно приїхав я у відпустку з далекої Антарктиди — я там, бачте, працюю радистом. Усі розпитують мене про цей загадковий закуток нашої земної кулі. А особливо школярі — Дмитрикові товариші. Ви, може, не знаєте Дмитрика? Це мій менший братик, ходить у шостий, мріє стати полярником і працювати зі мною в Антарктиді. Так ото вони всі як поприходять — і до мене:

— Розкажіть!..

— Розкажіть!..

Я їм і розказую — про китів, чубатих пінгвінів, морських слонів, про полюс лютих вітрів, які валять людину з ніг, про червоні та голубі озера в оазах, що загубилися посеред льодовиків. Про все вже їм розповів, а вони ще просять. Тоді я змалював їм пригоду, що сталася з підривником Панасом… Батько мій послухав-послухав, а тоді махнув рукою:

— Таке й вигадаєш! Ти й змалку був мастак вигадувати…

Батька мого важко переконати. Але ви, звичайно, розумієте, що тут ніякої вигадки немає, бо як би я вигадав, коли б цього не було? Я ж радист, мені всі розмови в ефірі чути, і коли ото передали про вибух у Священній печері, від якого прийшла загибель на Омоно… Але це вже я забігаю наперед, а так не годиться. Все мусить мати свій порядок — говорив колись, здається, Тартарен із Тараскона. А може, це й не він сказав, а хто-небудь із мудрих халдеїв чи індійців. Одне слово, хтось це сказав, і я цілком його підтримую. Отож послухайте, як це було…

«Зник безвісти»

Минуло вже більше тижня, як загін сейсмічної розвідки, що складалася з трьох чоловік, вирушив у глиб Антарктиди. Великий всюдихід, пробиваючись крізь люту сніговицю, скидався на корабель. Вітер гуде та завиває, а він пливе собі по снігових хвилях. Крізь замерзлі віконечка жовтіє світло, і як не налітає, як не плюється снігом оскаженіла пурга, а погасити його не може. Всюдихід, ревучи потужним дизелем, тягне за собою причеп — грубо збиті дерев’яні сани з бочками пального. Від проміжної бази група від’їхала майже на триста кілометрів, а ще лишилося обстежити величезний район.

Водій-механік, широкоплечий чоловік у замасленому кожусі і кудлатій шапці, наче приріс до свого місця, він не знімав рук із важелів. Тут того й дивись, що зіб’єшся з курсу або полетиш у тріщину… Гудіння мотора, бубоніння підривника і сейсмолога, завивання бурі — все це заколисувало механіка, хилило на сон. Коли повіки самі собою злипалися, він струшував головою, діставав цигарку й закурював. «От уже погодка, — думав. — Ну, й працює холодильник світу!»

Сейсмолог і підривник Панас всю дорогу сперечалися. Що б не сказав учений, Панас одразу ж заперечував.

Якось розмова зайшла про методи сейсмічної розвідки.

Після докладного пояснення сейсмолог втомлено запитав:

— Тепер, сподіваюсь, дійшло?

Чухаючи потилицю, Панас відповів:

— Я знаю, що струс льоду прилади запишуть, але щоб ото, як ви кажете, визначити по цьому рельєф місцевості — цього бути не може.

Сейсмолог нервово витер хусточкою чоло, торкнувся Панасового плеча:

— Зрозумій же ти, ведмедю, що в різних середовищах звукові і сейсмічні хвилі рухаються з різною швидкістю. На цьому й ґрунтується наш метод вивчення рельєфу. Хвилі пройдуть крізь лід, відіб’ються від поверхні материка, прилади запишуть їхній шлях, і коли ми зробимо багато вибухів та ще й у різних місцях — можна буде скласти карту місцевості…

— Отієї, що прихована під льодом? — перебиває Панас.

— Так.

— Але ж лід тут, як ви кажете, до двох кілометрів товщиною.

— Для того нас і відрядили, щоб промацати місцевість крізь лід.

Панас мовчить, ніби зважує щось, а потім хитає головою:

— Промацати? Неможливо. Неймовірно…

Спочатку це сердило сейсмолога, а потім він звик до того, що Панас завжди все заперечує, і махнув рукою. Головне, що підривник він хороший, а все останнє — дрібниця.

Діставшись до певного місця, зазначеного на карті, вони зупинялися. Механік оглядав та заправляв двигуна, вчений встановлював потрібні прилади, а Панас вішав на одне плече брезентову сумку з вибухівкою, на друге — акумулятор і контактор з проводкою і, відійшовши якомога далі від машини, але так, щоб її все-таки було видно, брався за роботу. Він розгрібав сніг, закладав заряд, відбігав на безпечну відстань і вмикав контактор. Вибух глушило вітром. Але чутливий сейсмограф вловлював і записував струс льоду.

І раптом після однієї з таких вилазок Панас не повернувся.

За кілька тижнів екіпаж так звик до одноманітності своєї роботи, що спочатку ні сейсмолог, ні механік не звернули на це уваги.

— От ви кажете, Панасе, що не зможемо промацати поверхню крізь лід, — заговорив учений, не відриваючись від стрічки, покресленої зиґзаґами, — а ось оця крива ясно показує, що під нами гора, та ще й не маленька.

Не почувши звичного «не може бути», вчений підвів голову й оглянув кабіну. Підривника не було.

— Хіба він ще не прийшов? — здивовано спитав у механіка вчений. Той знизав плечима, мовляв, мені й самому дивно.

Сейсмолог вискочив із кабіни й вистрелив угору з ракетниці. Червона дуга прорізала темну снігову млу, вітер пригасив звук пострілу. «Невже трапилось нещастя? — стривожився сейсмолог. — Але ж підривник десь поблизу…»

Прив’язавшись до всюдихода тонкими капроновими канатами, щоб не заблукати у безпросвітній сніговиці, сейсмолог і механік обстежили навколишню місцевість. Але Панаса ніде не було. Знесилені, поверталися до машини, щоб через кілька хвилин знову почати пошуки. Так повторювалося дуже довго. Тривога змінилася безнадією.

Сейсмолог передав на базу радіограму про нещастя: підривник Панас зник безвісти й, очевидно, загинув. Відповідь була коротка: «Незважаючи ні на що, продовжувати розшуки».

Минула доба. Проте наслідків не було ніяких.

Пурга лютувала ще дужче, намагаючись засипати снігом і дві постаті, що блукали в цій пустелі, і всюдихід, у віконцях якого блимало світло.

В оазі

Що ж сталося з Панасом?

Заклавши заряд, він одійшов, скільки дозволяв провід, і, повернувши ручку контактора, важко впав на сніг.

В ту ж мить хлопець відчув, що провалюється і падає в глибочінь. І не просто падає, а з’їжджає на животі по слизькому льодяному жолобі. Обхопивши сумку з толом і акумулятором, Панас розчепірив ноги, щоб стримати падіння і, можливо, зачепитися за який-небудь виступ у цьому слизькому тунелі. «Не може бути, щоб я отак…» — зціпивши зуби, шепотів підривник. Але сила тяжіння невблаганно тягла його вниз, ноги ковзали по стінках, і він мчав усе швидше й швидше, наче з’їжджав із трампліна.

Знизу долинув якийсь шум. «Невже вода? — майнуло в голові. — У центрі Антарктиди під льодовиком?.. Не може бути, щоб…» Скінчити думку Панас не встиг. Він плюхнувся у воду.

Це була річка — бурхлива, але не глибока. Вона вирувала й пінилась у льодяному тунелі Вода була не дуже холодна, а може, хлопцеві так тільки здалося. Кілька разів потік збивав його з ніг. Вода наповнила унти. Але холоду Панас не відчував. Він брів за течією, спотикаючись об каміння. Інколи йому здавалося, що до нього дотикається щось і відскакує. «Невже риба? — думав Панас. — Не може бути цього!» Коли він потрапив на глибінь, по саму шию, щось ляснуло його по щоці: то злякана рибина махнула хвостом. Це порадувало Панаса, раз тут є риба, значить… І знову сумніви заполонили його. Риба… Це ще нічого не значить. І глибоко в океані водиться риба… «Якщо ця річка впадає в океан, — міркував Панас, — то, може, там помітить мене якесь судно. А що, коли воно тече до якого-небудь підльодного озера?» Він згадав, як сейсмолог розповідав про товщину льодовика — в деяких місцях вона сягає більше двох кілометрів. От і бовтайся в озері, коли над твоєю головою така товща льоду!

Спробував вернутися. Але потік не давав і кроку ступити назад. Довелося йти за течією. Довго брів Панас, аж утомився. Одежа намокла, обважніла, та ще й сумка з вибухівкою обтяжувала. «Коли б хто отам зверху сказав, — думав хлопець, — що під льодовиком вирує потік, нізащо б не повірив…»

А річка текла все далі й далі. На поворотах її Панас натикався на береги — то на лівий, то на правий, і невідомо було, чи то лід, чи відшліфований граніт. Нарешті відчув, що потік ніби стишується. Збільшилась глибина. Вода вже сягала йому під пахви. Порідшала темрява, очі вловлювали якесь невиразне світло. Воно посилювалося з кожним кроком, і ось річка вирвалася з льодяного тунелю на рівнину.

— Аж очам не віриться! — В захваті вигукнув Панас і вибрався на пологий берег. Вода стікала з його хутряного одягу, а він стояв зачарований і озирався навколо. Перед ним — скільки сягало око — простяглася рівнина, без льоду, без снігу, поросла якимись сизими кущами. Позаду лежав льодовик. Велетенською обривистою стіною, з якої дзюрчали потоки, він відгороджував цей дивовижний шмат землі. Задерши голову, Панас подивився вгору, прикидаючи в думці, чи можна туди видряпатись. Але верхнього краю льодовика не побачив: його закривали хмари. Глянувши на обрій, де рівнина зливалася з низьким хмарним небом, Панас подумав: «Невже ця оаза більша за оазу Бангера[1]? Цього не може бути».

Згодом він переконався, що відкрита ним оаза у кільканадцять разів більша.

Хлопець стояв і дивувався. Приємне, трохи прохолодне повітря вливалося йому в груди. Проте чому таке примарне світло? І звідкіля воно? Панас глянув навкруги. Над головою в нього тремтіло, мінилося, вигравало всіма кольорами полярне сяйво.

Юнак підійшов до сірого гладенького каменя, що лежав на березі, роздягся і викрутив хутряний одяг. Білизна була майже суха. Проте скинув і теж викрутив. Увесь час озирався, ніби хтось міг тут спостерігати за ним. «Та хто ж тут може бути? — невесело пробурмотів до себе парубок. — Люди? Звідки їм узятися?» Тієї ж миті він помітив… сліди. На стужавілому ґрунті добре видно було довгасті ямки, з одного кінця заокруглені, з другого розширені. «Скидається на ведмежі лапи, — подумав Панас, — але ж ішло наче на двох…» Придивившись, розрізнив пальці в розширеній частині. Хлопець швидко вдягнувся і пішов вздовж слідів, порівнюючи їх із своїми, його крок був майже вдвічі більший, а ступня, мабуть, чи не втричі. Але ж він взутий в унти… Слід довів його до кам’янистої стежки і пропав. «Невже в цій оазі, серед льодовиків, живуть людиноподібні істоти? — подумав Панас. — Не може цього бути. Це неймовірно. Мабуть, якась експедиція тут висадилась. Але чому ж босі?»…

Кам’яниста стежка звивалася між чагарником. Куди вона веде? Панас підвів голову й зупинився, як укопаний: на обрії бовваніло місто! Он шпиль високого замку, нижче у тьмяному світлі поблискують вузькі високі вікна…

— Що за чортовиння? — вилаявся про себе Панас. — Може, я сплю і все це мені сниться?

Але місто виднілося досить чітко, і Панас вирішив іти до нього. Через деякий час він побачив, як високо над замком у небі з’явився величезний літальний апарат. Кілька секунд він летів понад шпилями, а тоді різко шугнув униз.

Панас зупинився, як зачарований. Почав озиратися навколо. Коли ж знову рушив уперед і кинув погляд на обрій — місто зникло. Ні шпилів, ні дахів — нічого не було. Темніли скелі та й більш нічого.

«Марево, це було марево! — чомусь із полегшенням подумав Панас. — Гра світла…» Пригадав розповіді товаришів про марева в Антарктиді. То їм бачилось, що по небу пливуть кити, то з’являлися вгорі перевернуті кораблі… Сам він оце побачив марево вперше. «А хай йому лихо, — подумав, — тільки збиває з пантелику. А може, й слід… того… несправжній?»

Придивився: ні, слід справжній, і, видно, недавній. Що ж робити?

Панас звернув набік і сів між камінням. Треба було обміркувати становище. Нараз почув шурхіт. Виглянув із-за каменя і закляк. Стежкою йшла якась людиноподібна істота! Все тіло її вкривала густа, трохи рудувата шерсть. Голова помітно загострена зверху і розширена внизу, щелепи видаються вперед. В руках істота тримала сплетену з лози вершу, в якій поблискувала риба. Тубілець ішов не поспішаючи, перевалюючись із ноги на ногу, неначе пінгвін. Ростом був невисокий, метра з півтора.

«От і господар оази, — тривожно подумав Панас. — Рибку, значить, люблять… Цікаво, куди він прямує?»

Назирці побрів за рибалкою.

Поминувши чагарі, тубілець, а за ним і Панас, наблизились до невеличкого озера. В далині виднілися невисокі гори. А позаду них тьмянів льодовик. Здавалося, скелі стримували його просування, загороджували шлях на рівнину. Ґрунт скрізь був кам’янистий, покритий сизим мохом.

Ще здалеку Панас запримітив, що гори всіяні якимись темними кружалами. Підійшов ближче, роздивився, що то отвори, в яких зрідка показуються такі ж волосаті постаті, як і його «провідник». «Печери, — подумав Панас, — але не може бути, щоб ці печери правили їм за житло. Там же, напевне, зовсім темно».

Коли рибалка зайшов до однієї з нижніх печер, Панас зупинився, постояв у нерішучості й повернув назад, до чагарників. «З цими створіннями треба бути обережним, — промайнуло у хлопця в голові. — Хтозна, який у них характер». Багато передумав Панас, лежачи в кущах, аж поки не заснув. Хоч і дужий він був і витривалий, але втома взяла своє. Сон підкрався непомітно…

Панас спав так міцно, що не почув, як, стиха ґелґочучи, до чагарника підійшло кілька дикунів. Зупинилися, мовчки оглядаючи чужинця, його довге, сильне тіло, так само, як і їхнє, вкрите шерстю.

Не чіпали, терпляче очікуючи, поки він прокинеться.

В очах, що поблискували з-під густих навислих брів, світилося збентеження. Посідали навпочіпки, тихенько перемовляючись. Звуки їхньої мови були короткими, уривчастими.

Панас спав може години дві. Коли ж прокинувся і побачив себе в цьому незвичайному товаристві, рвучко сів і зненацька вихопив шашку толу. Господарі з ґелґотом відхилилися, але все ж таки сиділи мирно, не вишкіряючи зубів, не вигукуючи войовничих гасел. Панас дивився на їхні оброслі волоссям обличчя і думав, що коли б вони схотіли, то давно б уже роздерли його на шматки. Виходить, це мирні істоти.

Довго вони отак сиділи — Панас пильно дивився на них, а вони на нього.

— Ну, й комедія! — силувано усміхнувся підривник. — Чого баньки вирячили? Приймайте гостя!

Вони перезирнулися між собою, щось заґелґотали. Серед інших Панас виділив найчастіше вживане сполучення звуків «омоно».

Тубільці, видно, звернули увагу, що на Панасові не така щетина. Несміливо підходили, торкалися рожевими долонями. Потім рушили в напрямку до печер, жестами показуючи Панасові, щоб і він ішов слідом за ними. Іншого виходу не було — пішов. Дивився на їхні оброслі густою щетиною тіла і не йняв віри, що це — люди. Вони більше скидалися на тварин — мавп, чи що… Але ж ходять на двох, розмовляють…

Ці, що надибали Панаса і повели його до себе, мешкали в просторій печері. Долівка була вистелена м’яким мохом. На стіні блимав каганець. Це остаточно переконало Панаса, що перед ним люди. Первісні, дикі, але люди. Тварини ніколи не навчаться користуватися вогнем. Вони можуть влаштовувати затишні лігва, але вогонь — не для них.

Панас підійшов до каганчика і став його пильно розглядати. У шматку каменя було зроблено заглибину. В ній поблискувала темна рідина, з якої витикалося волоконце. На тому ґнотику і цвіте золотою пелюсткою вогник. Що ж тут горить? Хлопець умочив палець, понюхав. Нафта! Не може бути… Ще раз умочив і ненароком погасив світло. В печері зробилося темно. Господарі тривожно заґелґотали і кинулися до виходу. Панас пригадав, що в сумці в нього є електричний ліхтар. Він швидко вийняв його і ввімкнув лампочку. Яскраве світло прорізало темряву. Приголомшені дикуни повернулися в печеру, але посідали, притуливши долоні до грудей, біля входу і з острахом стежили за Панасом. А він дістав із сумки ще й запальничку, викресав вогню і засвітив каганець.

Коли переполох улігся, Панас уважніше оглянув печеру. І який же він був вражений, коли побачив, що стіни її з кам’яного вугілля. Чорне, блискуче, ніби відшліфоване, воно залягало шаром метрів на три товщиною. «Мабуть, усі печери в гірському масиві видовбані у вугільних шарах, — подумав Панас. — Тепер наукові станції Антарктиди будуть забезпечені паливом!»

В ту мить у хлопця й гадки не було, як він повідомить про знайдені поклади. Головне, що він їх відкрив!

Після того, як Панас продемонстрував свою владу над вогнем, сім’я дикунів дивилася на нього побожно. Двоє старших заметушилися, дістаючи щось із пічурок і ніш. Не без подиву спостерігав за ними Панас. Та й як не дивуватися, коли вони розіслали посеред печери якісь величезні, схожі на пальмові, листки, а на них поклали свіжі плоди, що нагадували ананаси. Супроводжуючи жестами свої слова, запросили їсти. Тільки тепер Панас відчув голод. Без зайвих церемоній сів і почав призволятися. Соковиті кисло-солодкі плоди здалися йому дуже смачними. Шматочки їх просто танули в роті.

— А знаєте, як у нас на Україні кажуть? — усміхнувся Панас, обводячи поглядом зарослі волоссям обличчя. — На світі не без добрих людей!

Омоно

Минуло чимало часу, і Панас звик жити в печері. Без особливих зусиль він вивчив мову тубільців і вже міг порозумітися з ними. Було, звичайно, багато такого, чого вони ніяк не могли второпати — наприклад, звідки прибув Панас. Найстарший, що звався Оча, довго розповідав про їхню землю. Оточена вічними льодами, вона єдина в усьому світі. Оча говорив про якийсь непогасний вогонь, гарячі водограї, загадкову країну вічного сну. Розповідаючи, старий сидів із напівзаплющеними очима, біля його ніг лежала дівчина Ава — мабуть, його дочка. Коли він говорив про країну вічного сну, в Ави блищали очі від захоплення.

«Легенди, казки… — думав Панас, слухаючи його чудернацьку мову. — Але звідки вони беруть нафту або ці чудові овочі?»

Згодом він поступово дізнався про все. Оаза полого понижувалась і переходила в плодючу долину, що тяглася на десятки кілометрів. Там буяла рослинність, звідтіля тубільці приносили різні плоди. В річці та озерах ловили рибу. Про тварин чи звірів вони не згадували і м’яса ніякого не вживали. Не було в них і луків та стріл. «Вони беруть готове в природи, — зробив висновок Панас. — Та ото ще ловлять рибу». Непогасний вогонь — не що інше, як горіння газу, який у багатьох місцях виривається із надр землі. Величезні вогненні язики здіймалися там і сям над долиною. В сутінках полярної ночі їх було добре видно. Пломеніло щось і в кратері невеликої сопки, на якій жив Омоно — їхній, сказати б, ватаг. З сопки, твердив Оча, брав свій початок таємничий шлях до «країни вічного сну». Пізніше Панас зрозумів, що мова йде про «потойбічний» світ, до якого потрапляють через кратер вулкана. В кратер з великими церемоніями кидають старих, немічних, хворих, а також і тих, що розгнівали Омоно чи не догодили йому. Відблиск вулкана жовтою розпливчастою плямою лягав на хмари.

Мабуть, оце підземне тепло, думав підривник, і спричинилося до виникнення життя в оазі. А який багатющий край!..

Кілька разів хлопець спускався в долину, звичайно, в супроводі своїх нових друзів. Там, унизу, було так тепло, що довелося скинути хутряний одяг. Коли Панас зробив це вперше — тубільці закам’яніли від подиву. Адже він зняв із себе шкіру!

Панаса дивувало, що його не ведуть до Омоно — їхнього володаря. Саме слово «Омоно» перекладалось чи то як «посланець духів», чи то як «посередник між духами і людьми».

— Не Омоно, а Омана! — сміявся Панас. — А ви, дурні, й слухаєте.

Нічого доброго від цієї зустрічі хлопець не чекав, але зустрітися хотів. Може, йому вдасться умовити Омоно, і той допоможе якось вибратись на льодовик?

Оча пояснив Панасові, що його поведуть на магічну гору не раніше, як із-за обрію з’явиться «білий вогонь», тобто коли зійде сонце. Такий звичай. Тоді збуджується, дрижить Священна гора, червоний вогонь піднімається у кратері, щоб підхопити тих, хто відправляється до країни вічного сну. «Значить, зі сходом сонця посилюється вулканічна діяльність, — міркував Панас. — Цікаво… Мабуть, сила тяжіння викликає приплив магми? Ну, нічого, вчені розберуться… А «посланець духів» використовує це явище природи для ошуканства. Цікаво, чи він сам вірить у це?»

Годинами не спав Панас, обмірковуючи своє становище. Сумку з вибухівкою підкладав під голову, побоюючись, щоб її не вкрали. Але первісні люди не відзначалися цікавістю, по натурі вони були м’які, незлостиві. Могутність дивовижної істоти, яка скидала шкіру і могла видобувати вогонь, викликала в них захоплення і страх. Адже вони тільки «позичали» полум’я, а про те, щоб «викликати» його — навіть не помишляли!

Одного разу Панас прокинувся від різких криків. Надворі перед входом до печери, підстрибували, галасували і всіляко метушилися дикуни. Спочатку він не зрозумів, у чому річ. Коли ж вийшов із печери — і сам зрадів. Над далекими горами, що тьмяніли на обрії, сходило сонце! Виткнувся ще тільки невеличкий окраєць його, а все навколо наче обновилося, ніби почало жити новим життям. Зникло примарне світло полярного сяйва. На льодовикових урвищах затремтіло безліч веселок, почали здійматися білі тумани, засиніли далекі гаї. А озеро? Одно червоніло, немов налите кров’ю, друге біліло, наче наповнене молоком, третє вражало густою синявою.

Сонце здіймалося над обрієм повільно-повільно. Воно викликало екстаз у цих волосатих істот. Їхні горлові крики долинали звідусіль, і це не дивувало Панаса. Йому й самому хотілося кричати, плакати й сміятись. Це ж і його друзі-полярники спостерігають життєдайне світило. Чи хоч згадують вони зниклого підривника? Ех, коли б оце вертольотик!..

Почалися готування до мандрівки на магічну гору, де Омоно визначатиме долю кожного: чи лишатися йому в цій долині, чи мандрувати в країну вічного сну.

Нарешті приготування скінчилися. Всі причепурилися, взяли подарунки — в’ялену рибу, сушене коріння, пояси, оздоблені риб’ячою лускою, якісь блискучі камінці — і пішли кам’янистою стежкою вниз, у долину. Панас, перекинувши сумку з вибухівкою через плече, почовгав слідом. Щоб не так виділятись — не скинув своєї «шкіри». Але все одно його постать відразу впадала в око — він був на ділу голову вищий від найвищого тубільця.

Дорогою до них приєднувалися все нові й нові тубільці. Незабаром Панас опинився всередині живого потоку, йому здавалось, що на нього майже не звертають уваги, хоча насправді сотні колючих поглядів обмацували його струнку постать.

Пройшли тінистий гай, проминули дивовижно червоне озеро, перевалили через кілька пагорбів і нарешті вступили на передгір’я, що вело до Священної гори. Біля підніжжя сопки виднівся величезний натовп. Тубільці розташувалися тут багатьма таборами. «Видно, особисті справи розглядаються в канцелярії без поспіху, — пожартував у думці Панас. — Теж мені бюрократи!»

А на душі було тривожно. Що може зробити дикун, який має таку владу? Мабуть, у нього є і виконавці його волі, адже будь-яка влада тримається на реальній силі.

Невдовзі він переконався, що така сила існує. Щось на зразок тілохранителів, озброєних гострими каменями, прив’язаними до замашних держаків. Дикуни стояли двома шеренгами, що тяглися майже до самісінької вершини сопки, де темнів отвір печери Омоно. Це був живий коридор із волосатих тіл.

Біля підніжжя гори виконувався якийсь ритуал — танці, кружляння із смолоскипами — одне слово, якась метушня, супроводжувана завиванням. «Ти диви, які вихиляси! — обурювався Панас. — Невже отаке життя продовжувалось у наших предків сотні тисяч років? Не може бути!» Біля Панаса крутився старий Оча, то брикаючи ногами, то вишкіряючи зуби.

— Телепні! — роздратовано гукнув Панас. — Наші стиляги не гірше вас викаблучуються. Припиніть!

Оча зупинився на мить, але, нічого не второпавши, знову застрибав.

Нарешті вони пішли на гору. Вірніше, пішов Панас, а всі інші поповзли на ліктях і колінах.

— Устаньте! — гримав на них Панас, але вони боялися навіть голову підвести. Повзли одне за одним — тільки похитувались волосаті спини. Здавалося, стежкою звивається велетенський казковий дракон.

Підйом у такий спосіб зайняв кілька годин. Панас крокував обережно, щоб ні на кого не наступити. Охоронці проводжали його лютими поглядами. Але жоден не насмілився зачепити.

Ось і майданчик біля печери Омоно. Далі — отвір. Тут Панасові довелося зігнутися.

— От клятий шаман! — вилаявся він уголос. — Не міг уже зробити більшого отвору!

Печера була височенна й простора. Глянувши на гладеньку, як дзеркало, долівку, Панас подумав: «Мабуть, це був колись боковий кратер, і то застигла лава». Хоч печеру освітлювала безліч смолоскипів, проте Панас не відразу побачив Омоно. «Посланець духів» сидів на камені біля найвіддаленішої стіни в оточенні своїх поплічників. Наблизившись до нього, підривник мало руками від подиву не сплеснув. «Та це ж вона, а не він! Тут, значить, матріархат».

Хижо зиркнувши на Панаса, Омоно аж зашипіла. Оча, який плазував біля парубкових ніг, буркнув:

— Омоно сердиться. Твій живіт не торкається священної долівки.

— І не торкнеться, поки я живий! — сердито сказав підривник.

В печері стало зовсім тихо. Омоно, роздуваючи ніздрі, подалася вперед, схопилася волосатими руками за камінь, що лежав перед нею, і заклякла в такій позі. Ті, що стояли побіля неї, наготували свою зброю — палиці з прикріпленими до них гострими каменями. Панас зупинився. «Це ж звір, готовий до стрибка, — подумав. — Ну, нічого, я тебе почастую». Уголос сказав:

— Я не твій підлеглий, Омоно, і не знаю місцевих звичаїв.

Омоно глибоко зітхнувши, і видно, стримуючи злість, сіла на свій «трон». Її очиці свердлили Панаса, її поплічники теж не зводили очей з високої сильної постаті, що невідомо звідки прийшла до їхнього царства. Хижі, чомусь розлютовані, вони ладні були в будь-яку мить кинутися на Панаса. Але Омоно не подавала сигналу, і вони мовчки тупцяли на місці. Нарешті вона заговорила — хрипко, відривисто. Її слова можна, приблизно, перекласти так:

— Духи відкрили мені, що ти з’явишся в нашу долину і будеш мені слугувати, допомагатимеш підкорювати непокірних.

«Ох, і хитра ж холера! — промайнула в Панаса думка. — Ти дивись, як зорієнтувалася».

— Довго тут я не можу бути, — примирливо відповів Панас. — Треба щоб твої люди вирубали в льодовій горі стежку, і я піду в інші долини.

Ці слова збентежили Омоно. Покате чоло її зморщилося.

— Які інші долини? — роздратовано спитала вона. — Хіба ж ти не знаєш, що на всьому світі є тільки одна наша Долина Життя?

— Еге, — засміявся Панас, — та ти, я бачу, дуже мудра особа! Знай же, що ваша Долина Життя — це лише крапля в морі… — І він почав якомога дохідливіше розповідати про інші материки, про людей, що їх населяють. Хтозна, чи все було зрозуміле в його розповіді, та, напевно ж, що не все. Бо в їхній мові і слів не вистачало, щоб намалювати картину широкого світу. Проте головну Панасову думку Омоно і більшість присутніх зрозуміли. Але ця думка була така незвична, що не справила на них ніякого враження. Вона просто не вкладалася в їхніх головах. Омоно, чи не найрозумніша істота серед них, відчула тільки небезпеку від розголосу про широкий світ. Вона сказала так (її слова передаємо, звичайно, приблизно):

— Колись, дуже давно, підземні духи розгнівались на нас, погасили вогні в Долині, випили теплі водяні стовпи. Холод побив родючі гаї. Наша прамати літала на птиці далеко-далеко, аж на край світу. Та скільки не летіла вона — всюди був сніг і крига. Окрім нашої Долини Життя, інших немає ніде.

— Є, — ствердив Панас, — та ще й дуже багато.

— Нема, не було й не буде, — заперечила Омоно.

Панас засміявся: адже й він любить заперечувати те, чого не знає.

«Диспут» їхній продовжувався досить довго. Панас звернув увагу, що в печері дуже жарко. Із бокового входу вривався потік гарячого повітря. «Цей хід тягнеться, мабуть, аж до кратера, — подумав хлопець. — Він, очевидно, і є шляхом до «країни вічного сну». Отже, вулкан служить і піччю і крематорієм. Панас розстебнув під шиєю ґудзика і зсунув куртку вниз, до пояса. Рукава її звисли аж до підлоги.

Загадковий чужинець скинув шкіру! Це налякало Омоно. Вона швидко обернулася, взяла з ніші якийсь блискучий предмет і поставила перед собою. Придивившись, Панас побачив, що це просто шматок вугілля конічної форми. В ньому було зроблено невеликий отвір. Чорний конус, очевидно, символізував сопку, на якій вони зараз знаходились. Усі, хто був у печері, стрепенулися, наче крізь їхні тіла пройшов електричний струм. Панас із цікавістю ждав, що буде далі. Омоно взяла смолоскип і піднесла його до шматка вугілля. Спалахнуло синювате полум’я.

Оча, Ава і всі, що вповзли в печеру, скочили на ноги й несамовито заверещали, завили, потім враз стихли і попадали ниць. Панас стояв непорушно, спостерігаючи обряд, хоча й не знав, що він означає.

— Ти бачив, ти бачив! — зашепотів Оча.

— І зараз бачу, — відповів Панас. — Добрячий вугольок!

— Радій, ми всі йдемо до країни вічного сну! — забелькотів дикун. — Хто бачив, той не спускається в Долину Життя! Радій, радій…

«Он воно що! — озирнувся Панас. Чимало з тих, що стояли позаду нього, вже подалися в жаркий прохід. — Покірно йшли на загибель і старі й малі, без розбору… Вирок, значить, винесено!»

— Ти помандруєш у країну вічного сну, — прогарчала до Панаса Омоно. — Дух вогню кличе тебе. Іди!

— Я забув віддати тобі данину, Омоно! — гукнув юнак і, швидко підійшовши, поклав перед нею вибухівку.

Тоненький провід від детонатора тягся до контактора. Панас відходив, а провід розмотувався. Омоно відразу оточили ті, що товклися біля неї. Минула секунда, друга… Панас похолов: а що як капсуль підмок? Нервовим рухом повернув ручку контактора.

В цю мить блиснуло полум’я, громом прогримів оглушливий вибух, і всю печеру заслало димом…

У широкий світ

Звістка про загибель Омоно та її прибічників із краю в край облетіла оазу. Населення її було приголомшене. Панаса вважали за якогось могутнього духа, і де б він не з’явився, скрізь викликав страх. Спочатку хлопець намагався пояснити їм, що й до чого, але толку не добився. Його боялися, обожнювали, мабуть, сильніше, ніж Омоно. Зрештою він махнув на все це рукою. Поселився в окремій печері. Харчі доставляв йому Оча. Старий, бувало, несе фрукти, притискуючи їх обома руками до грудей, а за ним біжить Ава й, наче звірок, виглядає з-за його спини. «Пробуджується цікавість, — відзначив про себе підривник, — це вже добре. Цікавість породжує знання…»

Ставши господарем оази, Панас почав старанно вивчати її, міркуючи, як би сповістити про себе товаришів. День, що тягнеться тут півроку, настав саме вчасно. Долина Життя наче демонструвала Панасові свої багатства. Він блукав густими заростями, часто натрапляв на гейзери. До величезних язиків вогню, що виривались із свердловин, близько не можна було підійти, але хлопець не мав сумніву, що то горить або нафта, або газ. Горить, може, століттями і не згорає. Які ж тут величезні запаси!

Звірів і птахів чомусь не було. Мабуть, їх винищили. А може, вони водилися десь в інших лісах. От коли вдасться викликати сюди експедицію… Але як? Панас уже думав понадувати риб’ячі міхури й запустити «зонд». Та чи злетить він на півтора-два кілометри, щоб досягти поверхні льодовика?

Так чи інакше, треба підійнятись на гору, подолати неприступну льодову фортецю.

І Панас взявся за роботу. Спочатку думав прорубати сходи в льодяній стіні. Але потім вирішив скористатися пологішим порівняно з іншими схилом однієї із скель.

Він наказав Очі скликати якомога більше своїх одноплемінників. Старий прудко збіг на пагорб і, витягуючи шию, закричав. Здалеку долинув такий самий крик, а далі ще й ще. «От тобі й телеграф бездротовий!» — усміхнувся Панас.

Невдовзі до урвища зійшовся величезний натовп. У кожного було в руках якесь знаряддя: кам’яні молотки, прив’язані до дерев’яних держаків, палиці тощо. Панас зійшов на великий камінь, як на трибуну, підніс руку і гукнув:

— Нам треба зробити стежку у широкий світ! Зрозуміло? Прорубати сходи… Ось так. — Він зіскочив на землю, взяв у Очі кам’яний молоток і почав кришити породу.

Всі дивилися на нього, ніяк не виявляючи свого ставлення. Порода піддавалася не зразу, піт зросив Панасові скроні. Проте він не розгинався доти, поки не скінчив двох східців. Потім віддихався і поставив до роботи тубільців. Дивився, як вони клюють, хитав головою:

— Еге, так і до страшного суду ми не закінчимо!..

Лишивши розпорядником Очу, пішов, щоб подумати на самоті. Чи вдасться здійснити цей проект? Якщо врубуватись у товщу скелі — над головою нависне козирок. А як його обвалиш? Виходить, треба пробивати вгору тунель… Не під силу. А може, вести сходи понад краєм? Дуже небезпечно…

Підняв голову, оглянув горизонт, ніби запитуючи, що ж його вдіяти? Запаси мускульної сили в оазі величезні, а от техніки ніякої!

Погляд юнака упав на далеку гору, яка привернула його увагу, ще як ішов назирці за рибалкою. Тепер, коли оазу освітлювало сонце, видно було, що льодовик підходить до гори майже впритул.

«Засипати! Засипати проміжок між горою і льодовиком, — блиснула думка. — І як я зразу…»

Панас повернувся до дикунів і припинив роботу. Розповів про свій задум старому Очі, і той радісно закивав гостроверхою головою. Прокричав наказ натовпові, і всі рушили до гір.

Тут робота закипіла швидше, бо могли працювати всі гуртом.

Настрій у Панаса покращав, але сумніви не залишали його. Щоб засипати проміжок між горою і льодовиком, потрібно було перенести сюди матеріалу не менше, як на кілька Хеопсових пірамід…

Панас навчав їх робити носилки і кошики, щоб не носити землю пригорщами, його дратувала їхня обмеженість, але стримував себе, пам’ятаючи, що має справу з первісними людьми. Зрештою, йому вдалося більш-менш організувати роботу. Туземці носили землю й каміння кількома потоками і не заважали одне одному. Хотів ще домогтися, щоб вони передавали наповнені кошики з рук у руки, наче конвеєром, але не вийшло. Кожен працював самотужки: нагребе землі, піску чи накидає каміння — і гайда.

… День по дню насип ставав усе вищим та вищим.

Так працювали вони місяців три.

Нарешті кинуто останні корзини землі, і на будівників дихнув гострий вітер із безмежної снігової пустелі. Якусь хвилину вони зачудовано дивилися на сліпучо-білу поверхню, а тоді з криками кинулися вниз.

Одягнувши свою теплу «шкіру», Панас зійшов на льодовик. Далеко внизу потопала в імлі тепла оаза — Долина Життя, а перед ним біліли несходимі сніги. Десь у цьому безмежному просторі на станціях «Мирний», «Схід», «Піонерська» працюють його товариші… Коли б оце вони знали, що Панас живий і здоровий! Прилетів би прославлений льотчик Іван Черевичний… Але як сповістиш?

Вирушити самому пішки — вірна загибель у снігах. Ждати, поки на оазу натрапить хтось із дослідників? Теж нерозумно. Так можуть пройти десятиліття…

І раптом у хлопця блиснула думка:

«А що, як наш загін сейсмічної розвідки продовжує… Ну, звичайно! Апарати зареєструють вибух…»

Вирішив зробити кілька вибухів через однакові проміжки часу — може, здогадаються… Порахував — лишилося одинадцять зарядів. Чи гахнути всі разом? Ризиковано. Якщо апарат, приміром, саме виключений, то вся вибухівка пропаде марно.

Перший вибух… Він пролунав дзвінко, голосно, стрясаючи повітря і лід. Потім — другий, третій…

Сумка спорожніла. Лишився один заряд. Вийняв його, потримав у руці, немов прощаючись, подумав-подумав і поклав назад. А може, ще знадобиться.

Важко зітхнув і помалу зійшов униз.

Біля підніжжя гори лежали ниць перелякані тубільці.

* * *

Почувши гуркіт потужного мотора, Панас, задихаючись від хвилювання, кинувся до льодовика. Холодний вітер наче товченого скла сипнув в обличчя. Гудіння обірвалося. Вдивляючись у далечінь, Панас тремтячими пальцями став застібати куртку, але ніяк не міг попасти ґудзиком у петельку. Перед ним простяглася пустельна рівнина — хоч би цяточка де-небудь! Може, то йому вчулося? Стільки ждати, думати про це, то певно, що… Знову загудів мотор! Панас аж стрепенувся. Тепер уже сумніву не було. Та он же він, їхній всюдихід, заліплений снігом! Ще проїде мимо…

Кинувся бігти, кричав, махав руками.

Машина зупинилася. Назустріч вискочив сейсмолог.

— То ви прийняли мій сигнал? — закричав до нього Панас. — Цього не може бути! Це неймовірно!

Вони міцно обнялися.

… Про відкриття нової оази сповістили по радіо. Ще до настання довгої полярної ночі сюди прибули два вертольоти — вони доставили комплексну експедицію вчених. Оазу назвали «Інкредібіліс», що по-латині означає — неймовірна.

А ВИ ЩЕ НЕ БУЛИ НА МАРСІ?

І

Щоразу, коли Андрій Розумець заходить на подвір’я обсерваторії, його заполоняє дивний настрій. А особливо увечері. Все тут таке знайоме і заразом якесь незвичайне. Навіть гінкі клени, що натовпом стоять коло входу, здаються ближчими до неба, ніби й вони тягнуться до зірок, прагнуть зазирнути в таємницю всесвіту. А круглі павільйони із шоломами зверху? Урочисто бовваніють у срібному присмерку ночі, ховаючи в собі щось потаємне, важливе й велике.

Розумець іде доріжкою, притискуючи до себе довгастого ящичка. Задерши голову — і як та кепка не впаде? — хлопець дивиться на небо, швидко відшукує Марс. Дарма, що Андрійко ще тільки піонер. Зоряне небо він вивчив добре, і за це його дуже любить дідусь-астроном.

«Закінчиш школу, — не раз казав він, — підеш вчитися на астрономічний відділ…» О, коли б то вже скоріше скінчити школу!

Андрійко дуже хоче стати астрономом і мріє… про міжпланетні подорожі. От хоча б і на Марс. Онде він видніється у небі. Ця загадкова планета різко виділяється на темно-синьому тлі — наче бризка розплавленого металу.

З кожним днем Марс наближається до Землі: надходить час великого протистояння, коли віддаль між ними зменшиться до мінімуму.

Чути приглушене гудіння моторчика. Шолом павільйону, де встановлено найпотужніший телескоп, почав розкриватися. «Дідусь уже прийшов, — подумав Андрійко. — Ну, я ж його сьогодні здивую!»

Хлопець прискорює ходу. Хочеться швидше припасти до окуляра, глянути на загадкову планету. Скільки цікавого бачив на ньому Андрій! Білі яскраві смуги через увесь диск, величезні світлі плями… Але професор невідступно твердить, що Марс — мертве небесне тіло, що його вкривають піски, на яких навіть мох не росте. Та й звідки, мовляв, взятися на Марсі рослинності, коли там майже немає води? Андрійко нагадував дідусеві про полярні «шапки». Професор, у свою чергу, довго пояснював, що «шапки» ті зовсім не снігові. Легесенька намітка з інею, та й тільки. Про це свідчить швидкість її танення. Як тільки починається марсіанська весна, шапка сповзає з планети із швидкістю сорока п’яти кілометрів на добу. А яка атмосфера на Марсі? Приблизно дев’яносто вісім процентів її становить азот; решту — два проценти — складає аргон, вуглекислота і невеликі домішки інших елементів. Серед цих домішок є й сліди кисню, але тільки сліди…

Андрійко не погоджується з таким висновком. Можливо, прилади, які показують склад атмосфери, неточні — може ж таке бути? А найменша похибка призводить до неабияких перекручень; тим паче, що ми спостерігаємо планету із дна глибокого повітряного океану. Насправді на Марсі, мабуть, кисню багато, і є чим дихати… Але все це — зовсім не обґрунтовані припущення, як каже професор. Така наукова суперечка розгоралася мало що не кожного вечора, коли Андрійко приходив провідати дідуся в обсерваторію. Нарешті юний астроном дійшов висновку, що достеменно дізнатися про життя на Марсі можна, тільки здійснивши політ на планету. Треба лише перейти від слів до діла. Сьогодні він покаже дідусеві свій винахід…

Хлопець заходить до павільйону схвильований, ніби ступає на борт космічного корабля.

— А-а… ласкаво прошу, юний астрономе! — долинає з темряви голос професора. — Нам час рушати в далеку мандрівку!

— Я завжди готовий, дідусю! — бадьоро відповідає Андрійко, зачиняючи за собою двері. — А гляньте, що я вам приніс!

Професор вмикає світло й підходить до Розумця.

— Ось, — той подає йому довгастого ящика і блискучими очима стежить, як професор неквапно піднімає кришку.

— Космічний корабель!.. Молодець! — вигукує дідусь. — А як ти його назвав?

— «Піонер», — тамуючи хвилювання, каже Андрійко. — Там он на корпусі написано.

— Ага, бачу, бачу…

Професор уважно розглядає сріблясту модель. Вона й справді гарна. З боків її видніються ілюмінатори, крізь які можна бачити астронавтів, що сидять усередині в добре устаткованій кабіні.

— А ти все передбачив? — питає професор.

— Ну, аякже! Я ж прочитав багато описів ракет в науково-фантастичних творах, — пояснює Андрійко. — І твори Ціолковського читав… Крім каюти для екіпажу, тут є відділ для продуктів і води, інакше кажучи, їхня комора, відсік для пального і моторна група…

— Ну, тоді все гаразд, можна вирушати в мандри, — урочисто промовив професор і лукаво посміхнувся. — Вже не за горами той день, коли людина полетить у космос.

— Спочатку на Марс?

— Звичайно!

— От побачите, дідусю, там є життя!

— Гаразд, гаразд. Давай краще подивимось на Марс у телескоп.

Професор вимкнув світло. В павільйоні стало темно, тільки крізь щілину в його бані пробивалося примарне світло далеких зірок.

II

Хоч як далеко попереду був цей день, але він таки настав! Андрій уже дорослий, сам став астрономом. Дідуся називає Данилом Івановичем, і розмовляють вони на «ви». Але який чудний дідусь! Навіть тепер, коли ракета мчить їх до Марса, він бубонить своє: мертва пустеля, іній, брак атмосферного кисню…

«Зачекайте ж, шановний! — думає Андрій. — Я ось устругну вам штуку! Я вам доведу…»

Він дивиться в об’єктив телескопа. Диск Марса росте з кожною хвилиною.

— Дивіться, Даниле Івановичу, — канали! Ціла сітка!

Професор шамкає щось нерозбірливе, але сідає до телескопа, щоб перевірити.

Андрій тим часом іде вздовж стіни кабіни, тримаючись за поручні. Як добре, що професор вибрав саме його, Андрія Розумця! Адже полетіти на Марс було багато охочих… Власне, не на Марс, а до Марса, бо ракета не сідатиме на планету, вона лише облетить навколо неї. Фотокамери зафіксують на плівку її ландшафт. Керують ракетою по радіо з Землі. Тут є тільки один пристрій. Якщо, повертаючись на ракетодром, космічний корабель зазнає якої-небудь аварії, треба натиснути аварійну кнопку — червоного ґудзика, втопленого в стіну. Варто лише доторкнутися до нього, як кабіна з екіпажем відокремиться од тіла ракети і плавно спуститься на Землю.

Андрій, як заворожений, дивиться на червону кнопку, а в голові в нього рояться думки…

— Які ж це канали! — нарешті озивається Данило Іванович. — Придивіться уважніше, Андрію, і ви переконаєтесь, що ці плями викликані якимись структурними особливостями марсіанської поверхні. Оптичний обман, так би мовити.

Розумець відриває погляд від червоної аварійної кнопки, обертається і йде до телескопа. На обличчі в професора — іронічна усмішка. Здається, навіть срібна борода його посміхається. «Ну, гаразд, шановний учителю, — незлобиво думає Андрій, — ще побачимо, на чиєму боці правда!»

Диск Марса займає величезну частину неба. Крізь рідку пелену марсіанських хмар Андрій бачить-таки канали! Вони тягнуться аж від сліпучо-білої полярної шапки…

— Це хмари вам заважають, Даниле Івановичу, хмари! Ну, звичайно, і невір’я. От вирішили ви, що життя на Марсі немає, а тепер і не хочете відступитися…

Професор кладе на Андрієве плече руку.

— Це ви, юний астрономе, вбили собі в голову, що там життя, канали, міста, а зараз кожну пляму бгаєте у свою схему. Ні, дорогий, в науці так не можна…

Андрій важко зітхнув. Скільки разів доводилось йому вислуховувати ці промови про науку і фантазію, про сувору перевірку здогадів! Ну, нехай раніше, на Землі, це, може, й було виправдано. А тепер, коли вони вже в сфері тяжіння Марса? Та треба бути сліпим, щоб не бачити… або не вірити баченому! Зрештою, це починає дратувати Андрія. В ньому наростає протест.

— А що — впевнилися, дорогий? — схиляється до нього професор, та так близько, що торкається бородою його обличчя. — Я бачу, що вас переконають хіба що телевики. Фотографія — то вже доказ незаперечний. Та це ми розглянемо, коли повернемось на Землю. А зараз дозвольте мені сісти за інструмент.

«Ото ж бо й є: коли повернемось… — думає Андрій, встаючи. — А може статися й таке, що ми не повернемось!»

Не відриваючись від окуляра, професор заговорив знову:

— Де ви тут бачили хмари, друже? Це поверхневі утворення вводять вас в оману. Нерівномірність освітлення… Ось погляньте ще раз.

Андрій знову дивиться в телескоп.

— Даниле Івановичу… Якраз супутник підійшов — Фобос! Ой, що я бачу! Поверхня його наче відполірована… Ілюмінатори… Та він же штучний, цей супутник! Не вірите! Подивіться.

Старий сідає і мовчки дивиться. А тоді каже:

— Фобос — штучний супутник? Я цього не бачу.

— Але ж поверхня, поверхня відполірована! Ще й ілюмінатори величезні…

— Це так лише здається. То гра світла.

— Але ж Фобос дуже близько до поверхні Марса, — не відступає Андрій. — Яка віддаль?

— Шість тисяч кілометрів.

— От бачите! Хіба є ще біля якоїсь планети такий близький природний супутник?

— Нема, — невдоволено відповідає професор, — але це не означає… Ну, та я знаю вас, юначе, ви завжди фантазували.

«Гаразд! — спохмурнів Андрій. — Побачимо».

Хапаючись за поручні, він обережно наблизився до аварійної кнопки.

Вона здавалася йому гарячою-гарячою. Аж пашіла. Припече палець? Нехай, він все одно натисне! От буде ракета над полярною шапкою, тоді й… Чи, може, не треба? Професор образиться… Окрім того, залишатися на Марсі назавжди немає бажання. Але чому назавжди? Незабаром прибуде інша ракета. Через рік-два. Невже марсіани зустрінуть нас вороже?

— Легенда про існування марсіан, — ніби вгадавши хлопцеві думки, заговорив професор, — це плід людської фантазії. На те вона й фантазія, щоб фантазувати. Ага, от вам і «шапка», дивіться!

В цю мить Андрій здійняв руку і з силою натиснув кнопку. Кабіна схитнулася, закружляла…

— Що ви зробили? — вигукнув професор. — Що ви накоїли?!

Кабіну хитало, мов парусник під час шторму. Андрій і Данило Іванович попадали на підлогу. «Чи далеко ще до поверхні? — лихоманила хлопця думка. — Хоча б дідусь витримав удар! А що коли справді не сніг, а іній, тоді кабіна розлетиться на друзки. Атмосфера як не як — розріджена, спуск не такий, як на Землі. Невже не витримає?..»

Падіння тягнеться цілу вічність. Хлопець хоче підвестися, глянути в ілюмінатор, але не може. Все тіло пройняла лоскітлива млість, не можна поворухнути ні рукою, ні ногою. Всі думки витіснило тривожне передчуття удару. Андрієві чомусь здається, що від сильного зіткнення з планетою він розлетиться снопом іскор.

Нарешті поштовх, м’який, плавний. Тиша — аж у вухах дзвенить. Уже?

Андрій боязко підводиться, чапає до ілюмінатора.

— Даниле Івановичу! — гукає до професора. Старий лежить на підлозі, мабуть, «слухає джмелів». — Даниле Івановичу — сніг! Ось подивіться — сніг!

Професор розплющує очі, мацає голову.

Андрій допомагає йому звестись на ноги, бере за лікоть і підводить до люка.

Вони стрибають униз і по пояс загрузають у снігу.

Андрій переможно поглядає на Данила Івановича: «А що я казав?»

Навколо пустельно. Тільки десь на самому обрії чорніє малесенька цятка. Що воно?

Глибоко загрузаючи в сніг, мандрівники пробираються вперед. Цятка росте, стає чіткішою.

— Залишок невивітреної скелі, — каже професор.

Хлопець заперечує.

Ну, звичайно, Андрій має рацію. Коли вони підійшли ближче, то побачили високу кам’яну споруду з масивними дверима, до яких вели широкі сходи. Андрій запитливо поглядає на Данила Івановича, але той, розгублений, мовчить.

«Іній! Мертва планета!» — пригадались Андрієві його слова.

Двері самі відчинилися і пропустили космонавтів до просторої, залитої червонуватим світлом зали. Там було повно марсіан: вони сиділи на зручних стільцях і мовчки слухали промовців, що по черзі говорили з двох трибун.

Марсіани, як і передбачав Андрій, дуже скидалися на людей. Вони не помітили посланців Землі і продовжували засідання.

— Шановні колеги, — урочисто казав промовець, що стояв на правій трибуні, — всі ви були свідками наших грандіозних заходів по налагодженню зв’язків із Землею. Ми збудували колосальну за своїми розмірами систему рефлекторів і підключили до неї всі наші енергетичні джерела…

«Он, значить, що! — радісно посміхнувся Андрій. — Світлі смуги, які я спостерігав, були сигналами з Марса!»

А промовець вів далі:

— Пройшло вже чимало часу. Якби Землю населяли розумні істоти, вони дали б відповідь! Або візьмімо наші штучні супутники. Коли б із Землі велося спостереження неба, ці геніальні витвори давно були б помічені. Земляни здогадалися б, що з такою незначною масою, з таким великим об’ємом і в такій близькості від планети природних супутників не буває. Здогадалися б і якось дали про себе знати. Висновок напрошується сам собою: Земля — мертве небесне тіло.

Професор підняв руку і вже розкрив було рота, щоб заперечити це безпідставне твердження, але Андрій вчасно зупинив його, вхопивши за лікоть.

— Послухаємо ще, — прошепотів він на вухо Данилові Івановичу. — Бачте, і тут є такі, що не вірять в можливість життя на інших планетах.

Тим часом заговорив другий промовець, з лівої трибуни.

— Вельмишановні друзі добре знають, скільки довгих років ішла підготовка до передачі світлових сигналів на Землю. І це в нас, де наука набула такого грандіозного розвитку. Що ж говорити про Землю, розвиток якої, як можна припустити, набагато відстав? Безперечно, в наступне велике протистояння ми одержимо відповідь на наші сигнали, бо — я певен — планета ця заселена розумними істотами!

— Ні! З цим погодитись не можна, — заперечив перший. — Доказів про наявність життя на Землі нема!

— Але ж немає доказів, які свідчили б і про відсутність життя! — вигукнув другий.

— Доказом є те, що немає доказів…

Промовці сперечалися довго й запально. Андрій і професор, що принишкли в кінці залу за товстою колоною, вражено слухали цей диспут і не знали, що їм робити. Чи доречно втручатися? Андрія наче за язик хто сіпав — так хотілося гукнути: «І в нас є такі, що не вірять у життя на Марсі!» Але, глянувши на Данила Івановича, стримався. Незручно виставляти шановного професора на посміховисько.

Опоненти сперечалися, а зал мовчав. Ні оплесків, ні вигуків. Мовчанка. Це здивувало мандрівників, і вони почали придивлятися до похилених кудлатих голів.

— Сплять! — прошепотів професор. — Усі сплять! Ходімо звідси, бо й нам треба відпочити. Чуєте, дорогий? Чи ви теж спите?

Щось шарпнуло Андрія, і він… прокинувся. Професор торсав його за плече:

— Задрімав, Андрійку? Ну, й що тобі приснилось?

— Ех, дідусю, — промовив Андрій, потягуючись. — Я побував на Марсі…

ЧУДОДІЙНИЙ ЕКСТРАКТ

І

На старенькому дивані лежить горілиць товстий чоловік у полотняному костюмі й парусинових черевиках. В піднятій руці затиснута книжка. Думаєте, читає? Зовсім ні. Спить. Очі заплющені, живіт рівномірно здіймається й опускається від глибокого дихання, рука з книжкою хилиться, хилиться, потім рвучко повертається в попереднє положення. І знову починає хилитися…

Це смішить Мар’янку. Вона раз у раз відривається від своїх уроків, поглядає на дідуся і беззвучно сміється. От уже любить поспати її дідусь! І не набридне! Бабуся вже не раз йому дорікала: «Диван пролежав, пішов би хоч у парк посидів!» Нічого не допомагає. Після сніданку — на диван, після обіду — знову на диван. Увечері, правда, виходить з своїм улюбленим собачкою на двір, та й то не надовго. Посвистить якусь хвилину біля ганку і — як тільки Мурзик повернеться — знову простує до дивана. Але лягає обов’язково з книжкою. На всі зауваження добродушно відповідає: «Не заважайте пенсіонерові читати!..»

Мар’янка скінчила готувати уроки. Склала зошити, підручники, сховала ручку й олівець.

— Дідусю! — гукнула, встаючи з-за столу. — Ходімо до Дніпра!

Книжка хилиться…

— Дідусю!

Книжка зупиняється. Розплющуються очі.

— Поведіть мене до Дніпра!

Не повертаючи голови, дідусь невдоволено бурмоче:

— От не дасть почитати… Веди її до Дніпра, ніби мені більше й робити нічого.

— Але ж ви спите!

— Спите, спите… Я чи-и-таю… — І знову склепилися повіки. — Не той… не заважай…

А Мар’янці страх як хочеться до Дніпра! Самої ж не пускають.

Вона відриває невеличкий клаптик газети й легенько торкається ним до дідусевого вуха. Тихе хропіння припиняється. Дідусь крутить головою.

— От капосна муха! — каже він. — Напосілась.

Побачивши біля себе лукаво усміхнену Мар’янку, здогадується:

— А, це ти, пустунко! Ну, чого ти заважаєш читати? Встигнемо ще до твого Дніпра…

— Ви і вчора, і позавчора казали «встигнемо». А повінь не жде. Я по радіо чула — вже починає спадати.

— Ця спаде, інша буде…

— То що, чекати наступного року? — вжахнулася дівчинка. — Та такої повені скоро й не ждіть. Диктор казав, що Дніпро не розливався так уже дванадцять років…

— Краще принеси мені води.

Випивши склянку води, дідусь позіхнув, зручніше вмостився і знову підвів руку з книжкою, збираючись «читати». Але сьогодні, видно, всі змовились проти нього. Не встиг заплющити очей, як задзеленчав дзвінок. З-під ліжка, оглушливо гавкаючи, вискочив кудлатий песик, підбіг до дивана й кинувся дряпати старого передніми лапами по животі.

Мар’янка побігла відчиняти. Через хвилину вона повернулася до кімнати й весело гукнула:

— А до нас гості, дідусю!

Старий насилу підвівся, спустив ноги з дивана.

— Угадайте хто? — нетерпляче спитала Мар’янка. Та поки дідусь чухав потилицю, збираючись з думками, гість — високий молодий чоловік в синьому костюмі — переступив поріг вітальні. Очі його випромінювали радість.

— Добрий день, Іване Йосиповичу!

— А, здрастуйте, Ломоносов! — господар обійшов стіл і привітався з гостем за руку.

Це він робив дуже рідко, і вже по цьому колишній студент-квартирант побачив, що Іван Йосипович задоволений з його візиту. Потиски рук старий вважав негігієнічним звичаєм і робив винятки тільки у виключних випадках. Після того мив руки з милом.

Це повторилося й зараз. «Ломоносов» — так господар прозвав Віктора Вікторовича за наполегливість у вивченні наук — з усміхом спостерігав, як Іван Йосипович подався до вмивальника і почав старанно мити руки. «Майже не змінився старий… — подумав Віктор Вікторович. — Волосся тільки наче побіліло й очі вицвіли».

— Ну, як поживає наука? — питав Іван Йосипович, витираючи руки білим рушником. — Надовго в Київ?

— Та от привіз дещо в інститут біохімії… Захищатиму докторську дисертацію. © http://kompas.co.ua

Вони посідали за стіл, Мар’янка притулилася до дідуся.

— Докторську? Оце так так. Недавно був студентом, наче вчора став кандидатом, а вже… Та ви скоро й до академіка доскочите, га? — Іван Йосипович з захопленням поглядав на вченого. — Може, щось проти старості вигадали? От у газетах пишуть, що уколи новокаїну омолоджують. А мені не віриться…

Мар’янка, хоч і ходила вже в п’ятий клас, мало що розуміла з цієї розмови. Її тільки дуже здивувало, що дядя Віктор відмовився відпочивати з дороги. Їхав поїздом цілу ніч і ранок, до того ж каже, що не спав, а тепер на запрошення дідуся відповів:

— Дякую, я зовсім не стомився.

От коли б дідусь отак! Він би її скрізь поводив — і до Дніпра, і в зоопарк, і в панорамне кіно… А то так уже любить поспати!

— А як ваше життя-буття? — почав розпитувати майбутній доктор. — Де це Катерина Митрофанівна?

— Вона пішла на базар. А живемо собі помаленьку. Я оце як пішов на пенсію, то більше читаю (Мар’янка засміялася) та міжнародними проблемами цікавлюся… — старий примружився. — А ви, як станете доктором, не забудете про наш дім?

— Постараюсь не забути, — сказав з усмішкою докторант. — Студентські літа не забуваються.

— Ну, глядіть. Ідіть уже розташовуйтесь, ваша кімната вільна, а то я заговорив вас.

«Ломоносов» узяв у передній чемодана і в супроводі цікавої Мар’янки зайшов до невеличкої, обклеєної шпалерами кімнати, де він жив, коли був студентом.

II

Дівчинка щебетала до гостя, наче пташка. Розповідала, як вона вчиться гарно, які новини у дворі, а найбільше — про дідуся. Так трудно, так трудно з ним, наче з маленькою дитинкою: все на дивані — якщо не лежить, то сидячи дрімає.

Вручивши їй гостинці, Віктор Вікторович вийняв із чемодана невеличку пляшечку, наповнену золотистою рідиною.

— Бачиш?

— Що це? — Мар’янка широко розкрила очі.

— Це… як би тобі простіше пояснити… біологічний екстракт «Сомнус моментаріум», що означає миттєвий сон. Виготовлений він із кількох ферментів і вітамінів. Можливо, ти чула, що сон людини пов’язаний з роботою кори великих півкуль мозку. Під впливом різних рецепторів у корі виникають нервові процеси збудження і гальмування. Коли процес гальмування охоплює масу клітин головного мозку — людина засинає. В цьому стані спокою відновлюється хімічний склад нервових клітин, вони знову стають працездатними. Отже, сон — це захисна реакція організму. Доросла людина спить сім-вісім годин на добу — третину свого життя. Уявляєш — третину! І це необхідно, бо інакше організм загине від виснаження нервової системи. Павлов довів, що в корі головного мозку…

— А я думала, що кора тільки на деревах, — вставила Мар’янка.

Вчений розсміявся.

— Усе це ти зрозумієш, коли вивчатимеш фізіологію. А зараз хтозна-як тобі пояснити. Можу тільки сказати одно: дві-три крапельки цієї рідини досить, щоб людина не спала цілу добу і була бадьорою, здорового, працездатною. Уявляєш, цей фізіологічний розчин за якусь хвилину дає організмові те, що восьмигодинний сон. Я, наприклад, не сплю зовсім. Ось принеси мені півстакана води.

Мар’янка вийшла і швидко повернулася із склянкою в руках. Не відриваючи погляду стежила, як дядя Віктор набрав у піпетку рідини і двічі капнув у воду. Крапельки зразу ж розчинилися, і вода, якою була, такою й лишилася. Він випив її, витер хусточкою губи.

— От і все, Мар’яночко. Тепер мені до завтрашнього ранку спати не захочеться.

Дівчинка подивилася на нього недовірливо:

— Ніскілечки?

— І на макове зерно. Оце піду в своїх справах, а вночі читатиму, писатиму.

— Дурите.

— Ось побачиш.

— А мені можна?

— От чи можна дітям — цього не знаю. Це ще медики мусять перевірити. Та воно й не смачне.

— А… пенсіонерам?

— Дорослим усім корисно. Я вже пересвідчився. Ну, гаразд, Мар’яночко, поговоримо з тобою потім, бо мені треба збиратися і йти в невідкладних справах.

Мар’янка вийшла з кімнати якась замислена, подивилася на годинник, що висів у кухні на стіні. «Скоро обід», — радісно і водночас із тривогою подумала дівчинка.

ІІІ

Після обіду Іван Йосипович за звичкою почвалав до дивана. Катерина Митрофанівна сіла в кухні штопати панчохи, а Мар’янка все товклася біля неї, зовсім не поспішаючи надвір до подруг. Час від часу дівчинка прохиляла двері до кімнати й нишком позирала на дідуся.

З Іваном Йосиповичем робилося щось незрозуміле. Він ніяк не міг заснути! І ліг так само, як завжди: голова на одній качалці, ноги на другій, і книжку взяв — не спиться, та й годі. Заплющив очі й навмисне почав хилити руку з книжкою — сон не з’являвся. Ліг боком, уткнувшись носом у саму клейончасту спинку, почав сопіти. Не бере. Повернувся на другий бік — марно!

«Що це зі мною? — подумав старий. — Невже захворів?»

Зайшла Мар’янка. Ледве стримуючи сміх, сказала:

— То що, підемо, дідусю, до Дніпра?

— Відчепися ти зі своїм Дніпром! — роздратовано вигукнув Іван Йосипович. — Бачиш, я ліг відпочивати.

— Ви ж не спите!

— Коли б же не заважали, а то… Біжи пограйся у дворі, я годинку подрімаю, а тоді вже підемо, хай йому всячина.

Мар’янка побігла вистрибом. Тепер вона добре знала, що дідусь не спатиме. Адже коли Іван Йосипович попросив після обіду води, дівчинка заскочила до кімнати й капнула у склянку крапель п’ять золотистої рідини — для певності. Спочатку їй не вірилось, що від тих крапель дідусь не спатиме, думала, що дядя Віктор жартував. Дорослі ж часто говорять дітям таке, що аж смішно. Гадають, що діти всьому вірять. Але цього разу їй розповіли правду — дідусь не спить!

Через годину Мар’янка. таки умовила Івана Йосиповича піти на Володимирську гірку — звідти ж так далеко видно Дніпро. Дідусь погодився, сподіваючись, що прогулянка на свіжому повітрі допоможе йому позбавитись безсоння. В легкому плащі, в солом’яному брилі, він скидався на дачника. Почував себе добре, навіть бадьоро. Тривожився тільки, що не вдалося поспати. «Ну, нічого, — заспокоював себе, — вночі надолужу».

IV

Іван Йосипович лежить горілиць і намагається заснути. Вікно відчинене, стиха шелестить листям горіх, наче сіє дощем. Ніч спокійна, тиха, замріяна. Вже давно не ходять трамваї, погасли вогні в будинках, змовкли пташині хори в садах і парках. Всі сплять. Один тільки Іван Йосипович не може заснути. Рахував про себе, дійшов щось до двадцяти тисяч, набридло вже, а сон, як рукою зняло. Десь він читав, що для того, щоб заснути, є й інші способи. Наприклад, уявити малесенького слона чи верблюда, який все збільшується і збільшується до грандіозних розмірів, аж поки його контури не розпливуться, — саме тоді людина й засне. Уявляв. Спочатку слона, вірніше, слоненя — Раві чи Шаші. Роздував його в уяві до космічних розмірів. Не допомогло. Тоді таку ж операцію проробив і з верблюдом, бегемотом… Спати не хотілося.

«Треба вийти з Мурзиком на ґанок, — вирішив старий. — Може, свіже повітря…»

Собачка зрадів цій оказії. Стиха повискуючи, плутався під ногами, наче підштовхуючи господаря до виходу. Іван Йосипович чалапкав, щоб нікого не розбудити: глупа ж ніч, усі солодко сплять.

Та виявилось, що спали не всі. З прочинених дверей кімнатки Віктора Вікторовича пробивалося світло. «Заснув і забув виключити», — подумав старий і прохилив двері. Вчений сидів за столиком і щось занотовував на окремих аркушиках паперу.

Іван Йосипович злегка кашлянув, щоб звернути на себе увагу. Вчений обернувся і пильно подивився на господаря, ніби вивчаючи його обличчя. Потім усміхнувся і запросив заходити.

— Чого це ви не спите, добродію? — спитав Іван Йосипович, сідаючи біля відчиненого вікна.

Здавалося, йому було приємно, що не тільки він загубив сон.

— А ви? — посміхнувшись, спитав Віктор Вікторович.

— Та що ж я… Старим людям часто не спиться.

— Ну, а я тепер зовсім не сплю!

— Що? — Іван Йосипович подався вперед. — Що ви сказали?

— Кажу, що я ось уже з півроку не спав і п’яти хвилин.

— Ну, це вже ви той…. — старий з острахом глянув на вченого. — Не жартуйте. Без сну людина й тижня не проживе.

— Це вірно. Але в мене є засіб для миттєвого сну. Я його так і назвав «Сомнус моментаріум». Ось подивіться, — Віктор Вікторович вказав на пляшечку золотистої рідини, що стояла тут же, на столику, — оце він і є. Досить випити кілька краплин цього екстракту, щоб організм людини відпочив краще, ніж за сім-вісім годин сну.

— Так-так… — заговорив Іван Йосипович, з острахом поглядаючи на пляшечку. — Я завжди казав, що ви щось вигадаєте таке, що… Але цього не сподівався. Значить, геть сон?

— Геть.

— А… а що ж тоді вночі робити?

— Працювати, навчатися, займатися спортом, мистецтвом… Усе, що й удень. — Віктор Вікторович помовчав, а тоді заговорив із запалом: — Уявляєте, Іване Йосиповичу, людина спить третину свого життя. От скажімо, ви. Скільки вам — шістдесят п’ять?

— Шостий уже…

— Значить, двадцять два роки ви проспали. Не жили, а спали!

— Та воно то так…

— А уявляєте, скільки б ви могли зробити корисного за ті двадцять два роки?

— Але ж і поспати приємно… — старий за звичкою розкрив рота, щоб позіхнути, та навіть і позіхати не хотілося!

— А тим, що працюють на нічних змінах, що водять кораблі, літаки, автомашини, — знаєте, як їм важко боротися зі сном? А то прийняв кілька крапель цього екстракту — і ти бадьорий, сповнений сил…

— І довго так можна протягнути?

— Хоч і сто років. Це ж не збудник, що виснажує нерви, це екстракт, який сприяє їхньому зміцненню. Я ось почуваю себе набагато краще, ніж раніше, коли ночами валявся в постелі.

— Що ж ви з ним далі робитимете… з оцим екстрактом?

— Потрібні ще дослідження, перевірка. Якщо медики підтримають мене, то, гадаю, він знайде широке застосування.

— І що — приймати ці краплі треба буде обов’язково? — на обличчі старого з’явився острах.

Це розсмішило вченого.

— Зовсім ні! Якщо ви хочете й надалі просипати третину свого життя — спіть собі на здоров’я. Але я певен, що ви самі в мене попросите цих крапель…

— Довго прийдеться ждати! — усміхнувся Іван Йосипович.

— А як ви зараз себе почуваєте?

— Та почуваю себе непогано, от тільки безсоння.

— Це подіяв «Сомнус моментаріум». Вас, мабуть, почастувала Мар’янка…

— Та що ви? — злякано підвівся старий. — Значить… А довго він не даватиме спати?

— Не бійтесь, Іване Йосиповичу, це не зашкодить вашому здоров’ю. А діє один прийом лише добу, незалежно від дози.

— Ну, слава богу, значить, завтра я посплю? Чудово, бо це ж просто мука…

Іван Йосипович заспокоївся і знову сів.

— Бачите, Вікторе Вікторовичу, — казав він далі, — відкриття ваше — геніальне, але… я так люблю поспати! От пустунка… Ну, гаразд. Надалі ви заховайте, щоб вона не той…

— Завтра несу в інститут біохімії.

— Правильно. Хай йому грець. А взагалі — поздоровляю, а чого ж… — Іван Йосипович потиснув руку вченому, примружив очі: — І все-таки ви не розумієте; що то значить добре поспати! Лежиш, заплющивши очі; відключившись, так би мовити, від усього — навколишнього, приємна млість починає охоплювати тіло, а потім поринаєш, поринаєш…

— Ні! — гаряче заперечив учений. — Сон — це вимушений простій організму. Поборовши сон, ми продовжимо життя. Уявляєте?..

ПОВЕРНЕННЯ «ГАЛАКТИКИ»

І

З усієї сім’ї Петренків найбільше люблять цю кімнату дідусь і його найменший онук — Романко. Кімната справді-таки незвичайна. Прозорі голубуваті стіни її розсіюють сонячне світло, роблять його м’яким, ніжним, дуже приємним для ока. Спеціальне устаткування регулює температуру, кондиціонує повітря. Окрім того, тут затишно і спокійно. Після обіду дідусь із онуком заходять сюди відпочити. Романко поспішає до шахового столика, а дідусь сідає у м’яке крісло перед голубою панеллю АЗМІЛ’у (так скорочено зветься Апарат зносин між людьми, який замінює і радіоприймач, і телевізор, і телефон, і телеграф, і магнітофон).

— Зараз ми дізнаємось, що діється на білому світі, — щоразу казав дідусь, вмикаючи магнітофонний запис.

— А ми зараз поміркуємо над шаховою задачею п’ятдесятих років двадцятого століття, — усміхався Романко, виймаючи шухлядку з фігурами.

І потім кожен заглиблювався у своє. Дідусь слухав стислий запис важливих повідомлень, переданих за час його відсутності, а онук, розставивши фігурки, починав аналіз давно зіграних партій. Це повторювалось день у день. А сьогодні…

Тільки-но хлопець висипав фігурки на дошку, як дідусь вигукнув:

— А послухай-но, Романку! — І ввімкнув магнітофон.

Романко неохоче підійшов до апарата. Пролунав густий басовитий голос:

«Одержано радіограму з мезонної ракети «Галактика», яка вирушила в космічний рейс сімдесят років тому. Ракета наближається до нашої Сонячної системи і прибуде на супутник «Міжпланетний вокзал» завтра о 10-їй годині».

Дідусеве обличчя пашіло, тремтячі пальці м’яли білу бороду.

— Заспокойтеся, дідусю… — Романко взяв старого за руку.

Клацнув автоматичний вимикач, голос змовк.

— Легко сказати, Романку, «заспокойтеся». Це ж та сама ракета, що на ній…

— … полетів ваш батько, а мій прадід? — стрепенувся хлопець. — Невже вона?

— Так, хлопче. Три роки мені було, коли батько вирушив у цю далеку експедицію. Я виріс, одружився, мої діти повиростали, тепер ось ви вже великі, діти моїх дітей, а ракета «Галактика» весь час мандрувала космічним океаном. Минали десятиліття, обірвався зв’язок, думали, що вона зазнала аварії…

— Заждіть, дідусю, — Романко замислився. — В час відльоту вашого тата вам було, кажете, три роки. А йому ж скільки?

— Тридцять три. Хотів був мене взяти з собою, та моя мати не погодилась. Як же, сумувала, я сама лишуся?..

— Отож, — міркував Романко, — сімдесят плюс тридцять три, виходить сто три. Старенький уже ваш тато. Як воїни там і витримали сімдесят років! Скільки ж це продуктів треба було взяти з собою, щоб увесь екіпаж…

— В тому то й справа, що продуктів вони брали всього на рік. — Дідусь погладив бороду, і Романкові здалося, що в очах у нього промайнула усмішка. — Правда, ще був невеликий аварійний запас — здається на чверть року.

— То хіба ж вони могли протриматись сімдесят років? — жахнувся Романко. — Може, це повідомлення передала їхня автоматична станція? А вони… вони давно вже загинули?

— Ні, любий хлопчику, — заспокійливо промовив дідусь, — вони живі й здорові. Ти ж не всі повідомлення прослухав. Ось… — він знову ввімкнув АЗМІЛ.

Засвітився екран, пролунав голос:

«Зв’язок із ракетою «Галактика» підтримується регулярно. Самопочуття екіпажу хороше».

— Хороше самопочуття, чуєш? — промовив дідусь.

— Як же це… — хлопець здивовано поглянув на апарат. — Як же це вони витримали? Героїчні дідусі!

— Прадіди, — поправив старенький.

— А раз прадіди — значить ще героїчніші.

— Еге, прадіди, — задумливо промовив дідусь, — і прибувають вони до правнуків… Крізь простір і час.

Дідусь підвівся і почав ходити по кімнаті.

«Старенький уже мій дідусь, — подумав Романко. — А який же прадід?.. Якщо вони там у ракеті не стриглися, то бороди, мабуть, повиростали аж до п’ят…»

— Ну, що ж, Романку, — дідусь підійшов до хлопця і взяв його за плечі, — давай ще раз переглянемо кіноплівку, на яку знято проводи експедиції, та будемо готуватися до зустрічі дорогого гостя.

— Давайте! — зрадів онук. — Зараз я запущу апарат.

— А ти ж не забув, у якій касеті стрічка?

— Хто, я? — Романко обернувся до дідуся. — Ну, й вигадаєте. Та я ж усі кадри напам’ять знаю!.. А стрічка — в сріблястій коробці.

— Напам’ять? — перепитав дідусь. — Ану, скажи, що примітного на обличчі в мого батька, а твого прадіда?

— Що? Ну, чоло, очі, ніс… Обличчя, як обличчя.

— Оце-то примітне! — засміявся дідусь. — А вуса в нього є?

— Тоді не було, а тепер, мабуть, такі вусища, що ого! За сімдесят років, звичайно, відросли.

— Відросли чи не відросли-це ми побачимо, а ти бородавку пам’ятаєш?

— Пам’ятаю. Але ж вона збоку на бороді, і тепер, звичайно, сховалася в сивому волоссі.

— Ну, гаразд, Романку, пускай кіоноапарат.

Часто, дуже часто старий переглядав цей кіножурнал, показував його своїм дітям, а тепер і онукам. І кожного разу неабияк хвилювався. Він бачив рідного батька, себе в матері на руках… Гай, гай, як давно це було — сімдесят років тому… Інколи йому хотілося гукнути: «Де ж ти тепер, тату? Не діждалася тебе мати, а чи я діждуся?»

Тим часом запрацював вмонтований у стіну моторчик. Блимнула сигнальна лампочка. Перед дідусем і онуком воскресли події сімдесятилітньої давності.

Зображення проектувалося не на екран, а просто на середину кімнати. Глядачі могли підійти до героїв фільму, навіть злитися з натовпом. Романко раніше так і робив: оглядаючись на дідуся, підбігав до кремезного чоловіка, що прощався із своєю дружиною, і, стараючись перекричати гамір, гукав:

— Дідусю, оце ваш тато!

Хлопець хотів доторкнутися до космонавта, але руки хапали одне повітря. Ні, не живі люди заповнювали демонстраційний майданчик, а їхні безтілесні копії. Вони ходили, говорили, сміялися. Звук їхніх голосів стрясав повітря. Але це було тільки їхнє об’ємне зображення… Романко бродив у натовпі, вільно проникав крізь автомобілі, наближався до самісінької ракети, яка чорним списом здіймалася в небо. Він уявляв себе повноправним учасником експедиції, космічним мандрівником, розвідником всесвіту.

Проте сьогодні онук сидів поряд і з дідусем принишклий і замріяний. Кожен кадр нині здавався йому сповненим особливого змісту.

Коли кіножурнал скінчився, хлопець припав до дідусевого плеча й зашепотів схвильовано:

— Значить, завтра прибувають… Дідусю, візьміть мене з собою.

Старий напівзаплющив очі, тихо промовив:

— Ні, хлопчику мій, я не полечу до супутника.

— Чому? — здивувався Романко.

— Почуваю себе не… в спортивній формі, — пожартував дідусь і додав: — Будемо біля АЗМІЛ’у чергувати, гаразд?

— Гаразд, — без ентузіазму погодився хлопець.

Звичайно, йому в тисячу разів цікавіше було б побувати на «Міжпланетному вокзалі», але туди не беруть підлітків.

Романко сів біля шахового столика й замислився.

II

Наступного дня Романко прокинувся разом із птахами. Хлопець майже не спав. Усю ніч він обмірковував план зустрічі прадіда. І що його придумати? На ракету, яка літає по маршруту Земля — «Міжпланетний вокзал», його, звичайно, ніхто не візьме. Малий ще, скажуть, шкідливо для здоров’я. А який він малий? Ростом трохи нижчий за дідуся, але ж він фізкультурник! Класний керівник часто говорить: «Петренко Роман — міцний, наче кремінь»…

Думки роїлися в голові, немов бджоли у вулику. А що, коли таємно пробратися на ракету? Отак собі прошмигнути всередину та й сховатися, га? Не прошмигнеш, не пропустять… Хотів був серед ночі податися на ракетодром, але передумав: до ракети не можна підійти, та й хто його знає, котра полетить. А спитаєш — все пропало.

Нараз Романко схопився з ліжка, підскочив, наче пружина, і кинувся до шафи. Як він раніше цього не згадав? Адже він грав Лісовика, коли їхній драмгурток показував на сцені казку. Ось на кого він перетвориться — на старого бородатого діда! Борода в нього, правда, завелика, але ж можна підрізати…

Світало. З котедж а, де мешкали Петренки, вийшов жвавий, трохи кумедний дідок. Не по літах спритно він скочив на тротуар і підтюпцем побіг вулицею. Розкішна борода закривала йому груди, під пахвою пломенів величезний букет квітів.

На ракетодром Романко дістався задовго до відльоту ракети. На запитання чергового, відповів, що він правнук члена екіпажу «Галактика» Петренка. Черговий дуже здивувався, що правнук такий старий.

— Час іде… — намагаючись вимовляти слова по-старечому, промовив Романко. — Мій прадід відлетів із Землі майже століття тому!

Черговий, уже літній чоловік, співчутливо зітхнув і запропонував зайти в зал, де мали збиратися зустрічаючі.

— Шпасибі, шпасибі, — прошамкав Романко, — я погуляю на швіжому повітрі.

Чемне запрошення чергового злякало «дідка». «А що, як там буде батько? Звичайно ж, буде!» І він заходив по веранді. Ні, ні, до залу він не загляне.

А черговий, як на те, все намагався завести розмову, розпитував про прадіда, про сім’ю… Романко ж так шамкав у відповідь, що здався йому занадто ветхим.

— А знаєте, — заговорив черговий, примружуючи очі, — я б не радив вам летіти туди… У ваші літа, знаєте, небезпечно…

От халепа! То дуже молодий, то занадто старий. Промимривши щось про загартованість теперішніх дідів, Романко відійшов у скверик, сів на лавочці і, вийнявши ножика, підкоротив бороду. Вирішив надалі так не шамкати і не сутулитись.

Йому не сиділося. Включив наручного радіоприймача, але й це не допомагало. Час ішов нестерпно повільно. Здавалося, що сонце ото як піднялося над обрієм, то так і стоїть непорушно, а довгі тіні ракет, пролягаючи через усе поле ракетодрому, і не збираються коротшати.

Мабуть, нічого немає гіршого, як отаке чекання!

Та всьому настає кінець. Минула година, друга, прибули зустрічаючі, а серед них і… батько. Романка він не впізнав, та й хто міг подумати, що оцей похилого віку чоловік — загримований підліток?

Ох, і калатало ж у Романка серце, коли вони заходили в ракету! Ось і крісло. Сів і наче. потонув у ньому…

Коли загуркотіли двигуни і ракета знялася, Романка сильно притиснуло до сидіння, але через кілька хвилин він відчув полегкість. Хлопець принишк у своєму кріслі, боячись злетіти вгору, бо тепер, коли космічний корабель мчав за інерцією, всі втратили вагу. Хотілося подивитися в ілюмінатор: яка воно з такої висоти Земля? Але не наважувався встати. «Нехай уже, як повертатимемо назад, отоді…»

III

Величезне герметично ізольоване приміщення «Міжпланетного вокзалу». Зустрічаючі пробралися через спеціальні шлюзи.

Походжаючи попід пальмами, що довгими рядами стояли вздовж стін залу, Романко думав: «Цікаво, чи бачить мене дідусь на екрані АЗМІЛ’у? Хоча б прочитав записку, а то ще кинеться шукати».

До прибуття «Галактики» лишалося, може, з. півгодини. Диспетчерський пункт через кожні п’ять хвилин повідомляв про наближення космічного корабля. В залі відчувалося хвилювання десятків людей. Романко спостерігав за батьком. Зовні той був спокійний, зібраний, зосереджений. Тільки тремтіння газети, яку він тримав поперед себе, видавало його хвилювання.

— Увага, увага, товариші! — заговорили репродуктори. — «Галактика» підходить до головної палуби.

Нарешті!

Всі кинулися до прозорої стіни. Романко заніміло дивився в небесну глибочінь, освітлену голубим диском Землі. Далеко-далеко сяяли зорі. Це ж звідти повертається «Галактика». Та ось і вона.

Спочатку з’явився овальний ніс ракети, потім і весь корпус. Обшивка посічена, з багатьма вм’ятинами. Від літер, що складали її назву, лишилися тільки чотири перші — ГАЛА, та й ті дуже потемнілі.

Романко дивився на «Галактику» з розчаруванням: замість ракети-красуні, яку він сподівався уздріти, до палуби «Міжпланетного вокзалу» пристала обшарпана, подзьобана споруда.

Та найбільше розчарування спіткало його згодом, коли з повітряного шлюзу до зали почали один за одним входити прибулі космонавти. Їх було четверо, і всі молоді. Молодші за його тата!

«Може, я сплю? — подумав Романко. — Можливо, це мені просто сниться? Адже «Галактика» мандрувала в космічних просторах сімдесят років! Значить, моєму прадідові тепер має бути сто три… А…»

В цю мить він упізнав прадіда. Такий же кремезний, засмаглий чоловік, як і в кіножурналі. Може, тільки трохи стомлений, але зовсім, зовсім молодий!

Що ж це таке? Треба спитати в тата…

Хлопець пробирається крізь натовп. Уже почався мітинг, всі слухають виступ якогось ученого, а Романко завзято працює ліктями. На жвавого «дідка» поглядають із подивом, але пропускають наперед.

— Подорож «Галактики» — це наочний приклад відносності часу, — говорив учений з трибуни, на якій стояли і мандрівники. — Плин часу в різних інерціальних системах різний…

Романко не дослухався. Пробравшись нарешті до батька, він торкнув його за рукав:

— Тату, невже все це правда?

Батько здивовано глянув на «старого».

— Пробачте, але я…

Романко зірвав бороду й парика і сховав у кишеню. Батько звів брови:

— Це ти, артисте?

— Скажи, — зашепотів хлопець, — це все насправді…

— Насправді, — перебив його батько, — але твоя поведінка…

— Хіба можуть бути батьки молодші за своїх дітей?

— Ти ж бачиш, — стиха промовив батько, — ці люди не тільки молодші за своїх дітей, а й за своїх онуків. Я ж онук он тому космонавтові.

Романко поглянув на трибуну:

— Бачу, я його відразу впізнав!

— Так ось, йому тридцять чотири, а його синові сімдесят три. Виходить, що діти можуть бути старшими за своїх батьків, але це в тому випадку, коли ці діти лишаються на Землі, а батьки літають у космічних ракетах. Зрозуміло?

— Н-не дуже…

— Виростеш — зрозумієш. Час іде по-різному на різних небесних тілах. І це залежить від швидкості їхнього руху. Що швидше летить ракета — то більше «гальмується» на ній час, то повільніше він протікає. За сімдесят земних років на ракеті «Галактика» минув усього один рік! На Землі всі постаріли на сімдесят років, а екіпаж ракети — лише на рік.

— Дорогі товариші! Наша експедиція добула надзвичайно цінні для науки відомості…

Де й ділося Романове розчарування! Не відриваючи очей, дивився він на мужніх мандрівників, які подолали час. Дивовижна, просто казкова подія!

Коли закінчився мітинг і космонавти зійшли з трибуни, він кинувся до свого прадіда — так, як робив це під час перегляду кіножурналу. Але тепер він відчув тепло прадідової руки, почув слова, звернені до нього:

— Ти дуже схожий на мого сина, хлопчику! — сказав космонавт, пригортаючи Романка. — Ти, мабуть, його внук?

— Так… Я… — запинаючись почав підліток, — я — Романко! А ось і мій тато…

Космонавт міцно обнявся із внуком, на дванадцять років старшим за нього.

— А де ж мій… син? — з тривогою в голосі спитав гість.

— Він дома, — поспішив заспокоїти космічного мандрівника Романко. — Старенький уже, сімдесят три роки має!

Заговорив репродуктор. Космонавтів і зустрічаючих запрошували до ракети, щоб летіти на Землю.

— Значить, додому? — стрепенувся молодий прадід.

— Так, — усміхнувся Романків батько.

— Додому, додому! — аж підскочив Романко.

Згадав про дідуся — це ж він самотній біля апарата. А як він зрадіє, побачивши свого батька!..

Так, ця мить була незвичайна. Із сльозами на очах Романків дідусь — сивий, старенький — пішов назустріч молодому, безвусому чоловікові і, простягаючи руки, мовив схвильовано:

— Нарешті діждався тебе, тату!

Вони сплелися в обіймах.

ЧОГО НЕ ПОБАЧИЛО СКЛЯНЕ ОКО

І

Вікторія — невисока русява дівчина — вийшла з величезного Турбінного залу і, не кваплячись, попрямувала на Греблю. Їй хотілося бездумно постояти біля перил, — полюбуватись безперервним потоком зеленавої води, сонячними зайчиками на хвилях. Але Павлик — ну й упертий хлопчисько! — не дає їй спокою. Ходить за нею, мов тінь, націлюється своїм апаратом… Вікторія перевіряла, як працює пульт управління Фабрики клімату, — він спрямував на неї скляне око кінооб’єктива. Вона вийшла на веранду, потім у сад, — хлопець і там її сфотографував. А зараз плететься за нею на Греблю.

— Павлику! — вона суворо глянула на нього. — Перестань, нарешті!

— Ну й здорово! — вигукнув юнак, пускаючи апарат. — У тебе зараз такий вираз обличчя, ніби ти не тільки робиш тут погоду, а й керуєш обертанням Землі.

Вікторія не відповіла на братів жарт. Її увагу привернув океан. Безмежний і таємничий, він, здавалося, починав сердитись.

— Ну, Віточко, голубонько, не ображайся! — посміхаючись мовив Павлик. — Більше не буду, фільм уже майже готовий.

— А навіщо він? — кинула Вікторія, не обертаючись.

— Знову за рибу гроші. Здається, на сімейній нараді ми тобі все розтлумачили… Тобі ж після інституту вішало чергувати на Фабриці клімату першою. Окрім того, ми в нашій шкільній майстерні виготовили кіноапарат…

— Знаю, все це я чула, — перебила Вікторія. — Далі ти скажеш, що коли я стану старенькою, то й самій цікаво буде подивитися фільм про юнацькі роки.

— Авжеж! Мине певний час, забудеться оцей вечір…

— Облиш, упертий хлопчиську! І в кого ти такий вдався?

— Тато розповідав, що дід наш був наполегливий!

— Дід… — задумливо промовила Вікторія. — О, тоді було що фотографувати! Поглянь, — вона вказала рукою на безконечний водний простір, — цей океан справді був Льодовитим. Наші предки зробили його теплим! Скільки праці вклали вони в побудову оцієї Фабрики клімату! Ні, ти не можеш усвідомити, наскільки це грандіозно й героїчно! Ти ще учень, тобі здається усе звичним — і Гребля, яка з’єднує Азію з Америкою, і потужні атомні реактори, що забезпечують енергією насосні станції, і перекачування теплої води з Тихого в Льодовитий океан! Тільки титани могли це створити…

— І зараз ти цим керуєш, робиш погоду майже для цілого континенту!

— «Робиш погоду»… — Вікторія іронічно посміхнулася. — Я тут лише спостерігач, мій любий, упертий братику. Ти ж добре знаєш, що все гут виконують розумні механізми, автомати…

— А все-таки… — не хотів здаватися Павлик, проте не знав, що й сказати. — Все-таки, знаєш…

— От тобі й «усе-таки»! — засміялася Вікторія. — Героїчні часи минули!

— Минули? — аж присів Павлик. — Ну, це ти вже знаєш… той… Ось я читав…

— Ото хіба що в книжках — зітхнула дівчина. — А в житті… Людина так уже підкорила природу, що навіть стихії стали прирученими. Який же це героїзм — поглядати, як увесь робочий цикл виконують машини та установки, що ними керують. От колись було…

Вікторія розповіла про мореплавців, які прокладали шляхи через вічну кригу, про космонавтів, що штурмували глибини небесного океану, про вчених — покорителів атома.

Павлик слухав, слухав, а потім і голову похилив. Піднесеного, веселого настрою як не було. Це ж тільки подумати — доба героїв давно пройшла! І чому він не народився років на сто, на двісті раніше? Ех, він би себе показав! А тепер, справді, ну, як тут відзначишся, коли скрізь діють безвідмовні механізми, коли все вже передбачено, вивірено, підраховано…

А Вікторія наче заповзялася зіпсувати хлопцеві настрій. Її слова руйнували юнацькі ілюзії. Павликові хотілось заперечувати їй, але знайти переконливі докази він не міг. Нарешті ця розмова йому набридла.

— Ну, добре, нехай і так, — спроквола мовив він. — Але фільм я мушу скінчити, хоч і не героїчна твоя робота…

І він знову, правда, вже не з таким завзяттям, націлив на сестру кіноапарат.

Вікторія повернулася до пульта управління. Спокійно горіли сигнальні лампочки. Пульсували різноколірні індикатори. Дівчина сіла в крісло, задумалась. Здавалося, вона прислухається до дихання Фабрики клімату.

Раптом пролунав сигнал. Вікторія натиснула кнопку — з телефонного апарата почувся голос головного диспетчера.

— Добрий день! Як іде чергування?

— Дякую, все гаразд.

— Прошу стежити за океаном. Надійшло повідомлення, що з полюса насувається крига. Скупчення її небезпечне для греблі.

— Зрозуміло.

Як тільки голос диспетчера змовк, Вікторія ввімкнула великий телевізор. Перед очима з’явився океан.

— Що то біліє? — підійшовши до сестри, запитав Павлик.

— Корабель. Вгадай, скільки до нього?

— Може, кілометрів три? — непевно відповів хлопець.

Вікторія подивилася на шкалу, встановлену біля рами екрана:

— До нього майже двадцять кілометрів.

— Ого!

Поступово корабель зник за горизонтом. Але поверхня океану недовго залишалася пустельною. Над хвилями з’явилася якась цятка. Вона наближалася, росла. На океанський лайнер це не було схоже. Що ж воно таке? Вікторія і Павлик не відривали очей від загадкового предмета. Через деякий час вже можна було розрізнити його обриси. Здавалося, до гідростанції пливе якийсь острівець.

— Побіжу на Греблю, — схопився Павлик, — сфотографую!

— Він ще далеко, — якомога спокійніше сказала Вікторія, не відриваючись од екрана.

Але в її голосі, в навмисне байдужому тоні хлопець зразу відчув тривогу. Ця тривога передалась йому. Схопивши свій апарат, він вибіг із Турбінного залу і подався до Греблі. З півночі дув сильний вітер. Павлик, зупинившись біля перил, втупив погляд у далечінь. Нічого не видно, тільки піняві хвилі набігають на дамбу. Хлопець прикріпив кіноапарат до перил і повернув стрілку автоматичного регулятора вліво до відказу. Тепер скляне око зафіксує всі події самостійно.

Повернувшись до Турбінного залу, Павлик застав Вікторію в тій самій позі. Сестра напружено стежила за океаном. Хлопець і собі глянув на екран. Таємниче тіло стало набагато більшим.

— Що воно таке? — нетерпляче спитав Павлик.

— Айсберг! — коротко відповіла дівчина.

— Ти глянь! — здивувався брат. — Давно вже їх не було…

— Так, давненько.

— Де ж він узявся?

— Це дослідимо згодом, Павлику. А зараз треба його знищити. Він такий величезний, що може пошкодити Греблю.

— Що ж робити? — з острахом спитав хлопець.

— Не хвилюйся. Автори Греблі все врахували. Он бачиш металеву шафу біля вікна? Там пусковий пристрій торпедних апаратів. Досить натиснути кнопку, і не мине й кількох секунд, як айсберг розлетиться на скалки.

— Однак чому ти не поспішаєш?

— Краше зачекати, поки вітер піджене льодову скелю ближче.

У тривожному чеканні спливло кілька годин.

Вікторія і Павлик невідступно стежили за океаном. Коли айсберг наблизився і до греблі залишилось кілометрів дев’ять, дівчина відчинила металеву шафу. На невеличкому щиті серед різних приладів вирізнялася червона кнопка.

— Час уже зустрічати непроханого гостя, — сказала Вікторія і в урочистому мовчанні підняла руку.

Але що це? Апарати не підкоряються їй. Дівчина зблідла. «Мабуть, щось зіпсувалося, — майнула думка. — Що робити? Повідомити товаришів?.. Не встигнуть…»

Раптом Вікторія згадала, що невеликі крижини дробили тринітротолуоловими шашками. Запас вибухівки лишився.

«Впораюся сама», — вирішила дівчина.

— Будь тут! — сказала вона братові. — Чергуватимеш біля екрана. Я полечу вертольотом і підірву айсберг. Коли зі мною щось станеться, сповістиш головного диспетчера…

— Значить, це небезпечно? — стривожився Павлик.

— Та нічого особливого, це я кажу про всяк випадок… — Вікторія поцілувала брата і побігла до виходу.

Залишившись у величезному залі, куди сходились металеві нерви усієї Фабрики клімату, Павлик у першу мить розгубився. А раптом щось зіпсується — що тоді?

Але поступово він заспокоївся, сів навпроти телевізійного екрана, вдивляючись в обриси айсберга. Крижаний острів помітно наблизився. Та його розмірів хлопець не міг уявити, аж поки не побачив вертольота, на якому полетіла Вікторія. Хвилин через шість-сім вертоліт повис над айсбергом, очевидно, вибираючи місце для посадки. Він був такий маленький, що супроти крижаної скелі здавався метеликом.

«Хоч би вона добре посадила машину, — подумав про сестру Павлик. — І чого він не полетів з нею! Міг би допомогти де в чому. А які там цікаві кадри можна було б зняти!»

Айсберг, як і раніше, плив собі до Греблі, немов на ньому нікого й не було. Над поверхнею води здіймався цілий острів.

«Де ж Вікторія? Чому вона не летить назад? — з тривогою думав хлопець. — Адже минуло багато часу. Цілком досить, щоб закласти вибухівку»…

Він уявив, як сестра пробирається між торосами, і похолов. А що, як вона посковзнулася і впала в яку-небудь тріщину… або в море? Тоді кінець.

«Треба негайно повідомити головного диспетчера!» — вирішив Павлик. Він підніс руку до зеленої кнопки, мить подумав: — Лічитиму до десяти. Якщо за цей час нічого не зміниться, здійму тривогу».

Айсберг невмолимо наближався до Греблі, а Павлик, ледь помітно ворушачи губами, рахував:

— Один… два… п’ять… сім…

Здавалось, час зупинився. Усе завмерло в тривожному чеканні. Тільки крижана скеля грізно посувалася вперед.

— Дев’ять… десять.

Хлопець натиснув кнопку.

Коли з телефонного апарата почувся голос головного диспетчера, Павлик, збиваючись, розповів про небезпеку, яка загрожувала і його сестрі, і Греблі. Після цього він знову припав до екрана.

Раптом у багатьох місцях — по всьому айсбергу блиснули снопи сліпучого проміння — і крижаний острів розвалився на шматки. Наступної миті до неба здійнялася хмара жовтаво-брудного диму.

— Вікторіє?! — несамовито крикнув Павлик і кулею вилетів із залу.

ІІ

… Як тільки в аудиторії вимкнули світло — ожив кіноекран. Школярі побачили знайомі їм споруди Фабрики клімату: осяяний сонцем Турбінний зал, ажурну Греблю, що з’єднує два материки — Азію та Америку, обриси Реакторного острова. Із Турбінного залу вийшла дівчина і попрямувала на Греблю. Обличчя її спокійне, навіть байдуже. Такі ж і її слова:

— Все тут виконують розумні механізми, автомати… Героїчні часи минули…

Так починався Павликів фільм «Що побачило скляне око» — про перше чергування на Фабриці клімату його старшої сестри Вікторії. Павлик демонстрував його своїм товаришам на занятті гуртка кіноаматорів. Стиха перемовляючись, хлопці й дівчата стежили за подіями, що відбувалися на екрані. А там не було нічого особливого.

Постоявши на Греблі, Вікторія пішла знову до Турбінного залу, сіла за пульт, замислилась. І раптом на екрані телевізора з’явився айсберг.

Учні принишкли, затамували подих.

— Ну, й страховисько, — прошепотіла якась дівчинка.

— Боягузка, — зневажливо кинув її сусіда, стрижений хлопчина в ковбойці. — Зараз від цього нахаби залишаться ніжки та ріжки.

Тим часом у небо піднявсь вертоліт. Він наблизився до крижаної скелі, покружляв над нею кілька хвилин і сів.

Глядачів охопила тривога. Що сталося з вертольотом і Вікторією? Айсберг суне і суне до Греблі, а її…

Нараз величезна брила льоду здригнулася, осіла й розсипалась на скалки.

А де ж Вікторія? Невже загинула? Із туманної далечіні виринув гідроплан. Він летів низько, понад самісінькими хвилями. «Ага, шукають!» — майнула у всіх радісна думка.

Ось літак сів на воду. Він довго гойдався на хвилях. Через деякий час гідроплан відірвався від води і втомлено полетів до берега. Йому навздогін побігли сиві баранці.

— Чи знайшли дівчину?

— Чого ти мовчиш?

— Кажи швидше! — навперебій запитували в Павлика його друзі.

Почувши, що Вікторія жива, вони знову загомоніли:

— Як вона почуває себе?

— Що завадило їй скористатися вертольотом?

— Де вона була під час вибуху?..

Павлик, звичайно, не міг відповісти зразу на всі запитання. Він підняв руку і, коли гамір стих, промовив:

— Виходить, що вас більше цікавить те, чого не побачило скляне око… Ходімо, друзі, до нас. Віта почуває себе добре. Вона сама розповість вам про все. Скажу тільки, що вертоліт під час посадки зазнав пошкодження, тому Вікторія кинулася вплав…

— Ми хочемо почути про все з вуст героїні! — загукали школярі і ватагою попрямували до дверей.

СОНЯЧНЕ ОЗЕРО

І

— А знаєш що, Світлано? Хоча і з великим запізненням, але в мене з’явилась геніальна думка.

— Яка, Геню?

— Дуже проста: давай поставимо крапку. Нічого з наших старань не вийде. Химери все це.

Дівчина в легкому комбінезоні підвела голову від колбочок та пробірок і вражено подивилась на юнака, що, закинувши ногу на ногу, сидів на плетеному стільці біля розчиненого вікна.

— Що ти сказав? — Рвучко встала, підбігла до нього і торкнулася до плеча, немов будячи сонного: — Що сталося, Геню? Я не впізнаю тебе!

Дивлячись у вікно, він процідив крізь зуби:

— Треба мати мужність визнати себе переможеними: незаперечні факти говорять про те, що наші пошуки — це фантастика…

— Фантастика? Ти зневірився?

— До чого тут «зневірився»? — Юнак підвівся, заходив по кімнаті. — Просто я переконався, що нічого спільного з наукою наші експерименти не мають. Набридло, зрозумій, що набридло товкти воду в ступі!

— Ну, знаєш… Тебе ніхто не примушує! Коли я виступила на засіданні відділу, ти ж сам…

— Але зрозумій же, Світлано… — Геннадій показав рукою у вікно. — Глянь, заходить сонце — і безмежне море залите світлом! Але як тільки вогненний диск пірне за обрій, все затоплює пітьма. Збирати сонячне проміння — це те саме, що… ну, скажімо, складати в копиці вітер!

Дівчина була так приголомшена, що не могла й слова сказати. Широко розплющеними очима дивилася на юнака, ніби вперше бачила його.

Геннадій лагідно взяв її за плечі, повернув до вікна. Звідси відкривався чудовий краєвид. Сонце поринало в море, і над водяним простором здіймалася кармінна стіна. Щодалі на південь вона ставала темнішою і, нарешті, непомітно переходила в синь.

На прозорому небі сяяв, неначе прокреслений на шовку, серпик молодика. Неподалік, зліва од нього, мерехтіла весела зіронька.

— Поглянь, Світлано, — притишеним голосом заговорив Геннадій, — яка краса! А ми її не помічаємо, все в лабораторії товчемося… І нема такої сили, щоб повернула нам втрачені вечори! Та ти не хмурся. Ми чесно попрацювали, і не наша вина, що нічого не вийшло…

— Вийде!

— Це дитяча впертість. Усі наші спроби переконали мене, що акумулювати світло неможливо. Зрозумій, що й для науки є межі, через які вона безсила переступити… Ну, ми експериментували, витратили чимало народних коштів, власного часу. Але що ж подієш, коли… Треба мати сміливість вчасно зупинитися, Світлано!

— Сміливість, мужність — щоб дезертирувати? Дивне ж у тебе уявлення про сміливість, Геннадію. Це боягузтво, лінощі, розумовий тупик.

— Ти мене не зрозуміла!

— Ні, чого ж, усе ясно. Шкодую, що це сталося занадто пізно.

Одвернулася, пішла до дверей.

— Світлано!

— Гаразд, обійдемося без тебе! — гукнула вже на порозі і швидко вийшла з лабораторії.

Геннадій не дуже збентежився. «Нічого, покипить та й осядеться, — думав він, ходячи вздовж стола, заставленого скляними колбочками, пробірками, пляшечками. — А з цими дитячими забавками треба кінчати. І як я повірив спочатку?»

Правду кажучи, Геннадій і спочатку не дуже вірив в успіх. Але про ідею, висунуту Світланою, заговорив увесь колектив. Нове! Сміливе! «А що, як і справді?» — подумав тоді юнак. І коли дівчина запропонувала на засіданні відділу свою неймовірну тему, він поспішив підтримати її.

— Сама доля готувала тебе для роботи над проблемою світла, — казав їй Геннадій, ідучи з того засідання, — ти ж — Світлана!

І їй було радісно, сонячно на душі.

Вона експериментувала з такою вірою у свою справу, з таким переконанням, що інколи й Геннадій починав думати: «А що, коли вийде? Це було б геніально!»

Проте невдачі йшли за невдачами, як сірі хвилі на морі — одна за одною. Минула зима, весна, вже почалося літо, а реальних наслідків як не було, так і нема.

І ось він вирішив припинити марну працю. Почував себе так, ніби його ошукано. Такі були сподівання, і на тобі… Вперте, примхливе дівчисько!

Він глянув на колби і пробірки. Скільки разів підбирали вони екранізуюче покриття внутрішніх стінок. Якими газами тільки не наповнювали посудини! І все даремно. Світло не затримувалось у них і на секунду. А вона ще сподівається… Та пропади воно пропадом!

І він змів усі склянки в урну. Кінець. Нехай вона сама шкутильгає непевною дорогою відкриттів, а він візьметься за щось практичніше!

II

Дивовижне почуття викликають у людини гори. Стрімкі верховини, урвища, безладно розкидане бескеття нікого не залишають байдужим. Дика, неймовірна могутність природи!

Світлана і її подруга Роксана йдуть крутою кам’янистою стежиною. Звиваючись поміж деревами, вона веде їх усе вище й вище. Верховіття дерев похитуються над головами і стиха, приглушено шумлять. Роксана спритно, як дика кізка, перескакує з каменя на камінь, раз по раз озирається на Світлану. Очі її блищать радістю.

— І як ти надумала приїхати? Правда, в нас тут чудово?

— Так. Я й не сподівалася, що Карпати такі красиві, — каже, переводячи подих, Світлана.

Коли вони зійшли на одну із скель — сліпуче сонце бризнуло їм у вічі. Під ними висіла нерухома хмара. Одним своїм крилом вона сягала лісу.

Як заворожена, дивилася Світлана на цей чудовий краєвид. Хотілося розігнатися і… побігти просто по хмарі — он аж до того золотого крила! Як цікаво було б глянути звідти вниз, на далеку землю!

Дівчата сідають на великий плоский камінь.

— Ти питаєш, як я надумала приїхати до тебе в гості? — каже Світлана. — А сталося це випадково.

… Через невдачі по роботі Світлана ходила зажурена. То була така весела, жвава, балакуча, а то стала мовчазною, замкненою. Обличчя посіріло, погляд очей ніби згас. Часто виходила вона з лабораторії, блукала доріжками інститутського парку. Під ногами шарудів гравій…

Якось у вестибюлі її зустрів директор — суворий і, як говорив про нього Геннадій, черствий чоловік.

— А заждіть-но, — зупинив він Світлану. Поглянув на змарніле обличчя. — Ви що — нездужаєте? — спитав.

— Ні, дякую.

— Одне слово, вам слід відпочити. Ще не були у відпустці? Ну от, значить, їдьте. Вам треба… набратися бадьорості.

Наступного дня, одержавши відпускні, Світлана стояла в порту, дивилась на кораблі, що біліли в синьому морі і думала: «Куди ж податися?» Додому чогось не хотілося («Ще й матір засмутити?»), велелюдні пляжі теж не приваблювали. Світ навколо нескінченний, а податися нікуди!..

— Отоді я й подумала про тебе, Росю! Дісталася до Одеси…

— Давно пора! Ми ж після університету жодного разу не бачилися з тобою… А які ж то в тебе неприємності, що ти так переживала? — Роксана кладе руку подрузі на плече, усміхається.

— Така вже в мене вдача… — задумливо промовила Світлана. — Розумієш, я вже як візьмуся за щось, то поки не доведу до кінця, не можу заспокоїтись. Ну, як його зупинитися на півдорозі? Є ще такі, що кидаються гучними словами: «Дерзати! Прокладати нові шляхи в науці!» А самі бояться нового, як чорт ладану. Коли я почала роботу над акумулюванням сонячного світла, знайшлись отакі базіки. А як тільки мене спіткали перші невдачі — я лишилася сама…

Довгенько гомоніли подруги, сидячи на темному камені і любуючись гірським краєвидом. Навколо височіли задумливі й урочисті гори. Ліси в далині то спалахували під сонцем, то вкривалися сивим серпанком.

— А знаєш що, — обняла подругу за стан Роксана, — тут неподалік озеро…

Дівчата схоплюються з каменя і, взявшись за руки, як маленькі, рушають далі. Тут уже йти легше — почалася сідловина. Ліс рідший, увесь пройнятий сонцем.

— А знаєш, як воно називається? — питає Роксана і відповідає: — Гірське око! Правда красиво?

— Надзвичайно!

Нарешті — озеро. Воно й справді нагадує величезне око. Його темно-синя поверхня спокійна. В цю глибоку кам’яну чашу, мабуть, рідко залітають вітри.

Дівчата з урвища мовчки любуються Гірським оком. Потім, відшукавши спуск, сходять до самісінької води. Світлана починає роздягатися.

— Не треба, Світланко! Застудишся: тут дуже холодна вода, — зупиняє її Роксана.

— Ну і що? Середина ж літа!

Роксана вагається.

— Тут альпіністи інколи купаються. Їхня база поблизу… Але то люди загартовані. Ой, Світлано!..

Гнучке тіло описало в повітрі дугу і шубовснуло у воду. Тільки буруни розійшлися. Але вода, очевидно, була таки дуже холодна, бо Світлана плавала недовго, через кілька хвилин вона видерлась на теплий камінь.

— Бр-р!..

— А що — змерзла?

— Зате приємно!

Вони сиділи біля озера, поки сонце не сховалося за гори. Світлана розповіла подрузі про свою наукову роботу. Збирати, акумулювати сонячну енергію, надовго наповнити якесь середовище її носіями — фотонами, — це й Роксані здалось неймовірним.

— Але ж ми навчилися керувати рухом електронів! — гаряче доводила Світлана. — Чому ж не спробувати підкорити фотони — носії світла? Скільки я передумала, скільки зробила дослідів! І невдачі переконали мене в одному: треба знайти такий матеріал, який би не взаємодіяв з фотонами. Бо при взаємодії з речовиною фотони поглинаються, перетворюються в інші форми матерії… А ти уявляєш, щоб це було? Сонце зайшло, настала ніч, а озеро світиться! І міста можна б освітлювати великими сонячними кулями!

Дівчата мріяли. В їхній уяві вимальовувались осяяні міста, сонячні ріки, сонячні моря, озера… Світло, світло — і з такого бездонного джерела, як сонце!

— А знаєш що? — раптом стрепенулась Роксана. — Про це озеро легенди ходять! Ніби воно колись сяяло вночі. Я сама чула від старих людей…

— Це дуже цікаво.

— Ось послухай… Легенди розповідають, що колись тут був табір повстанців. Звідси народні месники, ніби гірські орли, налітали на замки магнатів. Ночами озеро починало світитися, його яскраве проміння сягало хмар. Здавалося, між гір упало сонце, щоб освітлювати борцям шлях до перемоги…

— Можна лише гадати про джерело світла, — вела далі Роксана. — На мою думку, це було світіння від вулкана. Адже Гірське око — вулканічного походження. Ми не раз приходили сюди на екскурсію, щоб дослідити залягання лави… Між учнів є такі заповзяті геологи! Хотіли навіть у кратер спуститися. Подружили з альпіністами, умовляли їх подати допомогу. Та начальник загону не дозволив… Вулкан давно погас, а Гірське око дивиться в небо і сьогодні.

— Але я не бачу вулкана.

— Та ось же, — Роксана вказала на округлу вершину, що здіймалась над соснами.

— Оця лиса гора? — здивувалася Світлана. Дівчина схопилась на ноги. — А що як… що як і справді в ній ховаються матеріали, здатні акумулювати фотони? Як ти гадаєш, Роксано?

— Можливо. У природи ще стільки таємниць!

— І одна з них пов’язана з цим кратером! — вигукнула Світлана. — Треба його дослідити.

Вулкан мовчав. Здавалося, він прислухається до розмови дівчат.

III

Біля озера — гомін: веселі перегуки, сміх, жарти. А Світлана тривожна. Що, як нічого не вийде? Були такі моменти, коли зневіра охоплювала все її єство. Дівчині хотілося кудись втекти, зникнути… Але навколо — друзі, які вірять їй, підтримують, допомагають. Хіба ж можна… Ні, експеримент мусить вдатися!

Світлана ще раз обходить кам’янисті береги озера. Понад самою водою лежать купи золотистої речовини, яку вона жартома назвала «Вулканітом». Адже цей конгломерат мінералів видобуто з кратера вулкана. Звичайно, коли б не допомогли альпіністи, вони вдвох із Роксаною не те що за рік, а й за десять не змогли б виконати таку титанічну роботу.

Тепер усе позаду. Навколо озера стоять з лопатами альпіністи. Через хвилин десять вони почнуть кидати «Вулканіт» у воду… Світлана йде повз них радісно-тривожна, відповідає на жарти, сміється, а в самої нерви натягнуті, наче струни.

«І чого б ото так хвилюватися? — думає вона. — Адже в пробірках, у пляшках — вдалося! Навіть люди далекі від науки повірили в успіх…»

— Світлано!

Вона озирається. До неї, обминаючи каміння, біжить Роксана. Що сталося?

— Світланочко! Ти знаєш…

— Що?

— Він приїхав… Той… Геннадій.

Світлана зблідла. Видно, її неприємно вразила ця звістка.

— Ніякого Геннадія я не знаю.

І пішла. Роксана не то з подивом, не то з острахом дивилася на подругу. Ні, вона б так не змогла. Ну, нехай собі як хоче!..

І все ж таки він став їй на дорозі.

— Світлано!

— Я поспішаю.

— По-перше, здрастуй. А по-друге… навіщо ти все це затіяла? — Геннадій заговорив швидко, неначе боявся втратити хоч хвилину. — Ми б усе перевірили…

— Хто це «ми»?

— Ну, ми з тобою… Адже ми разом працювали.

— А хто казав про непевну дорогу відкриттів? Хто доводив, що треба мати мужність визнати себе переможеними?

— Я все тобі поясню, Світлано, — зашепотів Геннадій. — Тільки вислухай. Присядьмо ось тут… Або ні, відійдімо трохи…

Майже силоміць він одвів дівчину вбік, заговорив благально:

— Пробач мені, Світлано. Адже стільки часу ми змарнували — і ніяких наслідків. Я втратив віру в успіх… І ось тепер, коли директор розповів нам про твого листа, я вирішив приїхати сюди. Можливо, зможу чимось зарадити…

Його зіщулена постать викликала в Світлани неприємне почуття. Вона примружила очі і сказала:

— Колись це справді було потрібно, дуже потрібно. А тепер… Подивись, скільки в мене друзів…

І пішла. Їй ще треба було перевірити, чи готові човнярі і чи добре зрозуміли вони своє завдання.

Озеро сріблилося під ласкавим промінням сонця. Так було і вчора й позавчора, так було десять і сто років тому. Коли сонце ховалося за гори, на озеро лягали густі тіні. А сьогодні мусить бути інакше! Як тільки сонячний диск торкнеться обрію, Світлана гукне до своїх друзів, і вони почнуть сонячний засів — кинуть в озеро заготовлений «Вулканіт»… Основна його маса має осісти біля берегів. Спортсмени на човнах засіють середину.

Дівчина видерлась на великий камінь — звідси видно все озеро. Окинула оком його спокійну поверхню, піднесла руку…

— Починайте!

Геннадій дивився, як дружно працювали юнаки й дівчата, і його охоплювала злість. «От якби не вдалося! — сердито думав він. — Хай би тоді червоніла від сорому». Але інтуїтивне почуття підказувало, що експеримент вдасться, і це його сердило ще більше.

Золотавий пісок безперервно сипався у воду.

Нарешті скінчили. Мовчки обіперлися на лопати, вдивляючись у дзеркальну гладінь озера.

«На що вони ще сподіваються? — засміявся в душі Геннадій. — Нічого ж не вийшло!»

— Вода горить! — раптом почувся схвильований голос.

Всі подалися вперед. Геннадій похолов: сонце зайшло за гори, скрізь запали густі тіні. А озеро випромінювало дивовижне світло. Він протер очі — може, це йому ввижається? Ні — озеро сяє! Від прибережних скель, від сосен падають тіні, а озеро палає…

— Світлано! Світлано! — кинувся він до гурту. — Я все тобі поясню!

Та його ніхто не слухав. Кожен щось вигукував, усі навперебій поздоровляли Світлану.

А в озері хлюпотіла «сонячна» вода.

ЗМІСТ

Оаза в льодах

А ви ще не були на Марсі?

Чудодійний екстракт

Повернення «Галактики»

Чого не побачило скляне око

Сонячне озеро

Примітка

1

Оаза, відкрита 1947 року льотчиком Бангером, займає площу до 100 квадратних кілометрів.

Content

Бережний Василь Оаза в льодах

Василь Бережний ОАЗА В ЛЬОДАХ Оповідання

ОАЗА В ЛЬОДАХ Розповідь радиста про пригоди в Антарктиді

Замість передмови

«Зник безвісти»

В оазі

Омоно

У широкий світ

А ВИ ЩЕ НЕ БУЛИ НА МАРСІ?

І

II

ЧУДОДІЙНИЙ ЕКСТРАКТ

І

II

ІІІ

IV

ПОВЕРНЕННЯ «ГАЛАКТИКИ»

І

II

III

ЧОГО НЕ ПОБАЧИЛО СКЛЯНЕ ОКО

І

ІІ

СОНЯЧНЕ ОЗЕРО

І

II

III

ЗМІСТ

Примітка