Бессон Люк

Артур і мініпути

Люк Бессон

АРТУР І МІНІПУТИ

Роман

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

Переклад з російської О. Думанської

Видавництво висловлює подяку Анастасії Лестер за сприяння в здійсненні даного проекту.

РОЗДІЛ 1

… От і сьогодні день має бути теплим і сонячним. Довкола все цвіте і пахне. По ясно-блакитному небу навколо бігають маленькі кучеряві хмаринки, ніби пустотливо доганяючи одна одну.

Отже, ранок видався просто чудовий — саме такий, яким і має бути перший ранок літніх канікул.

У цю ранішню годину, коли навіть птахи можуть трохи побайдикувати, ніщо не віщувало якихось жахливих подій… А вони мали ось-ось статись.

У затишній долині, де поміж пологими берегами дзюркотить вузенька річечка, стоїть незвичний для тутешніх місць будинок. Він великий, дерев'яний і пофарбований у світлий колір. Уздовж його фасаду тягнеться балкон з мереживною решіткою, а вхід прикрашають портал і колони. Такі будинки, які більше схожі на невеликі палаци, колись споруджували багаті колоністи на островах південних морів. Довкола будівлі — сад, що тягнеться до самого берега річки. Поблизу будинку — просторий сарай, переобладнаний під майстерню, а позаду — великий резервуар для зберігання запасів води.

Неподалік, під кронами дерев, ніби маяк, височіє вітряний двигун, споруджений винятково для втіхи мешканців будинку. Бо вітри в цих краях навдивовижу ласкаві.

І все ж — хоча про це поки що ніхто не знає — саме сьогодні спокій цього мирного куточка буде порушено.

З оглушливим гуркотом відчиняються двері будинку і на ґанок вилітає поважна огрядна пані.

— Арту-у-у-р-ее! — гукає вона так, що з дерев падає листя.

Поважній пані давно за шістдесят, і чорна сукня, оздоблена чудовим мереживом, не приховує її роздобрілих форм. Проте її це аніскільки не бентежить, як і звання «бабусеньки».

Пані одягає рукавички, кокетливо торкається капелюшка і сильно смикає шнурок великого дзвона, що висить при дверях.

— Артуре! — гучно повторює вона таким же командним голосом, але ніхто так і не відгукується.

— Куди він подівся? І де пес? Що, пес також зник? — невдоволено бурчить літня пані.

— Альфреде! — так само гучно, але марно кличе бабусенька. Пес не подає радісного гав-гав…

Вона дуже не любить запізнюватися. Проте нічого не вдієш, і бабусенька нетерплячим кроком повертається в будинок.

Якщо зовні будинок більше нагадує палац, то всередині він обставлений надзвичайно скромно, хоча й з великим смаком. Особливо гарні плетені мереживні серветки, котрі, як плющ, який покриває стіни будинку, оповивають усі полички, крісла й дивани. Паркетна підлога вилискує від воску.

Бабусенька взуває повстяні капці і, продовжуючи обурюватись, прямує через вітальню до сходів, що на другий поверх.

— Незабаром ви й самі переконаєтесь, який це чудовий сторожовий пес! Господи, де були мої очі, коли я брала цього пса? — бурчить вона. — Цікаво, що й де стереже цей пес? Його ж ніколи не буває вдома! До речі, як і Артура! Вони обоє — як протяг: просвистів — і нема його!

Бабусенька відчиняє двері в кімнату онука.

В кімнаті панує порядок — навіть не подумаєш, що тут мешкає маленький хлопчик. Проте придивившись, зрозумієш: порядок тут лише тому, що нема іграшок. А кілька речей, зроблених, очевидно, понад століття тому, навряд чи можна назвати іграшками.

— Ганяють невідомо де, а бідна бабуся мусить за ними бігати цілий день! Ну ось, прошу дуже, знову нікого! — ремствує поважна пані і, вийшовши з кімнати, рушає далі коридором.

— Хіба ж я не дозволяю йому бавитися? Гуляй, бався, будь ласка, але ж з'явися хоча б на кілька хвилин! Так чинять усі діти! — вигукує вона. І раптом завмирає. Їй щось спадає на думку. Затамувавши подих, вона прислухається: в будинку панує повна тиша.

— Тиша… Вже цілих п'ять хвилин минуло… Цікаво, де ж він може бавитися так тихо…, як мишка…, в якому куточку?.. — шепоче бабусенька, поковзом рухаючись у м'якеньких капцях углиб коридору.

Вона добирається до останніх дверей, на яких висить табличка з написом «Вхід заборонено», і тихенько прочиняє їх, щоб не сполохати непроханих гостей.

На біду, двері зрадливо риплять.

Бабусенька аж розгубилася, ніби це вона заскрипіла зубами, а не заржавілі петлі дверей.

Вона обережно заглядає в заборонену кімнату.

Просторе горище, колись переобладнане на кабінет, нагадує лавку лахмітника. Або, якщо хочете, кабінет, господар якого полишив заняття наукою і захопився безладним колекціонуванням. По обидва боки письмового столу височать масивні книжкові шафи: їхні полиці всуціль заставлені старовинними книгами у шкіряних палітурках. Над столом натягнуто шовкову тканину на якій вишито:

Слова одні часом приховують слова інші

Так, скидається на те, що наш учений-колекціонер ще й філософ.

Бабусенька обережно протискується поміж зваленими в купи старовинними речами, серед яких переважають різні африканські дивовижі. Скрізь стримлять списи, що нагадують пагони бамбука. Стіна завішана незліченною кількістю африканських масок. Проте впадає в око їх нестача: цвях у центрі стіни стримить без маски.

Отже, в кімнаті хтось побував! Бабусенька зупиняється, прислухається… І чує хропіння! Ще кілька кроків — і вона знаходить Артура, який спить просто на підлозі. Обличчя хлопчика сховане під африканською маскою, тому хропіння звучить глухо і лунко.

І, звісно, поруч із хлопчиком лежить Альфред і в такт хропінню б'є по масці хвостом.

Побачивши таку зворушливу картину, поважна пані вмить забула про свій гнів.

— Але ж ти міг би озватися, коли я кличу вас! Більше години шукаю! — пошепки дорікає бабусенька псу, не бажаючи будити Артура. Альфред винувато поглядає на бабусеньку.

— Думаєш, якщо вибачився, то можна далі чинити неподобство? Ти ж знаєш, що мені не подобається, коли ви заходите в дідусеву кімнату і торкаєте його речі! — продовжує сварити бабусенька пса, обережно знімаючи маску з обличчя Артура.

Хлопчик, який спить під маскою, схожий на лукаве янголятко. І, поглянувши на нього, бабусенька відчуває, що її сварливий настрій тане, як сніг на сонці. Боже мій, яке ж гарненьке це хлоп'ятко, коли спить! Так і хочеться поцілувати кожну веснянку на його личку, погладити маленьку чубату голівку! Що за чарівне створіння! А який невинний вираз обличчя в цього сплячого янголятка, не обтяженого ніякими турботами!

Бабусенька розгублено зітхає: ось уже кілька років усе її життя присвячене цьому хлоп'яті.

Піймавши спрямований на внука захоплений погляд бабусеньки, Альфред починає ревниво скавчати.

— Ну ти й безсоромний! Тобі треба зараз сидіти тихо, як миші, — суворо говорить бабуся псу, і Альфред її розуміє.

— Прокидайся, Артуре! — промовляє бабуся, ласкаво поплескавши його по щоці. Проте у відповідь хлопчик сопе ще дужче.

Бабуся рішуче підвищує голос.

— Ну ж бо, Артуре, вставай! — гримотить вона так, що з-під даху озивається луна.

Хлопчик схоплюється і все ще в полоні сновидіння продовжує командувати:

— Всі до мене! Триматися разом! Альфреде, швидше! Займаємо кругову оборону!

Він захоплений пригодами, які йому наснилися, і зовсім не хоче прокидатися. Розмахуючи руками, він рветься вперед: йому ще сниться атака.

Бабусенька хапає хлопчика за плечі і ласкаво, але енергійно струшує його.

— Заспокойся, Артуре! Це я, бабусенька! — голосно і виразно промовляє вона. Упізнавши її голос, онук нарешті прокидається.

— Вибач, бабусенько, мені здалось, що я все ще в Африці.

— Бачу, бачу, — усміхається бабусенька. — Ну і як пройшла подорож?

— Чудово! Разом з дідусем ми гостювали в одного африканського племені. Це були дідусеві друзі, — помовчавши, додає Артур.

Бабусенька, як завжди, приймає умови гри, які пропонує онук.

— Несподівано на нас напала величезна зграя левів — кілька десятків. Вони оточили нас!

— О, Господи! І як тобі вдалося вислизнути від них? — вдавано хвилюється бабусенька.

— Я нічого не міг вдіяти, все придумав дідусь, — скромно відповідає Артур. — Він натягнув величезне полотно прямо посеред савани!

— Полотно? Яке полотно? — питає бабусенька.

Артур біжить до полиць, зіскакує на ящик і тягнеться до книг. Знайшовши потрібну, він витягає її і швидко розкриває на відомій йому сторінці.

— Ось таке! Бачиш? На тому полотні він намалював непрохідні джунглі і затягнув ним наш табір. І дикі звірі не змогли нас знайти, бо ми стали невидимками, — пояснює хлопчик.

— Невидимками… Але ж звірі мають нюх і могли вас знайти за запахом! — заперечує бабусенька.

Артур вдає, що не чує бабусиних слів. Тоді вона вирішує повернути онука із країни мрій на землю.

— Ага, до речі, чи приймав ти сьогодні душ?

— Знаєш, я саме йшов у душ, але натрапивши на оцю книгу, зачитався і забув, куди йшов. Тільки поглянь, які тут малюнки! Хіба ж можна від них відірватися? Тут намальовані всі дідусеві винаходи, створені для тих загадкових племен, яких він зустрів у Африці!

Бабусенька байдуже поглядає в бік книги: не казати ж онукові, що вона давним-давно знає зміст усіх дідусевих книжок напам'ять!

— Звісно, — вдаючи невдоволення, бурчить вона, — значно цікавіше вигадувати різні витребеньки в Африці, ніж відремонтувати власний будинок.

Артур знову заглиблюється в книгу.

— Ти лишень поглянь! Він вирив глибо-кий-глибокий колодязь і зробив із бамбука водогін, по якому вода з колодязя передавалася на відстань понад кілометр!

— Гаразд, це, безперечно, добре, але ж римляни винайшли водогін задовго до твого дідуся, — нагадує бабусенька.

— Які ще римляни? Я не чув ніколи назви цього племені! — щиросердо зізнається Артур.

Певно, в підручнику з історії хлопчик перегорнув цілий розділ.

Бабусенька з усмішкою куйовдить волосся онука.

— Це плем'я жило дуже давно, в Італії. — починає пояснювати вона. — Вождя племені звали Цезарем.

— А, той самий, якого назвали на честь салату із сухариками і куркою? — зацікавившись, запитує Артур.

— Так, саме на честь салату, — усміхається бабусенька. — А зараз постав книгу на місце і ходімо: потрібно поїхати в місто і дещо купити.

— Отже, сьогодні можна не приймати душу? — радісно кричить Артур.

— Ні, не можна! Просто душ приймеш, коли ми повернемося. А зараз швидко — прибирати!

Артур акуратно розставляє зняті з полиць книги, а бабусенька вішає на цвях африканську маску. Як і всі решта, це маска воїна: його дерев'яне обличчя дивиться на бабусю гордо і трохи зверхньо. Колекцію подаровано її чоловікові, дідусеві Артура, на знак непорушної дружби. Бабуся дивиться на маски і згадує пригоди, які їй довелось пережити в Африці разом із її дорогим Арчибальдом. А потім… потім Арчибальд безслідно зник.

Її охоплює туга, і вона глибоко зітхає.

— Бабусенько, а чому дідусь зник? — голосно запитує Артур. І це повертає поважну пані в дійсність.

Вона переводить погляд на Артура: хлопчик стоїть під дідовим портретом, на якому той зображений у мисливському костюмі і в колоніальному шоломі. Таким Арчибальд звичайно вирушав до Африки.

Але вона не знає, що відповісти онукові. Рятуючись від гірких спогадів, бабуся підходить до вікна, відчиняє його навстіж і вдихає свіже повітря.

— Мені також хотілося б знати, чому…, — знову зітхає вона, зачиняючи вікно. І продовжує стояти, мовчки дивлячись через скло в сад.

Маленький садовий гномик, який гордо примостився біля підніжжя могутнього дуба, що розлігся над садом, весело усміхнувся їй.

Скільки спогадів береже цей дуб! Він, певно, краще розповів би про її чоловіка, ніж вона. Це був улюблений дуб Арчибальда, і він часто сидів під ним, розмірковуючи над черговими неймовірними проектами. Арчибальд казав, що дуб старший за нього на триста років, і тому в нього можна багато чого навчитися.

Прилаштувавшись на краєчку крісла, Артур був готовий уже вкотре вислухати історію дідусевого зникнення.

— Це сталося пізно вночі, — починає розповідь бабуся, і голос її звучить незвичайно м'яко і сумно. — Ночами дідусь часто сидів під дубом з підзорною трубою і дивився на зорі. А я могла годинами спостерігати за ним із вікна. У місячні ночі він щось шукав, переміщуючись садом, ніби великий нічний метелик, що летить на світло. Тієї ночі, коли він зник, місяць світив особливо яскраво, і весь сад потопав у ньому. Це було… так чудово!

Бабусенька усміхається, знову переживаючи хвилини, які навік запам'яталися їй. І раптом її обличчя суворішає, а настрій псується.

— Уранці, коли я вийшла в сад, тільки його підзорна труба лежала під деревом…, а сам він зник. Відтоді минуло майже чотири роки.

Артур уже не вперше чув цю історію, але щоразу вона викликає в нього незбагнене хвилювання.

— Він просто зник, нічого не сказавши і не лишивши навіть записки?

Бабусенька сумно хитає головою.

— Напевно, йому було потрібно: зникнути, пропасти, нікого не попередивши… Може, це просто його чергова витівка, — сумно усміхається вона.

І щоб прогнати сумний настрій, бабусенька голосно плескає в долоні:

— Все, годі! Бо ми точно запізнимося! Біжи, одягни курточку!

Артур радісно мчить до своєї кімнати.

Тільки діти мають чудову здатність миттєво змінювати настрій. Коли тобі ще не виповнилося й десяти, навіть найнеприємніші спогади не мають влади над тобою. Подумавши так, бабусенька знову сумно усміхається: для неї тягар спогадів часом стає нестерпним.

Бабусенька вкотре поправляє капелюшок. Садовою стежинкою вона прямує туди, де, як вірний ослик, на неї чекає старенький «шевроле-пікап».

Натягуючи на себе куртку, Артур мчить до машини, і як належить пасажирові, підбігає до дверцят.

Поїздка на цьому апараті, цілком достойному першопрохідців космосу, завжди обіцяє йому справжню пригоду.

Бабусенька натискає якісь кнопки, потім із зусиллям навертає ключ запалювання. Повернути його набагато важче, аніж відчинити рипучі дверцята салону.

Мотор фуркає, чхає, гарчить, гурчить — і нарешті машина починає рухатися.

Артур обожнює гурчання старенького дизельного двигуна: воно нагадує гуготіння зіпсутої пральної машини. Якщо пральну машину і цього разу не зможуть полагодити, бабусенька обіцяла віддати її онукові в повне його розпорядження.

Пес Альфред далекий від подібних порівнянь, як загалом і від захоплення автомобілем. Звуки двигуна викликають у пса просто подив.

Бабусенька звертається до Альфреда:

— Чи не важко тобі…, звісно, як виняток… дещо для мене зробити?

Допитливий пес підіймає вухо. За послугу часто перепадає якась винагорода!

— Пильнуй будинок! — тоном повелительки промовляє поважна пані. Альфред загавкав у відповідь, навіть не підозрюючи, що тим самим він уже дав згоду.

— Красненько дякую! Ти дуже люб'язний! — ввічливо відповідає бабуся і легенько веде машину до виїзду із саду.

За ними в'ється хмарка пилу, яка дає змогу зробити висновок, що сьогодні повіває легенький вітерець. Вузенькою доріжкою, що з'єднує будинок на березі річки з усім цивілізованим світом, машина тримає курс у бік зеленої гори.

Містечко, куди їде стареньке «шевроле», невелике, проте дуже затишне. Всі магазини і магазинчики зосереджені вздовж його головної вулиці. Тут можна придбати все: від голки до черевиків. Адже коли мешкаєш далеко від міста, на дрібниці просто немає часу.

Цивілізація ще не встигла повністю заполонити простір містечка, що виникло (і це підтверджує забудова) дуже давно без будь-якого втручання вищих сил. Його вулицями пересуваються і коні, впряжені у вози, і велосипеди, і автомобілі.

Бабусин «пікап» справляв враження «ролс-ройса», в якомусь віддаленому район-чику.

Ось і найбільший магазин містечка — біля нього припаркувалася бабусенька. Велика вивіска повідомляє:

«КОРПОРАЦІЯ ДАВИДО.

Торгівля продовольчими товарами»

Це значить, що в магазині є будь-які продукти.

Артурові подобається бувати в супермаркеті — єдиному сучасному магазині містечка й околиць. Він порівнює його з великим сонцем, навколо якого обертаються планети.

Планети — це будинки, які схожі на середньовічні замки, а не на сучасні будівлі. В дитячих фантазіях своя логіка, тільки вона не завжди зрозуміла дорослим.

Перш ніж вирушити до магазину, бабусенька знову поправляє капелюшок. Можливо, тому, що перед входом чергує полісмен Мартен.

Мартенові років сорок. Хоча його волосся вже починає сивіти, це не заважає йому бути завжди життєрадісним.

Його погляд, чіпкий, як щелепи гладкошерстого фокстер'єра, пом'якшує широка доброзичлива усмішка.

З нього такий полісмен, як з бабусі балерина, але в цих краях важкувато з роботою.

Мартен поспішає відчинити бабусі дверцята.

— Дякую, офіцере, — промовляє бабусенька. Вона небайдужа до виявів увічливості.

— Прошу, мадам Сюшо. Завжди радий вас бачити. Ви так рідко приїздите в місто, — чарівливим голосом відповідає Мартен.

— І я завжди рада зустрітися з вами, офіцере, — підігрує полісменові бабусенька.

— А вже який я радий, мадам Сюшо!

Справді, такі радощі бувають дуже рідко!

— Вірю, офіцере, — погоджується бабуся.

Мартен мне в руках свого кашкета, ніби той допоможе йому завершити розмову.

— Як ви живете? Чи не сумуєте у своєму великому будинку? Чи все в ньому гаразд?

— Як завжди, повно неполадок, і вони не дають мені сумувати. Та зі мною мій маленький Артур! А коли в домі є мужчина, тоді все гаразд, — усміхається бабусенька і погладжує онука по голові.

Артурові жахливо не подобається, коли його гладять по голові або куйовдять волосся. Йому здається, що так чинять тільки з немовлятами або клоунами.

Різко смикнувши головою, він нагадує про це бабусі. Помітивши, що хлопчик чимось незадоволений, Мартен губиться.

— А… як там пес, якого вам продав мій брат? Добрий сторож?

— Ще й який! Справжній звір! Його не приборкати! — довірливо повідомляє бабуся. — На щастя, мій маленький Артур — великий знавець диких тварин. Він навчився їх дресирувати в африканського племені і тепер випробовує прийоми на Альфреді. І успішно! Пес став зовсім ручний. Проте, може, в ньому ще й дрімає дикий звір… Поспати пес і справді любить, — усміхається бабуся.

Мартен розгублений: він не розуміє, коли бабуся серйозна, а коли жартує.

— Так-так… Я такий радий нашій зустрічі, мадам Сюшо, — бурмоче він і із жалем додає:

— Ну, ось… Прощавайте, мадам Сюшо!

— Прощавайте, офіцере, — ввічливо відповідає бабуся.

Мартен дивиться, як вона входить до магазину, і з полегшенням зітхає.

Артур з усіх сил намагається розчепити два металеві візочки. Вони, певно, закохані один в одного, бо ніяк не хочуть розставатися.

Нарешті він із цією халепою упорався і пішов услід за бабусею, яка поволі рухалася між полиць, уткнувшись носом у список потрібних закупок.

Щоб швидше наздогнати бабусю, Артур розганяє візочок і поковзом летить за нею.

Ось і наздогнав! Він обіймає її за плечі і тихо шепоче на вухо:

— Він що, цей офіцер, упадає за тобою? Бабуся від здивування аж зупинилася.

Вона не чекала від онука таких розмов. Добре, що цього ніхто не почув, окрім неї. Пошепки бабуся відповідає Артурові:

— Слухай-но, що це тобі спало на думку?

— А хіба ні? Тільки тебе побачить, одразу чепуриться, як селезень, а від хвилювання колись з'їсть свого кашкета! Мадам Сюшо, прошу сюди. Мадам Сюшо, прошу туди.

— Артуре! — сухо промовляє бабуся, — замовкни. Ти невихований! Хто тобі дозволив порівнювати людей з качками? — ображено каже вона.

Артур знизує плечима: він не певен, що чинить неввічливо. Він же сказав правду! Ту правду, яку вигадують діти, але яка правдивіша, ніж правда дорослих.

Заспокоївшись, бабусенька починає пояснювати.

— Він усього-на-всього ввічливо поводиться зі мною, як і всі інші мешканці містечка, — каже вона серйозно. — Тут усі любили твого дідуся, бо його винаходи допомагали людям. Твій дідусь завжди допомагав усім — і в Африці, і в інших краях, де йому довелося побувати. А коли він зник, то всі, і Мартен теж, допомагали мені.

Відчуваючи вагомість цих слів, Артур знічується. Він же хотів тільки пожартувати!

— Розумієш, якби до мене так добре не ставились місцеві мешканці, я б ніколи не змогла подолати всі ті нещастя, які звалилися на мене, — зітхає бабуся.

Артур мовчить. Коли тобі десять років, ти не завжди знаєш що відповісти.

Бабуся гладить хлопчика по голівці і вручає йому список покупок.

— Тримай! Ти ж любиш усе вибирати сам. А мені треба навідатися до мадам Розе-нберг. Якщо впораєшся раніше, зачекай мене біля каси.

Артур киває головою на знак згоди: він уже уявляє, як його сталевий корабель вирушить у плавання вздовж довгих рядів полиць.

— Чи можу я купити собі соломинки для коктейлю? — ніби байдуже запитує він.

— Так, моє сонечко, скільки завгодно! Ура! Тепер у нього буде все, що потрібно для щастя. Принаймні на сьогодні.

На дорозі порожньо, але бабуся про всяк випадок поглядає спочатку ліворуч, потім праворуч. Машин тут і справді мало, хіба що проповзе якийсь драндулет, схожий на той, у якому вона з чоловіком у молодості мандрувала столицями Європи та Африки.

Огрядна бабусенька протиснулася в лавку мадам Розенберг, де торгують залізними виробами разом із антикваріатом. Про це свідчить старовинний дзвоник на дверях лавки.

Як чортик із коробочки, з'являється мадам Розенберг.

Слід сказати, що вона вже добру годину сидить біля вікна і дивиться на вулицю, чекаючи, коли ж нарешті прибуде її приятелька.

— Як це він не вчепився за вами? — навіть не привітавшись, питає мадам бабусеньку. Та одразу ж повертається і виглядає за двері.

— Ні, нема нікого. Він же ні про що й не здогадується!

— Ну й добре! Просто чудово! — мадам Розенберг сопучи і йде в глибину лавки.

Схилившись над добротною стойкою із ліванського кедра, вона дістає з-під неї високу коробку і ставить її на прилавок.

— Ну ось! — каже вона, радісно усміхаючись, від чого її обличчя стає таким ласкавим і світлим, як у маленької дівчинки.

— Як я вам вдячна! Ви просто чудова! Навіть не знаєте, як я зобов'язана вам! Скільки з мене?

— Та що ви! Ніскільки! Мені навіть самій приємно!

Бабусенька задоволена її відповіддю, проте, як людина вихована, продовжує наполягати:

— Мадам Розенберг, я не можу прийняти від вас такий подарунок!

Власниця лавки вручає коробку прямо їй в руки.

— Кажу ж вам, ніскільки! І поспішіть, поки він ні про що не здогадався!

І вона просто виштовхує бабусеньку за двері.

Бабусенька примудряється затриматися на самому порозі і вибачливим тоном промовляє:

— Мені незручно… Не знаю, як вам віддячити…

Тут тоненька, як тріска, мадам Розенберг підходить до не обійденої формами бабусеньки, хапає її за плечі і, скільки стає сил, струшує:

— Ви ж чудово розумієте, що допомогти вам у такій важливій і смачній справі — для мене задоволення. Кажу ж вам, краще поспішить сховати коробку.

І обидві пані обмінюються змовницькими усмішками. Їм обом уже за шістдесят, тому спільну мову вони легко знаходять.

— Гаразд, бувайте! — каже власниця лавки. — Чекаю вас завтра. Ви мені розкажете все, до останньої дрібниці!

Усміхнувшись, бабусенька на знак згоди киває головою.

— Обов'язково! До завтра!

— До завтра! — відповідає мадам Розенберг і прямує до свого спостережного пункту при вікні.

Бабусина машина стоїть неподалік з протилежного боку вулиці. Вона підходить до неї, відчиняє багажник, кладе таємничу коробку, прикриваючи її якимось лахміттям.

— Ох, як це зворушливо! — захоплено вигукує мадам Розенберг.

Коли бабусенька повертається до супермаркету, Артур уже все викладає на стрічку транспортера. Йому подобається складати потяг із пакунків: макарони їдуть за зубною пастою, цукор — за яблучним шампунем.

Бабусенька з острахом позирає на касирку: чи не почне та сваритися за дивовижні конструкції онука, що заважають швидко рахувати?

Касирка, молоденька жіночка у блакитному фірмовому халатику, упіймала її погляд і підморгнула. Покупців нема. І вона може підіграти хлопчикові.

Із візочка дістається пакуночок пласти-кових соломинок для коктейлю.

— Знайшов такі, як хотів? — поцікавилася бабуся.

— Так, так, — відповідає Артур, захопившись процесом викладання покупок.

Бабуся помічає ще один пакунок соломинок.

— Здається, ти не зрозумів, що я написала у списку…

— Я все зрозумів і все придбав! А ти встигла все зробити, що запланувала?

Бабуся раптом знітилася. Дурити дитину дуже важко.

— Гм… так… Утім ні. Розумієш… Це ще не готове. Певно, наступного тижня, — мимрить вона, нервово заштовхуючи в пакет пакунки пластикових соломинок.

Рознервована бабусенька (їй же довелося збрехати!) спочатку не помітила, скільки тих соломинок накупив онук, і спохопилася тільки тоді, коли довелося вкладати в пакет шостий пакунок.

— Артуре! Навіщо тобі стільки?

— Але ж ти сама дозволила придбати скільки захочу. Хіба ні?

— Так, звичайно. Але на таку кількість я не розраховувала, — бурмоче вона.

Навантажені покупками, Артур з бабусею ідуть до машини. Додому стареньке «шевроле» мчить, як кінь на перегонах. Йому хочеться швидше повернутись.

Стомлена машина під'їздить до будинку і зупиняється біля кухонного вікна. Так буде легше перекладати харчі в холодильник.

Артур виймає з машини пакети і складає їх на підвіконня.

Звичайно наш герой полюбляє допомагати бабусі розвантажувати покупки, але сьогодні він хоче швидше завершити цю роботу, щоб зайнятися своїм планом.

Бабусенька відчуває нетерпіння онука і відпускає його:

— Досить, моє золотце, я вже сама упораюсь. А ти йди побався, доки не стемніло.

Артура не треба умовляти. Він хапає свої соломинки і з гавкотом біжить у сад. Ні, гавкає, звичайно, не Артур, а Альфред, бо поділяє радість свого господаря і мчить за ним услід.

Бабусенька задоволена, що внук і пес так швидко зникли. Тепер вона без сторонніх очей витягне свою таємничу коробку і спокійно заховає її в будинку.

Ускочивши в сарай, Артур одразу вмикає довгу люмінісцентну лампу; лампа блимає, потріскує і рівно освітлює просторе приміщення.

Хлопчик виконує обряд, ним же і запроваджений: хапає стрілу, що стримить у стіні біля дверей, і цілиться нею в найвіддаленіший кінець сараю. Стріла летить прямо в ціль — попадає в «яблучко» намальованої мішені.

— Йєс! — вигукує Артур, вимахуючи руками на знак перемоги.

І прямує до верстата, заваленого неймовірно потрібним робочим мотлохом.

Більшу частину верстата займають розрізані вздовж стеблини бамбука, в кожній половинці яких зроблено безліч дірочок.

Артур радісно висипає на верстат пакуночки із соломинками для коктейлю. Вони різного кольору, різної довжини і товщини. Артур ніяк не наважиться, який пакунок розкрити першим: зараз він схожий на хірурга, який вибирає скальпель для операції.

Нарешті вибір зроблено. Хлопчик витягує соломинку і намагається проштовхнути її в дірочку на бамбуці. Але та занадто вузенька. Тоді Артур дістає швейцарського складаного ножичка з багатьма лезами і розширює дірочку. Тепер соломинка добре припасована!

Обернувшись до пса, якому випала честь спостерігати народження винаходу, Артур гордо проголошує:

— Альфреде, зараз ти присутній при запуску найбільшої зрошувальної системи в нашій місцевості. Такої системи не було ні в Цезаря, ні в дідуся. Це я вдосконалив дідусів задум… І тому водогін — мій, Артурів! Альфред схвально позіхає.

Артур-конструктор чинною ходою йде садом. Він несе на плечі бамбукову жердину, в яку повтикав кілька десятків соломинок.

Бабуся все ще розкладає харчові припаси і дивиться на онука із вікна.

Їй дуже хочеться дізнатися, що там таке вигадав її непосидючий хлопчик, але вона стримується, бо таємнича коробка ще не захована і кмітливий онук може її помітити. А обманювати вона зовсім не вміє…

Артур кладе жердину на маленькі триноги. Під ними проходить борозенка, а внизу її видно ніжно-зелені паростки редиски.

Потім хлопчик біжить до сараю, бере шланг для поливання і розгортає його так, щоб знайти кінець. Кінець знайдено.

Під пильним поглядом Альфреда Артур з'єднує наконечник шланга з бамбуковою жердиною (тобто бамбуковою трубою) і скріплює кольоровим пластиліном.

Потім він повертає трубу так, щоб соломинки звисали прямо над паростками редиски.

— Розумієш, Альфреде, зараз настане дуже важливий момент — запуск системи. Але її треба добре налагодити, щоб не сталося паводку, бо тоді загине весь урожай, — пояснює хлопчик псові.

Урожай редиски Альфреда не цікавить. Він біжить і повертається з м'ячиком у зубах. Запрошуючи Артура побавитися, пес кидає м'ячик у борозенку, де зеленіють паростки.

— Альфреде! Що ти робиш?! — кричить Артур і зразу ж солідним голосом додає: — Стороннім на будівництві не місце!

Хлопчик дістає з канавки м'ячика, замахується і кидає його якомога далі.

Альфред переконаний, що це почалася гра, тому кулею летить за ним.

Приладнавши шланг, Артур побіг до крана, що встановлений на стінці резервуара з водою.

Коли пес із забавкою в зубах повертається, хлопчика вже нема на місці.

Артур поволі відкручує кран.

— Тільки б вийшло, — шепоче він, біжучи знову на грядку.

І тут йому назустріч вилітає Альфред.

Щоб зупинити пса, бо ж він затопче всю редиску, Артур падає з розгону і повзе вздовж бамбукової труби. Альфред зупиняється, але не розуміє, що за нову гру вигадав хлопчик.

Всередині бамбукової труби жебонить вода; вона добігає до кожної соломинки і виливається через неї в борозенку. Кожен паросток редиски отримує свою порцію вологи.

У Альфреда від здивування випадає із зубів м'ячик і він уважно починає розглядати механізм.

— Ура! — радісно кричить Артур. Хапає пса за лапу і довго її трясе.

— Блискуче! Мої вітання! Справді, це чудовий винахід! — голосно виголошує він від імені пса похвалу собі.

На ґанок виходить бабуся — як завжди, коли порається на кухні, — у фартушку.

Артуре! Тобі телефонують! — голосно кличе вона.

Хлопчик відпускає лапу Альфреда.

— Перепрошую! Напевне, це голова водогінної компанії приїхав мене привітати. За кілька хвилин я до ваших послуг.

РОЗДІЛ 2

На великій швидкості Артур влітає в будинок, на бігу одягає повстяні капці і поковзом котиться в той кут вітальні, де стоїть телефон.

Схопивши слухавку, він падає на диван.

— Я винайшов водогін, як Цезар! Навіть кращий! Я хочу, щоб бабусина редиска швидше виросла. Якщо її постійно поливати, вона ростиме удвічі швидше! — кричить він у слухавку, навіть не знаючи, хто його співрозмовник.

Оскільки настінний годинник показує четверту, то це може бути його мама.

— Чудово, моє золотце! А хто такий той Цезар? — розгублено запитує мати, намагаючись не потонути в цьому потоці слів і зрозуміти, про що йдеться.

— Це приятель нашого дідуся, — упевнено відповідає Артур. — Якщо ви приїдете до сутінків, то все побачите самі. Ви вже в дорозі чи ще?..

У слухавці знічено мовчать.

— … Ми поки ще в місті.

Артур розчарований, проте не до сліз: адже сьогодні він переможець!

— Гаразд… Нічого. Побачите завтра вранці, — поблажливо каже він.

Материн голос звучить незвично ласкаво, отже не обіцяє нічого приємного.

— Артуре… Милий хлопчику… Ми не зможемо приїхати до тебе, дорогенький.

Артур поник, як повітряна кулька, що наскочила на колючку.

— Тут у місті маємо купу проблем. — продовжує мати. — Завод уже не працює… Тато мусить шукати іншу роботу…

— Тоді нехай приїздить до нас — у саду завжди є що робити, — простодушно зауважує Артур.

— Я кажу про справжню роботу, Артуре, за яку можна отримувати гроші, щоб ми всі троє не сиділи голодні.

Артур недовго розмірковує.

— Слухай! А дідусів водогін! Якщо є вода, то можна вирощувати не тільки редиску!

Ми посадимо корисні рослини. І цим житимемо всі вчотирьох!

— Добре, Артуре, згода. Але ж гроші потрібні не лише на харчі. А за квартиру як заплатити і..?

Ентузіазмові Артура можна позаздрити.

— А чому б нам не оселитись усім у бабусі? Тут достатньо місця, і Альфред зрадіє. І бабусенька теж!

У матері уривається терпець.

— Ти що, Артуре! Не треба говорити дурниці, коли й без того нерадісно! Татові потрібна робота, і ми нікуди не поїдемо, поки він не влаштується! — рішуче завершує вона.

Артур не розуміє, чого мамі не до вподоби його пропозиції. На його погляд, вони цілком нормальні, хоча в дорослих, як відомо, своя незрозуміла логіка.

— О'кей… — сумно відповів хлопчик, — нічого не вдієш.

Неприємних повідомлень більше немає, і мама знову говорить нормальним голосом.

— Навіть якщо ми не можемо приїхати, це не означає, що про тебе забули… Особливо сьогодні, — таємниче шепоче вона. — Тому що… сьогодні твій день на-ро-дження! — каже мама, ніби співає.

— Вітаю тебе, сину! — це батько взяв слухавку.

Артурові зовсім нерадісно. Його «дякую» звучить сумно. Та батько на це не звертає уваги.

— Ти, певно, гадаєш, що ми про тебе забули, так? Ні! В жодному разі! Ми вирішили зробити тобі сюрприз! Десять років — кругла дата. Ти став зовсім дорослим! Моя доросла людинко!

Батьків голос звучить аж занадто бадьоро, проте Артур здогадується, що він вдає веселого. З чого радіти, коли все зле?

Із кухні бабуся жалісливо дивиться на онука. Вона була впевнена, що розмова з батьками тільки зашкодить хлопчикові.

— Тобі сподобався подарунок? — питає батько.

— Дурню, він ще його не отримав! — долинув голос матері. Вона намагається загладити батьків промах.

— Артуре, золотце, я бачилася з бабусею. Завтра ви з нею поїдете до міста, і ти вибереш собі подарунок, який захочеш.

— Але не дуже дорогий, мій хлопчику, — втручається батько.

— Франсуа! — сердиться мама. — Ти що, забув обіцянку?

— Я… я пожартував! Так, так! Вибирай будь-який подарунок, — затинаючись, ніби актор, який не вивчив свою роль, говорить батько.

Артур мовчить.

— Добре, синку, — знову почувся голос батька, — годі розмовляти: телефон не безкоштовний!

Хлопчик чує дзвінкий стук: схоже, батько добре отримав по потилиці.

— Ну, все… До зустрічі, синочку! І щасливо відсвяткувати! — хором завершують обидва — батько й мати.

Артур поволі кладе слухавку. В голові в нього тільки одна думка: його бамбукова паличка із пластиковими соломинками рідніша, ніж ця телефонна слухавка.

Він дивиться на пса, ніби чекає від нього якогось заспокійливого слова.

— Це не голова водогінної компанії, — нарешті повідомляє він Альфредові.

Непомітно підкрадається самотність і навалюється на хлопчика. Вона схожа на велику чорну дірку, в яку Артур дуже боїться впасти.

Альфред подає господареві м'ячика, пропонуючи узгодити нові умови гри. А той ніби не бачить його. Тільки голос бабусеньки приводить хлопчика до тями.

— З днем народження, Артуре! — радісно виспівує бабуся.

Вона несе великий шоколадний торт із десятьма іменинними свічками. Бабусенька рухається в такт Альфредового гавкання: він просто обожнює підспівувати господарям.

Різнобарвні свічки враз освітлюють повеселіле личко хлопчика. Бабуся ставить торт на стіл. А поруч кладе два невеликі пакунки з подарунками.

Оце так! Справжній сюрприз! І дорослі не обмовилися й словом до останньої хвилини!

Захоплений Артур обіймає бабусю:

— Ти найкраща і найдивовижніша з усіх бабусь на світі!

— А ти — найкращий онук. Нумо, гаси свічки!

Артур втягує в легені побільше повітря… І видихає його.

— Свічки такі гарні — нехай ще погорять. А я погляну на подарунки!

— Як забажаєш, — усміхається бабуся. — А ось тобі подарунок від Альфреда!

— Як це приємно, Альфреде, що й ти про мене не забув! — вигукує Артур.

— А хіба ти забуваєш про його день народження? — запитує бабусенька.

Усміхнений Артур дістає із пакунка зовсім новенький тенісний м'ячик. Він зачудований.

— Bay! Я ніколи не мав такого гарного м'ячика!

Альфред гавкає, бо вже хоче бавитися. Артур ладен кинути іграшку псові, але бабуся затримує його руку.

— Я буду безмежно вдячна тобі, якщо ти не гратимешся із псом у будинку, — каже вона.

Артур не заперечує, ховає м'ячика поміж двома диванними подушками, а сам розгортає другий пакунок.

— Це від мене, — підказує бабуся. Вона вибрала для онука маленький спортивний автомобіль. Пружину, що заміняє мотор, приводить у дію ключик. Артур на сьомому небі, Альфред теж.

— Прекрасний автомобіль!

Артур заводить ключем іграшку і ставить її на підлогу. Загуркотівши, як справжня, машинка мчить через вітальню, а за нею радісно скаче Альфред.

Наткнувшись кілька разів на стіни, іграшкова машина зупинилася під кріслом, остаточно змучивши бідолаху Альфреда. Тяжко дихаючи, він сів посеред кімнати.

Артур регоче до сліз.

— Ну, тепер він геть забуде про м'ячика і буде бавитися машинкою!

Милуючись тортом, хлопчик ніяк не наважиться задути свічки.

— Як тобі вдалося спекти такий чудовий торт, адже в нас не працює духовка? — цікавиться Артур.

— Знаєш, я подумала… І скористалася духовкою мадам Розенберг. Вона мені допомогла спекти торт.

— Торт чудовий. Тільки його для нас трьох забагато, — каже Артур.

Бабуся відчуває, що настав час хоча б згладити образу на батьків.

— Не гнівайся на батьків, Артуре. Вони намагаються, щоб усе було добре. І я переконана: як тільки твій батько влаштується на роботу, ми одразу ж побачимо їх в нас.

— Це не вперше… Раніш вони також не приїздили на мій день народження… Ніяка нова робота нічого не змінить, — по-дорослому сумно відповідає Артур.

І бабусі нічим його втішити. Нарешті хлопчик згадує про свічки і знову набирає в легені повітря.

— Чекай! Спочатку задумай бажання, — нагадує йому бабуся.

Бажання у хлопчика є давно.

— Я хочу, щоб наступного разу мій день народження ми святкували з дідусем!

Бабусенька розчулилася — на її очах заблищали сльози. Вона гладить онука по голівці.

— Сподіваюся, що твоє бажання збудеться, Артуре, — каже вона ласкаво. — Ну а зараз дмухай, бо доведеться смакувати торт з воском!

Доки Артур готується загасити свічки, Альфредові вдається дістати машинку з-під крісла. І раптом за вікном з'являється тінь — така зловісна і грізна, що навіть пес забув про іграшку.

Тінь зникає, а через хвилину відчиняються двері — і не Артур, а вітер умить гасить усі свічки.

Хлопчикові аж подих забило від несподіванки.

Тим часом услід за вітром у дверях з'являється тінь. Ні, це чийсь силует! І він, той силует, постоявши трохи, заходить до кімнати! Стривожена бабуся заніміла.

Тепер незнайомця можна розгледіти: чоловік років п'ятдесяти, ставний, з дуже неприємним обличчям. Одягнений він вишукано, але це ще ні про що не свідчить, тому і бабуся, і онук напружено чекають, що ж їм повідомить незваний гість.

А гість увічливо знімає капелюха і не менш увічливо усміхається, щоб заспокоїти господарів. Усмішка в нього якась вимучена, несправжня.

— Сподіваюсь, я прибув вчасно? — питає він дещо двозначним тоном.

І тут бабуся упізнає голос. Він належить саме панові Давидо, власнику відомої «Корпорації Давидо. Продукти харчування».

— Ні, пане Давидо! Ви прибули невчасно, навіть я б сказала, ЯК ЗАВЖДИ невчасно, — убивчо чемно відповідає бабуся. — Чи ви не знаєте, що коли виховані люди приходять, не попереджаючи, то вони бодай дзвонять у двері?!

— Я дзвонив, — виправдовується Давидо, — і можу це довести.

Він з гордістю демонструє велику тріску.

— Це вона відлетіла від стіни, об яку вдарився ваш дзвін. Він колись упаде комусь на голову, — попереджає пан. — Наступного разу я скористаюся своїм клаксоном — так, у всякому разі, буде безпечніше.

— Я не певна, що вам потрібно ще раз приходити сюди, — відрізає бабуся. — А сьогоднішній візит узагалі недоречний. У нас родинне свято.

Давидо помічає торт із згаслими свічками.

— О, який прекрасний торт! — вигукує він із награним захопленням. — З днем народження, хлопчику! І скільки ж це тобі вже?

Швидко порахувавши свічки, гість зітхає:

— Ох, як швидко летить час! Нещодавно ваш хлопчик був зовсім маленьким і хвостиком бігав за дідусем! Коли ж то було? — промовляє він, щоб роз'ятрити бабусі душу.

— Майже чотири роки тому, — з гідністю відповідає бабусенька.

— Чотири роки? А мені здавалось, що вчора! — з неприхованою зловтішністю каже Давидо.

І, понишпоривши по кишенях, додає:

— Аби ж я знав, то приніс би щось для хлопчика. А поки що…, — він дістає із кишені цукерку і простягає її Артурові:

— Тримай, дитино! З днем народження! Бабусенька сторожко дивиться на онука.

Але той і сам уже зрозумів. Обережно, двома пальчиками, він бере цукерку, ніби отруйну змію.

— О, як приємно отримати від вас дарунок, я безмежно вдячний! — з неперадаваною усмішкою промовляє Артур. — Я збережу її на згадку!

Давидо мовчить. Йому кортить приструнити цього малого нахабу, але ж, на перший погляд, все ніби пристойно…

— Я маю подарунок і для вас, мадам, — нарешті звертається він до бабусі, щоб помститися в інший спосіб.

Бабусенька готова до будь-яких несподіванок.

— Знаєте, пане Давидо, це дуже приємно, що ви уважні до нас, але мені особисто нічого не треба. Я хочу провести цей вечір разом із моїм онуком. І все! Тому скоротіть час вашого перебування в нашому товаристві, бо тут ви гість небажаний.

Ввічливо й відверто бабуся виставляє нав'язливого відвідувача.

Проте зробити це не так просто, бо він не зважає на бабусину ущипливість і знову порпається у своїх кишенях доти, доки не знаходить те, що шукав.

— Ну, нарешті! — він полегшено зітхає, витягуючи вчетверо складений папір. — Оскільки поштар приходить до вас не частіше одного разу на тиждень, я вирішив сам привезти документ, щоб ви на нього недовго чекали. Чим швидше дізнаєтеся його зміст, тим краще буде для вас, — з напускною доброзичливістю говорить він.

Давидо подає папір бабусеньці, і вона, навісивши на носа окуляри, розгортає його.

— Цей документ засвідчує, що ваша угода про купівлю будинку недійсна, бо ви не внесли своєчасно решту грошей, — продовжує він. — Документ складено в канцелярії управителя.

Бабуся читає написане і її обличчя стає все похмурішим.

— Управитель сам займається цією справою, щоб вона не затяглася, — додає гість.

Навіть не читаючи документ, Артур розуміє: справи погані. Він з таким гнівом дивиться на пана Давидо, що той мав би крізь землю провалитися від сорому, якби не був таким самовпевненим. А гість поглядає на Артура очима ласкавої змії.

— Цей документ засвідчує, що ваше право на користування будинком припиняється через два дні. Через три дні дім належатиме мені, в чому ви можете пересвідчитися, прочитавши цей документ. Сподіваюся, тепер ви зрозуміли, чому я прийшов без запрошення… Мені хочеться почати обживати цей будинок… поступово…

Давидо пишається своєю хитромудрістю і не відчуває жодних докорів сумління.

— Не турбуйтеся, я не буду виганяти вас так, як ви мене. Я дам вам трохи часу, щоб зібрати свої речі.

Бабуся готова до найгіршого.

— Даю вам сорок вісім годин, — холодно кидає Давидо. — А поки що почувайтесь у моєму будинку… як у своєму, — з єхидною посмішкою додає він.

Якби Артур міг стріляти поглядом, цей незваний гість став би схожий на решето.

А бабусенька спокійна. Вона дочитала папір до кінця і замислено сказала:

— Бачите, тут є одна заковика…

Давидо здригається, бо явно не готовий до такого розвитку подій.

— Заковика? Яка?

— Ваш приятель так поспішав догодити вам, що забув про одну деталь.

Тепер уже Давидо захвилювався. Адже відомо: навіть піщинка, потрапивши в запущений механізм угоди, може зупинити його роботу, навіть зірвати.

— Ну і що це за заковика?

— Управитель забув… підписати документ.

І бабусенька повертає гостю папір. Давидо дивиться на нього, як баран на нові ворота. Сказати йому нічого і він тільки хапає ротом повітря, як сом, викинутий хвилею на берег.

Артурові хочеться переможно закричати, але він стримується. Занадто багато честі для цього мерзенного чоловіка. Достатньо йому і зневаги. Бабусенька складає аркуш учетверо, як він був складений раніше, і повертає його панові Дави до.

— Отже, це ви в мене в гостях! Зважаючи на вашу нечувану нетактовність, я даю вам десять секунд на те, щоб ви залишили мій дім. Бо викличу поліцію!

Давидо силкується щось відповісти, але йому бракує слів. Артур бере слухавку.

— Ви вмієте рахувати до десяти? — чемно запитує він.

— Ви… ви ще пошкодуєте, що так нахабно поводитеся! Я вам цього не подарую! — кидає Давидо.

Розвернувшись на підборах, він виходить і так сильно гримає дверима, що його передбачення збувається: дзвін, який висів при вході, падає йому на голову.

Намагаючись уникнути удару дзвона, Давидо врізається в дерев'яну колону і з диким криком відскакує від неї, біжить до сходів, але не втримується на них і скочується вниз, на доріжку, посипану дрібним гравієм.

Охкаючи і чортихаючись, він підводиться, розтирає забиті боки, якось добирається до свого автомобіля і сідає за кермо. Машина різко зривається з місця і зникає у клубках куряви.

Небо рудіє. Сонце поволі ховається за вершину гори — ну прямо як на малюнку, який — уже вкотре! — розглядає Артур. Художник зобразив вечір в африканській савані так майстерно, що хлопчикові здається: він пашить спекою африканського дня, який добігає кінця.

Артур сидить на ліжку. Його мокре волосся пахне яблуками. На колінах у нього груба книга в шкіряній палітурці. Цю книгу він щоразу читає перед сном.

Поруч сидить бабусенька і розглядає той самий малюнок. Вона якось особливо схвильована.

— Ми щовечора милувалися цим дивовижним заходом сонця… Твоя мама з'явилася на світ у такий час, — розповідає вона хлопчикові.

Артур уважно її слухає.

— Поки я в наметі народжувала твою маму, твій дідусь сидів біля входу і малював цей пейзаж.

Артур уявляє собі дідуся з пензлями в руках і усміхається.

— А що ви робили в Африці?

— Я працювала медсестрою, а твій дідусь був інженером. Він споруджував мости, тунелі, дороги. Ми там і познайомилися. У нас були однакові думки й бажання. Ми дуже хотіли допомогти жителям Африки.

Артур обережно перегортає сторінку і бачить на малюнку напівголих чоловіків з розфарбованими обличчями, амулетами й намистом на міцних шиях. Всі вони — дуже високі й стрункі. Мабуть, їхніми найближчими родичами були — жирафи.

— Хто це? — захоплено вигукує Артур.

— Мисливці із племені бонго-матасалаї, — відповідає бабусенька. — Твій дідусь потоваришував з ними. У цього племені незвичайна історія…

— Історія? Яка історія? — допитується онук.

— Сьогодні вже пізно, Артуре. Завтра, можливо, буде час і я розповім тобі, — стомлено відповідає бабуся.

— Ну, будь ласочка, бабусенько, — жалібно благає хлопчик, скорчивши зворушливу гримаску.

— Мені треба ще посуд помити, на кухні прибрати, — не погоджується бабуся. Однак легше побороти втому, аніж натиск допитливого Артура.

— Будь ласка, всього п'ять хвилиночок… У мене ж день народження! — просить хлопчик так жалібно, що й каміння можна розчулити.

А що казати про бабусю!

— Гаразд, — погоджується вона, — але недовго!

— Добре, добре! — одказує Артур. Так зубний лікар переконує дитину, що їй нічого не болітиме.

Бабусенька умощується зручніше, а онук влаштовується біля неї.

— Бонго-матасалаї завжди були дуже високими — дорослі чоловіки мали зріст метрів зо два або й більше. Звісно, людям такого зросту жилося досить складно, та вони не нарікали. А ще були впевнені, якщо природа створила їх такими великими, отже, вона створила і їхніх маленьких братів — як другі половинки. Адже те, що може зробити велика людина, не зробить маленька. І навпаки.

Затамувавши подих, Артур слухає бабусю, і та, зворушена його увагою, продовжує:

— Китайці називають два природні начала Янь та Інь.

Бонго-матасалаї назвали свої половинки «природними братами». Кілька віків вони шукали свої крихітні половинки, ті самі, які мали принести в їхній світ гармонію.

— І вони їх знайшли? — запитує Артур, стурбований тим, що історія може виявитися надто короткою.

— Триста років шукали вони по всій Африці, а знайшли зовсім поруч — за кілька метрів від себе.

— Як?

— А так! Ті крихітні люди називали себе мініпутами, бо всі вони були заввишки не більше двох міліметрів!

Бабусенька перегортає сторінку, і Артур бачить плем'я, яке відпочиває в затінку під листком кульбаби. Хлопчик від здивування аж рота розкрив. Йому ніхто й ніколи не оповідав про такі загадкові племена: дідуся цікавили тільки його винаходи.

Артур поглядає то на одну сторінку, то на другу, намагаючись порівняти зріст людей обох племен.

— І що… вони змогли домовитися? — несподівано запитує хлопчик.

— Вони чудово домовились! — запевнює його бабуся. — І допомагали одне одному виконувати ті роботи, які не могли виконати поодинці. Коли високі валили дерева, маленькі виганяли зі ствола хробаків. Вони були ніби створені для того, щоб діяти разом. Вони однаково сприймали світ і в мирі та злагоді жили не тільки поміж собою, а й з усіма іншими, хто був поруч.

Бабусина розповідь заворожила Артура. Перегорнувши ще одну сторінку, він побачив малюнок, на якому зображено крихітну істоту надзвичайної краси.

Великі блакитні очі під непокірним бузкового кольору чубчиком, рожеві вуста, як шкірка грейпфрута, лукавий, як у лисенятка, погляд і відкрита тепла усмішка, від якої можуть розтанути всі льоди Північного полюсу.

Якби Артур був дорослим, то можна було б сказати, що він з першого погляду закохався в дівчинку на малюнку. Але він ще дитина, хлопчик, тому лише відчуває, як йому щось стискає горло, а в повітрі розливаються неймовірні пахощі.

Бабусенька здогадується, що з ним діється, і задоволено усміхається.

Артур кашляє, щоб прочистити горло. Він намагається витиснути з себе хоч кілька слів.

— Оця, ну оця… Хто вона? — затинаючись, звертається він до бабусі.

— Це донька короля мініпутів, принцеса Селенія, — відповідає бабуся.

— Яка ж вона гарна! — замріяно каже Артур. — Ні, я хотів сказати… оця історія… Вона просто приголомшлива!

— Твій дід був почесним громадянином племені бонго-матасалаїв. Він багато що зробив для них: колодязі, зрошувані поля, дамби. Він навчив їх використовувати дзеркала, щоб спілкуватися на відстані і передавати енергію, — з гордістю розповідає бабуся. — А коли настав час прощатися, люди того племені на знак вдячності подарували дідусеві цілий мішок рубінів, один від одного більший.

— Bay! — дивується Артур.

— Твій дідусь не знав, що робити з цим скарбом. Він хотів одержати зовсім інше, — проникливо шепоче бабуся, — таємницю проникнення у світ мініпутів…

Артур із сумнівом дивиться на бабусю. Потім кидає погляд на портрет принцеси Селенії.

— І що? Вони відкрили йому ту таємницю? — питає він ніби байдуже, а сам відчуває, що бабусина розповідь може змінити все його життя.

— Не знаю, — сумно відповідає бабуся. — Почалася велика війна, я повернулася до Європи, а дідусь лишився в Африці і пробув там усю війну. Цілих шість років ми не мали від нього жодної звістки. Ми з твоєю мамою вже думали, що більше ніколи його не побачимо. Він був хоробрий і ми боялися, що він загине в одній із битв.

Артур мовчить: йому нетерпеливиться дізнатися, що ж було далі?

— І ось одного разу я отримала листа і фотознімок цього будинку. Дідусь писав, що він повернувся і ми всі разом будемо мешкати тут.

— А далі? — нетерпляче запитує Артур.

— Далі… Я знепритомніла від радості! Ця пропозиція була для мене несподіванкою, адже я звикла, що твій дідусь завжди в мандрах.

Артур весело сміється. Він знає, що дорослі завжди щось приховують. Бабуся, напевно, затанцювала від радості.

— А потім? Що ти зробила потім?

— Я поїхала до нього. І ми поселилися в цьому будинку.

— Угууу, — протяжно каже Артур, — який молодець наш дідусь!

Бабусенька встає і забирає книгу.

— А я, як бачиш, усього-на-всього слабохарактерна жінка. П'ять хвилин давно збігли, а ти ще не в ліжку!

Бабуся широким жестом відгортає ковдру, щоб хлопчик швиденько міг сховався під неї.

— Знаєш, — довірливо говорить Артур, кутаючись у ковдру, — я б теж із задоволенням помандрував до мініпутів. Якщо дідусь повернеться, він відкриє мені таємницю?

— Якщо будеш розумником, слухатимеш мене… я спробую домовитися.

Артур цілує бабусеньку в щоку:

— Спасибі, бабусенько! Я знав, що на тебе можна покластися.

Бабусенька мало не тане від таких теплих слів, однак бере себе в руки і твердо говорить:

— Спати!

Артур миттєво повертається на бік, заплющує очі і вдає, що спить.

Бабусенька нахиляється до нього, цілує і вимикає світло. М'яко ступаючи повстяними капцями, вона обходить рипучу дошку в підлозі і йде в кабінет чоловіка. Зайшовши, зупиняється і тяжко зітхає:

— Як нам тебе не вистачає, Арчибальде! Дуже-дуже!

У відповідь — тільки тиша. Вимкнувши світло в кабінеті, вона знову зітхає і зачиняє за собою двері.

РОЗДІЛ 3

Сьогодні Артур фантазує — і двері сараю стають важкими масивними воротами, за якими стоїть гоночна машина. Хлопчик відмикає уявні замки і з удаваним зусиллям відчиняє уявні ворота.

Ворота відчиняються — і Артур, ставши на коліна, виводить гоночну машину із гаража.

Двигун потужністю у вісімсот кінських сил умістився під трисантиметровим капотом. Щоб таке собі уявити, треба бути неабияким фантазером, але Артурові фантазії не бракує.

Одним пальчиком він обережно підштовхує машину до виходу із сараю, супроводжуючи свої дії шумовими ефектами: гурчанням двигуна, звуками клаксона та іншим автомобільним ревом, достойним справжнього «феррарі».

Артур говорить за трьох: за водія і штурмана, які вже в кабіні, та за їхнього начальника, який сидить у своєму кабінеті.

— Панове, я хочу одержати повний звіт про нашу всесвітню іригаційну систему, — говорить він голосом гучномовця, який оголошує залізничні станції.

— Буде виконано, шефе! — відповідає хлопчик за водія.

— Будьте уважні за кермом цього нового автомобіля — в нього надпотужний двигун, — додає він голосом гучномовця.

— О'кей, шефе! Не турбуйтесь! — запевняє водій перш ніж покинути місце парку-вання і заглибитись у зарості трави, яких так багато в саду.

Усім тілом бабусенька штовхає вхідні двері. В руках у неї миска з мокрою білизною — вона несе її в інший кінець саду, де натягнуті шнури.

Артур повільно зіштовхує машинку в борозенку, над якою прокладені зрошувальні труби.

— Повідомлення від головної патрульної машини. Поки все нормально! — доповідає водій.

Але він поспішив — перед машиною виникає зовсім новенький тенісний м'яч. Величезний, він загороджує проїзд.

— О Боже! Прямо по курсу перешкода! Це катастрофа!

— Що сталося? Патрульна машино! Відповідайте! — хвилюється шеф із свого кабінету, бо не бачить пригоди.

— Завал! Ні, швидше, пастка! Це рівнинна снігова людина її влаштувала!

Альфред штовхає носом тенісний м'яч і радісно махає хвостом. Він ніяк не може зрозуміти, в яку гру бавиться хлопчик. Артур продовжує говорити за всіх вигаданих учасників гри.

— Центральна станція — головній патрульній машині. Уважно стежте за хвостом снігової людини: це дуже небезпечна зброя! — попереджає хлопчик голосом гучномовця.

— Не турбуйтеся, шефе! Він поводить себе дружньо. Ми проб'ємося! Пришліть підйомний кран!

Рука хлопчика швидко стає стрілою підйомного крана, а сам він починає скрипіти, як лебідка.

Кілька рухів — і м'яч зачеплено.

— Кидай! — командує водій, який сидить за кермом.

Рука Артура випрямляється і відкидає м'яч якомога далі.

Рівнинна снігова людина, звісно, біжить навздогін.

— Дорога вільна, і ми позбавилися від снігової людини! — гордо сповіщає водій.

— Добре спрацювали, патрульна машино! — чути голос гучномовця. — Продовжуйте!

Бабусенька також продовжує свою роботу: завішує простирадлами другий шнур.

Удалині, над вершиною пагорба, з'явилася хмарка куряви — значить наближається автомобіль.

Сьогодні вони не чекають ні поштаря, ні молочника.

— Хто ж це такий? — тривожно думає бабуся.

Артур тим часом разом з новою машинкою патрулює сад. На нього чекають нові несподіванки.

Повернулася снігова людина з м'ячиком у зубах, стала над борозенкою і ось-ось кине знову свою здобич.

Екіпаж автомобіля в паніці.

— О Боже! Нам кінець! — вигукує штурман.

— Ні, ми не відступимо! — кричить водій голосом Артура.

Снігова людина кидає м'ячик. Ні, не м'ячик, а справжню бомбу!

— Швидше, капітане! — благає штурман, бо ми всі загинемо!

М'ячик котиться між стінами борозенки, як камінь у фільмі про Індіану Джонса. Тільки в багато разів менший.

Артур уміло керує машинкою, вона виривається вперед і приземляється на тверде дно канавки.

— Банзай! — несамовито кричить хлопчик, хоча цей японський клич і не відповідає моменту.

Машинка стрімко втікає від м'яча, тобто від каменя. Бо якщо він наздожене, то розтрощить і її, і екіпаж.

Гоночний болід петляє, як літак-винищувач.

Водій ледве утримує в руках кермо. М'яч залишився позаду, проте, на жаль, траншея закінчилася і перед водієм постає непрохідна стіна.

— Нам кінець! — скиглить штурман.

— Піднімемося по стіні! — вигукує хоробрий водій.

Машина повзе вгору по вертикальному схилу і, набравши швидкості, злітає в повітря. Після кількох кульбітів вона падає на землю і там зупиняється.

Маневрування виконане бездоганно!

Артур пишається так, ніби сам винайшов колесо.

— Відмінно спрацювали, капітане, — з захопленням говорить штурман водієві.

— Так, непогано вийшло, хлопчику, — хрипким стомленим голосом відповідає Артур.

Величезна тінь накриває маленький автомобіль. Тінь від автомобіля великого. І він належить панові Давид о.

Він раптово загальмував перед іграшковою машинкою, так що Артур навіть закричав від несподіванки.

Через вітрове скло виглядає задоволений Давидо: він радіє, що злякав хлопчика.

З м'ячиком у зубах підбігає Альфред-рівнинна снігова людина. Відчуваючи, що зараз не до забав, він акуратно кладе м'ячик на землю.

М'ячик котиться до справжнього автомобіля і зупиняється біля дверцят.

В цю мить Давидо відчиняє їх і, не помітивши м'ячика, наступає на нього. Посковзнувшись, він летить перевертом на землю. Навіть Чарлі Чаплін не зумів би впасти смішніше!

Артур теж летить шкереберть — тільки від реготу.

— Головна патрульна машино! Снігова людина тільки-но завалила чергову жертву! — повідомляє із свого кабінету шеф водія.

Альфред гавкає і махає хвостом. Так снігові люди аплодують.

Давидо підводиться з землі, струшуючи з себе пилюку. Помітивши м'ячик, він хапає його і з розмаху кидає в сад. Чути тріск — це відірвався рукав його шикарного піджака.

М'ячик падає в резервуар з водою.

Розізлившись через зіпсований піджак, але задоволений своїм кидком, Давидо єхидно звертається до хлопчика:

— А зараз ваш хід, центральна!

Артур не вважає за потрібне відповідати Давидо. В таких випадках часом достойніше промовчати.

Пан Давидо розвертається на підборах і прямує у глиб саду.

Пес гавкає безперестанку, і бабусенька починає хвилюватися.

Розвішані простирадла відгороджують її від основної частини саду. Щоб з'ясувати, що там діється, бабуся розсовує білизну і натикається на пана Давидо. Обоє аж підскакують з несподіванки.

— Ви мене налякали! — обурено каже бабуся.

— Мені шкода, — лицемірно відповідає Давидо. — Домашні клопоти? Потрібна допомога?

— Ні, дякую. Що вам ще потрібно? — в голосі поважної пані вчувається тривога.

— Я хочу вибачитись. Учора ввечері я погарячкував, і зараз хочу загладити свою вину, — промовляє він загадково. Принаймні слова його мають подвійний зміст.

Підступний Давидо не поспішає розкривати свої карти. Попорпавшись у кишенях, він дістає звідти вчорашній документ.

— Ось, усе виправлено! Всі підписи є!

Взявши прищіпку, він вішає папір на шнур.

— Звісно, ви часу даремно не гаяли! — з огидою зауважує бабуся.

— Це просто вдалий збіг обставин, — у голосі Давидо вчувається награна байдужість. — Уранці в церкві я випадково зустрів управителя…

— Ви ходите до церкви? Чого ж я жодного разу вас там не бачила? — єхидно запитує бабуся.

— Виявляючи смиренність, я ніколи не сиджу в перших рядах. До речі, я теж вас там не бачив, — шипить він у відповідь. — А я ось, Наприклад, і мера там зустрів і він теж підтвердив правильність складеного мною акта.

Давидо витягає з кишені ще один офіційний лист і прищеплює його до шнура поряд з першим.

— А ще я зустрівся там з нотаріусом і він також завірив свідоцтво про купівлю будинку, — каже він і вішає в такий же спосіб ще одного листа. — І банкіра та його чарівну дружину я зустрів і банкір підтвердив, що ваш борг перевів на мене…

На шнуру з'являється четвертий лист…

Тим часом Артур намагається видертися вгору по стінці величезного резервуара, Альфред з хвилюванням спостерігає за ним.

Давидо продовжує розвішувати все нові й нові папери:

— … землевпорядник підтвердив межі саду згідно з земельним кадастром, — монотонно, без пауз, промовляє він, — а також префект підписав наказ про звільнення приміщення протягом сорока восьми годин…

І Давидо повісив останній, десятий документ.

— Усього десять! Моє щасливе число! — задоволено завершує він, упевнений, що помстився.

Бабуся ошелешена, пригнічена, розгублена.

— Вуаля. Якщо через сорок вісім годин ваш чоловік не з'явиться, будинок стане моїм, — підводить риску Давидо.

— У вас немає серця, пане, — обурено говорить бабуся.

— Ні! Я ніколи не був жорстоким і саме тому пропонував вам кругленьку суму за цю розвалюху! Але ж ви навіть слухати мене не захотіли!

— Цей будинок ніколи не продавався, пане! — нагадує бабуся.

— Ну то й що? Треба ж колись почати! — цинічно відповідає він.

Перегнувшись через край резервуара, Артур дивиться вниз. Велика чаша заповнена менш ніж наполовину і тенісний м'ячик похитується на воді майже в самому внизу.

Артурові доводиться перекваліфікуватися на каскадера. Умостившись на краю резервуара, він звішує ноги вниз, упирається підошвами в стінку гігантської посудини. Потім обережно нахиляється і простягає руку, щоб дістати м'ячика.

Альфред тривожно скавчить. Цікаво, звідки він знає, що на хлопчика чекають неприємності?

Чути гучний сплеск — це Артур упав у воду.

Зляканий Альфред, підібгавши хвоста, втікає, вдаючи, що має купу справ.

— Навіщо вам цей шматок землі і старий будинок? — запитує бабуся Давидо.

— Я сентиментальний. Усе це колись належало моїм батькам, — холодно відповідає Давидо.

— Я знаю. Адже саме ваші батьки продали цю садибу моєму чоловікові в подяку за його послуги місцевим жителям. І ви хочете піти проти волі своїх загиблих батьків? — запитує бабуся.

— Загиблих? Зниклих! Вони зникли так, як і ваш чоловік, покинули мене самого! — обурено вигукує Давидо.

— Ваші батьки не кидали вас, любий хлопчику, — уточнює бабусенька, — вони загинули на війні.

— Результат той самий! — сердито відбивається ділок. — Полишили мене одного, і я повинен сам давати всьому раду! Отож якщо післязавтра ополудні ваш чоловік не підпише ці папери і не заплатить усі свої борги, я буду змушений вигнати вас звідси. І я не подивлюся, чи встигла висохнути ваша білизна, чи ні!

Задерши підборіддя, Давидо розвертається на підборах і, стягнувши зі шнура простирадло, натягує його на плечі, як плащ переможця. І натикається на змоклого Артура.

— Просушіть його разом із білизною! — насмішкувато каже Дави до бабусі, показуючи пальцем на її мокрого онука.

Хлопчик кидає на супротивника вбивчий погляд, але він не має жодної сили.

Гордовитою ходою пан Давидо прямує до свого автомобіля, гучно гримає дверцятами і вмикає двигун. Мотор реве, колеса крутяться і машина, знявши хмару куряви, зривається з місця. А маленький болід Артура, пролетівши в повітрі кілька метрів і перекинувшись, падає в густу нескошену траву.

За машиною Давидо в'ється хмара куряви і плавно осідає на випрану білизну.

Бабусенька аж зігнулася під тягарем неприємностей. Вона поволі йде до ґанку і сідає на східцях.

— Бідний мій Артуре, цього разу мені не вдасться приборкати жадобу цього хижака Давидо, — сумно зауважує бабуся.

— Але ж раніше він був другом дідуся! — відповідає Артур, сідаючи поруч з нею.

— Так було тоді, коли ми тільки повернулися з Африки. Давидо вчепився в дідуся, як реп'ях, і ні на крок не відходив від нього. Проте Арчибальд ніколи не довіряв йому по-справжньому і правильно робив.

— То що, нам доведеться залишити будинок? — з тривогою запитує Артур.

— Напевно, — стомлено відповідає бабуся.

Артур розгублений. Як він житиме без свого саду? Де буде бавитися, куди втікатиме, коли стане сумно? Ні, треба щось придумати!

— А скарб? А рубіни — подарунок матасалаїв? — нагадує він.

Бабуся махає рукою в бік саду.

— Скарб заритий десь там…

— Ти кажеш, що дідусь сховав скарб у саду? — недовірливо запитує хлопчик.

— Так добре сховав, що, навіть перекопавши все, я нічого не знайшла, — відповідає бабуся.

Артур схоплюється на ноги. Схопивши покинуту під стіною лопату, він біжить у глиб саду.

— Ти що зібрався робити, серденько? — гукає йому навздогін бабуся.

— Невже ти вважаєш, що всі сорок вісім годин я сидітиму і чекатиму, доки цей хижий коршун поцупить наш дім? Я знайду дідусів скарб! — відповідає Артур.

З розмаху його лопата вгрузає в порослу травою землю. Хлопчик риє її, як бульдозер. У захоплені від нової гри, Альфред підбадьорює хлопчика дзвінким гавкотом.

Бабусенька усміхається:

— Ну викапаний дідусь!

Охкаючи, вона через силу підводиться зі сходів і заходить у дім, щоб перевдягтися, бо вся в пилюці.

Артур риє вже третю яму. Його чоло вкрилося крапельками поту. Раптом лопата натикається на щось тверде. Альфред загавкав: певно, до чогось принюхався. Хлопчик стає на коліна і руками розгрібає яму.

— Якщо ти нюхом чуєш скарб, то ти й справді найкращий у світі пес! — говорить Артур Альфреду, в якого хвіст закрутився, як пропелер у Карлсона.

Копнувши востаннє, хлопчик дістає якийсь предмет. Пес радий до нестями. І зрозуміло чому, адже це кістка, яку він колись тут зарив.

— Ну ти й канібал! Забирай свій скарб! — вигукує Артур, відкидаючи кістку і беручись копати далі.

Бабуся намагається бути бадьорою. Плеснувши собі в обличчя пригорщу холодної води, вона підходить до дзеркала і бачить стомлене обличчя літньої жінки, змучене давньою журбою. Їй шкода цієї жінки, і вона хоче спитати її, як їй вдається вистояти…

Тяжко зітхнувши, бабуся поправляє зачіску і, по-змовницьки підморгнувши жінці у дзеркалі, прямує в кабінет Арчибальда. Там вона знімає зі стіни одну із африканських масок.

— Мені дуже прикро, Арчибальде, але в нас немає виходу. — звертається до чоловікового портрета на стіні…

Опустивши очі, бабуся виходить з кабінету, виносячи під пахвою африканську маску. І щоб ніхто більше не заходив у кабінет, замикає його на ключ.

Артур, викопавши ще одну яму знову дістає з неї кістку. Альфред щулить вуха і вдає, що це його не стосується.

— Ти що, пограбував м'ясну лавку? — обурено запитує Артур.

З будинку виходить бабуся з пакунком під пахвою.

— Мені потрібно в місто… Дещо купити…, — зніяковіло каже вона.

— Поїхати з тобою? — чемно цікавиться онук.

— Ні, ні! Копай далі! Ти все робиш правильно! Можливо…

Вона поспішно сідає в машину і стареньке «шевроле» рушає з місця.

— Я не баритимусь! — гукає вона, намагаючись перекричати шум мотора.

Машина зникає у хмарі куряви.

РОЗДІЛ 4

Пікап повільно рухається головною вулицею великого міста. Воно зовсім не схоже на те провінційне містечко, куди бабуся зазвичай їздить за покупками. Тут скрізь сяють вітрини магазинів, метушаться численні перехожі, юрмляться гультіпаки, які ні до чого не прикладають своїх рук. Тут усе виблискує і сяє, все свідчить про багатство.

Бабуся опановує себе: вона повинна поводитися гідно.

Припаркувавши машину, дістає із сумочки візитку і перевіряє адресу. Переконавшись що приїхала правильно, вона прямує до невеличкого антикварного магазинчика. Зовні він начебто маленький, а всередині приміщення дуже довге і здається безконечним через слабе освітлення. Речам тут тісно, багато старовинних і сучасних меблів. Без сумніву, підробні римські божки стоять поряд із справжніми мексиканськими дерев'яними фігурками, а старі серпи чомусь розвішані серед порцелянових тарілок. Старовинні книги у шкіряних палітурках лежать разом із романами в м'яких обкладинках, які купують зазвичай для читання в дорозі.

У глибині магазину за прилавком сидить господар і читає газету. Він схожий і на антиквара, і на лихваря, отже, не викликає довіри.

Господар давно помітив поважну пані, але не хоче навіть підвестися їй назустріч і продовжує читати газету.

— Чим можу вам допомогти? — запитує він, коли бабуся впритул підходить до прилавка.

— Перепрошую, — знічено говорить вона, нервово перекладаючи з руки в руку візитку. — Колись, це було давно, ви заїздили до нас… Тоді ви сказали, що можете придбати старі меблі або дрібнички… Якщо в нас буде потреба…

— Напевно, це саме так і було, — погоджується антиквар.

Зважаючи на те, що антиквар роздав в околицях щонайменше сотню візиток, він не може пам'ятати всіх, кому їх вручав.

— Ось у мене… предмет із приватної колекції, — затинаючись, промовляє бабуся. — Я хочу дізнатися, скільки за нього можуть дати…

Антиквар зітхає, відкладає газету вбік і надягає на ніс окуляри. Слід зауважити, що сьогодні він тільки тим і займався, що оцінював так звані скарби, які мали цінність тільки в очах їхніх власників.

Розгорнувши папір, він узяв у руки маску.

— Це що? Карнавальна маска? — запитує антиквар.

Видно, що він нічого не тямить в африканському мистецтві.

— Ні. Це африканська маска. Вона належить вождю племені бонго-матасалаїв. Такої маски немає ні в кого, — з гордістю промовляє бабуся, хоча в її голосі вчувається гіркота. Адже вона розлучається не тільки з коштовністю, але і з дорогими серцю спогадами…

Антиквар, скидається на те, зацікавився маскою.

— П'ятнадцять євро, — упевнено називає він ціну.

Якби чоловік був уважнішим до клієнтки, він помітив би, що його відповідь приголомшила її. У бабусі аж подих перехопило.

— Та що ви! Це неможливо! Маска унікальна — вона безцінна!

Антиквар перебиває її.

— Вісімнадцять євро. Це все, що я можу запропонувати, — поступається він. — Такі екзотичні речі тепер мало кого цікавлять. Люди хочуть чогось практичного, визначеного, сучасного. Нічого не поробиш! Можливо, ви ще щось маєте?

Бабуся розгубилася.

— Я навіть не знаю… Може…, — бурмоче вона. — А на що нині є попит?

Уперше антиквар усміхнувся.

— Чесно? Книги!

Артур відкидає лопату. Він у відчаї. Альфред, навпаки, страшенно радий: він розкидав на галявині усі кістки, викопані хлопчиком. Сад тепер схожий на мінне поле.

Артур прямує в кухню, наливає склянку води і випиває її одним духом. Заспокоївшись, він дивиться у вікно. Надворі сутеніє.

Хлопчик вирушає до дідусевого кабінету. Виявивши, що двері замкнені, він іде до бабусиної спальні, знімає ключ, який висить поряд із ліжком, і повертається на горище. Відімкнувши кабінет, він запалює венеціанський ліхтарик і сідає біля столу.

З портрета дідусь мовчки усміхається онукові. Хлопчик пильно вдивляється в дідусеве обличчя.

— Дідусю, я не можу знайти твого скарбу! — скаржиться Артур. — Я не вірю, що ти зарив його в саду і не залишив ні записки, ні якогось знаку… Це на тебе не схоже!

Дідусь на портреті усміхається і… продовжує мовчати.

— Ти що — хочеш сказати, що я не там шукав? — знову звертається до портрета Артур. Йому так важко визнавати свою поразку.

Хлопчик хапає в руки першу-ліпшу книгу і починає перегортати сторінки. За кілька годин таким чином він переглянув майже всі книги, і тепер вони купою громадяться на столі. Надворі сутеніє. Артур смертельно стомився, але на нього чекає ще одна книга — та, яку він вчора переглядав разом із бабусею. Він знову, уже вкотре, розглядає малюнки, на яких зображені чоловіки із племені матасалаїв і мініпутів. Перегорнувши кілька сторінок, хлопчик виявляє малюнок, від якого віє якоюсь незрозумілою тривогою. Як це він учора його не помітив?

На малюнку зображено якусь зловісну постать: її безтілесні форми лише віддалено нагадують людські.

Обличчя в неї немає, а замість очей палають дві червоні цятки. Артур злякався — ніколи в житті він ще не бачив такої потвори…

Під малюнкам цього скорпіоноподібного монстра від руки написано:

Жахливий Упир

Тим часом надворі майже зовсім стемніло. Вдалині, там, де тягнеться ланцюжок пагорбів, заблимали два жовті ока. Це автомобіль висвічує собі дорогу в нічній темряві. Ось він уже звертає на дорогу, що веде до будинку.

Артур нетерпляче перегортає сторінку, бажаючи швидше забути портрет страшної потвори на ім'я Жахливий Упир.

Випадково він розгортає книгу на тій сторінці, де зображена Селенія, принцеса мініпутів.

На цей малюнок дивитися приємно. Артур обережно гладить волосся принцеси і зауважує, що малюнок приклеєний абияк і ось-ось відірветься.

Обережно взявши портрет за краєчок, хлопчик відклеює його від аркуша і підносить до очей, щоб краще роздивитися.

— Сподіваюсь, Ваша Високосте, колись я матиму честь познайомитися з Вами… — тихо промовляє він. — А поки що, дорога принцесо, дозвольте Вас поцілувати. — І він підносить портрет до вуст, як це роблять романтичні кіногерої.

Почувши такі слова, тяжко зітхає Альфред.

— Ти що — ревнуєш?! — насмішкувато звертається Артур до пса. Але пес не реагує, бо в цю мить за вікном чути вищання гальм: це, мабуть, повернулася бабуся. Альфред біжить униз їй назустріч.

Поклавши малюнок у книгу, Артур знову перегортає сторінки і на одній із них бачить те, чого раніше не помічав. Обличчя його радісно сяє.

— Я так і знав! — вигукує він. — Дідусь не міг зникнути, не полишивши ніяких вказівок!

План, знайдений Артуром, був нашвидкуруч намальований олівцем. Під ним є напис, який для певності хлопчик читає вголос:

Хто захоче вирушити в країну мініпутів, той довіриться Шекспірові.

— Цікаво. Хто такий цей Шекспір? — хмурить чоло Артур. Він бере книгу і починає її повертати так, щоб зрозуміти, в якій точці був дідусь, коли малював план.

— Ось дім… Там північ…, — бурмоче він.

Обережно відклеївши план від сторінки, Артур підходить з ним до вікна. Так і є. Дідусь малював цей план, стоячи саме тут, біля вікна свого кабінету!

Великий дуб, садовий гном, місяць… Усе правильно! — радіє Артур. — Я знайшов! Знайшов!

Від захвату хлопчик скаче по кімнаті, як кенгуру. Потім відчиняє двері, щоб поділитися своєю радістю з бабусею, вилітає в коридор… І мало не збиває з ніг антиквара. У супроводі двох вантажників той прямує до дідусевого кабінету.

— Заспокойтеся, юначе, не поспішайте! — говорить він і обережно відштовхує хлопчика вбік.

Здивований Артур машинально встигає сховати за спину дідусів малюнок.

Антиквар озирається і каже бабусі, яка ледве переставляє ноги в кінці коридору:

— Мадам, кабінет відчинений! Відчинений і, певно, зайнятий!

— Артуре, я ж заборонила тобі бавитися в дідусевому кабінеті! — накидається бабусенька на онука і ввічливо звертається до антиквара:

— Заходьте, прошу вас!

Антиквар хижацьким поглядом обводить кімнату: так стерв'ятник прикидає, чи справді здобич мертва, чи тільки прикидається. Прибулець, завершивши огляд, задоволено посміхається, показуючи бездоганно білі, занадто блискучі зуби, щоб бути справжніми.

— Ви мали рацію, мадам! Усе це надзвичайно цікаво!

Артур непомітно смикає бабусю за рукав.

— Бабусенько, хто ці люди? — перелякано шепоче він.

— Зажди… цей пан приїхав… оцінити дідусеві речі, — знічено пояснює бабуся. — Якщо доведеться переїздити, то нічого весь цей мотлох тягти за собою…

Це вона переконує радше себе, аніж Артура.

Хлопчик просто ошелешений.

— Невже ти сама на це наважилась?

Бабусенька мовчить, а потім, зітхаючи, відповідає:

— На жаль, ми не маємо на що сподіватися.

— Та ні! Маємо! Маємо! — обурюється онук, вимахуючи планом. — Поглянь! Я знаю, де схований скарб! Дідусь залишив нам план! Справжній план!

Бабуся не розуміє, про що йдеться.

— Звідки цей аркуш?

— Він увесь час лежав у книжці, яку ти мені читала вчора!

Але бабуся надто стомилася, щоб поставитись серйозно до фантазій онука.

— Поклади аркуш на місце! — суворо каже вона.

Артур упирається:

— Бабусенько! Ти що — не розумієш? Це ж план. План, як потрапити до мініпутів! Вони десь тут, у нашому саду! Дідусь привіз їх із Африки! І якщо ми зуміємо до них добратися, вони обов'язково вкажуть, де дідусь сховав скарб. І це нас порятує! — радісно завершує хлопчик.

Бабусенька має всі підстави вважати, що її онук, шукаючи скарб, перевтомився і збожеволів.

— Зараз не час для забавок, Артуре! — дорікає вона. — Поклади аркуш на місце і відпочинь!

Хлопчик образився, сльози ось-ось покотяться з очей.

— Ти зовсім не віриш, що скарб існує? Думаєш, що це дідусева вигадка?

Бабуся ласкаво обіймає онука за плечі.

— Артуре, ти вже великий. Невже ти й справді віриш, що в нашому саду живуть крихітні люди? Люди, які тільки й чекають, коли ти прийдеш до них за мішком рубінів?

Слово «рубіни» змусило антиквара озирнутися: він тепер схожий на старого лиса, що вчу яв запах курятини.

— Перепрошую, ви щось сказали?

— Та ні, нічого… я розмовляла з онуком, — відповідає бабуся.

Антиквар продовжує оглядати кабінет, однак слово «рубіни» його просто загіпнотизувало.

— Якщо ви маєте коштовності, — починає він, — то ми, звісно, можемо оцінити…

— Ні, на жаль, коштовностей нема і не буде, — голосом, що не допускає сумнівів у правдивості її слів, відповідає бабуся. І знову звертається до Артура:

— Слухай-но, поклади нарешті малюнок на місце! І швидше!

Доки антиквар читає напис над письмовим столом, хлопчик неохоче виконує бабусин наказ.

Слова одні приховують часто слова інші.

Вільям Ш.

Здається, антиквара цей напис дещо забавляє.

— «Ш.» — це Шопенгауер? — питає він простодушно.

— Ні, «Ш.» — це Шекспір, Вільям Шекспір, — відповідає бабуся.

В Артуровій голові щось клацає, і він знову витягає із книги аркуш, щоб перечитати фразу: «Хто захоче вирушити в країну мініпутів, той довіриться Шекспірові».

— Невже-е-е? — недовірливо тягне антиквар. — Та це майже одне й те ж.

Бабусенька з докором дивиться на нього:

— Звісно, адже ви помилилися тільки на двісті років!

— Хіба? Як швидко летить час! — вигукує антиквар, намагаючись за жартом приховати свою неосвіченість.

— Це правда, час летить дуже швидко, тому поспішіть і вибирайте, бо я можу передумати! — суворо відповідає бабуся.

— Ми забираємо усе! — говорить антиквар вантажникам.

Бабуся заніміла. Артур тихенько знову ховає аркуш у задню кишеню брюк.

— Зачекай! Зачекай-но, малий! Не треба шахраювати! — на обличчі в антиквара — посмішка інквізитора. — Я ж сказав: ми забираємо все!

Артур неохоче витягає аркуш і простягає його антиквару. Той швидко ховає його у свою кишеню.

— От і все гаразд, малий, — задоволено говорить антиквар і гладить хлопчика по голівці.

Вантажники почали діяти: меблі й решта предметів зникають із шаленою швидкістю. Бабуся спостерігає, як виносять згадки про її молодість, і очі її зрадливо поблискують. Так буває під час пожежі в лісі, коли дим стелиться на всі боки і на очі навертаються непрохані сльози.

Товстун-вантажник хапає портрет Арчибальда. Бабуся перетинає йому шлях і, вчепившись у раму, заявляє:

— Ні! Цього не руш!

Товстун, не відпускаючи портрета, заявляє:

— Ви ж чули: все! Бабуся не відступає:

— А я вам кажу — все, окрім портрета мого чоловіка!

Не чекаючи від поважної пані такого від-пору, вантажник запитально дивиться на антиквара. Той вважає за краще піти на поступки.

— Сімоне! Постав чоловіка мадам на місце! Він же тобі нічого не зробив! — жартує він. — Вибачте, пані! На жаль, фізична сила буває обернено пропорційна розумовим здібностям…

І, забравши портрет у вантажника, торговець вручає його бабусі.

— Ось, мадам! Дарунок фірми! — нахабно каже він.

Тим часом вантажники зносять униз останні коробки. Артур теж біжить униз, бо знає, що основні події відбуватимуться там.

Антиквар відраховує бабусі кілька купюр.

— Триста євро! За все! — гордо говорить він, пишаючись собою.

Поважна пані сумно зітхає:

— Так мало… за цілих тридцять років спогадів!

— Це ж тільки аванс, — підбадьорює її антиквар. — Якщо я все продам, — ви отримаєте щонайменше десять відсотків!

— Ну й добре! — безнадійно змахує рукою бабуся.

— Ярмарок відкривається через десять днів. Якщо передумаєте, у вас ще є можливість усе повернути, — пояснює торговець.

— Ви дуже люб'язні…

Бабусенька відчиняє двері, випроваджуючи антиквара, і зразу ж бачить перед собою малесенького чоловічка в сірому костюмі, а біля нього — двох полісменів.

Той чоловічок у сірому костюмі — судовий виконавець.

— Мадам Сюшо? — ввічливо звертається він до бабусі. І голос його, і тон засвідчують мету прибуття.

— У чому річ? — стривожено запитує бабусенька.

Один із полісменів із-за спини виконавця заспокійливо махає руками. Це Мартен, той самий Мартен, який завжди ввічливо розмовляє з нею біля супермаркету.

Чоловічок у сірому костюмі називає себе:

— Фредерік де Сен-Клер. Судовий виконавець.

Він бачить гроші, які тримає в руках бабуся, і вигукує:

— О! Як доречно! — голос його настільки солодкий, що його можна класти в чай замість варення.

Він починає ритися в сумці — і витягає звідти виконавчий лист.

— Згідно з цим документом ви повинні погасити заборгованість за векселем, виписаним на ім'я Ернеста Віктора Еммануеля Давидо. Сума вашого боргу становить сто вісімдесят п'ять євро, плюс шість відсотків за прострочений платіж, плюс судові видатки. Загальна сума до сплати — двісті дев'яносто євро.

Торгуватися судовий виконавець явно не має наміру.

Бабуся дивиться на гроші, які ще тримає в руці, і простягає їх чиновнику.

Той не приховує здивування — він чекав чогось іншого.

— Дозвольте? — питає він і починає рахувати гроші.

Артур спостерігає цю сцену з вітальні. Він нічому не дивується. Йому просто бридко. Хлопчик розуміє, що бабусю втягують у якесь зачароване коло, звідки нема виходу.

— Не вистачає трьох євро… Може, я помилився… Я можу ще раз порахувати, — каже судовий виконавець.

— Як так? Тільки-но мені заплатили рівно триста євро, — розгублено говорить бабуся.

— Мені порахувати ще раз? — ввічливо запитує чиновник.

Навряд чи, він помилився… Що з ним сперечатися! Бабуся тільки сумно хитає головою.

— Ні. Не турбуйтеся… Ви рахували правильно…

Вантажівка антиквара пронизує ніч, а він від задоволення потирає руку.

— Однак непогану справу я закрутив, похваляється торговець. І шукає в кишені папірець, відібраний в Артура:

— Подивимось, що цей маленький негідник хотів від мене приховати?

Він витягає аркуш, який неохоче віддав йому хлопчик… Це список закупок у супермаркеті…

РОЗДІЛ 5

Артур сидить у вітальні і також розгортає аркуш. Це портрет мініпутської принцеси Селенії. Мініпути — тільки на них він може сподіватися.

А судовий виконавець ще не пішов.

— Сума, яку ви не можете повернути, мізерна, але закон є закон. Тому я змушений описати майно, щоб ліквідувати заборгованість у три євро.

У судових виконавців і псів із породи пітбулів є дві спільні риси: вони ніколи не відпускають пійману жертву і радісно посміхаються, коли бачать її страждання.

Ввічливий полісмен Мартен вважає за свій обов'язок втрутитися.

— Вибачте, ця сума така незначна, хіба не можна просто зарахувати її? — принижується він перед чиновником.

Той вагається.

— Звісно… Але в постанові сказано «внести всю суму». А якщо я не виконаю постанови, то мене притягнуть до відповідальності.

— Я вас розумію, — зітхає бабусенька. — Що ж, проходьте…

— Хвилиночку! — вигукує Мартен. Він дістає із гаманця три євро і дає їх виконавцеві. — Тепер сума повна!

Чиновник зовсім розгубився. На його обличчі здивування: той, хто потрапляє в халепу, здогадується про це останній.

— Це… Це, звичайно, порушення процедури, але, зважаючи на обставини, я згоден!

Бабусенька ледве стримується, щоб не кинутися на шию люб'язному полісмену, і тільки почуття власної гідності не дозволяє їй цього зробити.

— Щиро дякую вам, офіцере, я поверну борг, як тільки зможу! — велично промовляє вона.

— Які дрібниці, мадам Сюшо! Коли повернеться ваш чоловік, думаю, він і розрахується, — дуже ввічливо відповідає Мартен.

І обидва полісмени підштовхують судового виконавця, щоб він більше не затримувався.

— Досить, сьогодні ви добряче попрацювали! Пора й додому!

— Моє шануваннячко, мадам! — лунає з темряви голос судового виконавця.

Бабусенька зачиняє двері і знеможено опускає руки.

Біля Артура озивається телефон. Хлопчик знімає слухавку.

— Алло! Артуре, дорогенький, це мама! Як справи? — чути рідний голос, що весь час переривається.

— Все чудово! — нарочито бадьоро відповідає Артур. — Ми з бабусенькою живі-здорові!

Розмахуючи руками, бабуся поспішає до онука у вітальню: її жести означають, щоб хлопчик не сказав батькам нічого зайвого.

— Що ти сьогодні зробив корисного? — питає мати задля годиться.

— Ми прибирали! — відповідає Артур. — Знаєш, у старих будинках завжди багато речей, які давно нікому непотрібні, а вони все лежать та й лежать і тільки місце займають. Ми з бабусенькою вирішили позбутися їх.

— Артуре, прошу, не дратуй батьків! — голосним шепотом наказує бабуся.

Хлопчик кладе слухавку.

— Артуре, ти не захотів розмовляти з мамою?

— Ні, просто зв'язок перервався, — відповідає хлопчик і рушає до сходів.

— Ти куди зібрався? Зачекай, мама зараз ще раз зателефонує!

Артур зупиняється на сходах і з гіркотою дивиться на бабусеньку.

— Вони обрізали телефон! Ти не розумієш, що відбувається? Ти потрапила у пастку! Але я не дозволю їм тебе принижувати! Цей дім нікому не віддам!

Такий монолог Артур запозичив із якогось пригодницького фільму. Якби він був трохи старшим і носив капелюха, то виглядав би не гірше Індіани Джонса.

Бабусенька підходить до телефону, знімає слухавку і переконується, що зв'язку немає.

Може, просто пошкоджена лінія. Так буває під час грози…

— Дощу не було вже понад місяць, — нагадує Артур, збігаючи сходами угору.

У двері хтось стукає.

— Ось бачиш, це, напевно, ремонтник, — бадьоро каже бабуся.

Підійшовши до дверей, вона відчиняє їх і бачить на ґанку людину в комбінезоні.

— Добрий вечір, мадам! — промовляє чоловік і трохи піднімає на знак поваги фірмового кашкета.

— Ох, як ви вчасно! — радіє бабусенька. — У нас пошкоджено телефону лінію.

— Співчуваю вам, мадам, — ввічливо відповідає чоловік. — Але я не з телефонної компанії, а з електричної. — І щоб переконати бабусю, він вказує пальцем на емблему, вишиту на комбінезоні. — Я прийшов попередити вас, що скоро за борги вам відключать електрику.

І він вручає бабусі рахунок. Це ще один папір до колекції рахунків…

Артур заходить у спустошений кабінет. Тут лишилося кілька дрібничок та ще письмовий стіл, крісло і дідусів портрет.

Засмучений хлопчик сідає в крісло і починає знову перечитувати гасло, яке вантажники не вважали за потрібне зняти. Звісно, шматок тканини нічого не вартий, а поради, як відомо, не мають ціни.

«Слова одні часто приховують слова інші», — вголос промовляє Артур.

Ось вона, загадка, і він мусить її розгадати!

— Допоможи мені, дідусю! Якщо одні слова приховують слова інші, то які слова сховані за цим гаслом?

Дідусь мовчить.

Бабусенька, глянувши на рахунок, повертає його службовцю електричної компанії.

— І… коли ж електрику мені відключать? — спокійно запитує вона.

— Гадаю, незабаром, — відповідає службовець. І в ту ж мить у будинку гасне світло.

— І справді не забарилися! — філософськи реагує бабуся. — Постривайте, я сходжу за свічкою.

А хлопчик у кабінеті теж запалює свічку. Коли мешкаєш далеко від міста, треба завжди мати свічки про запас. У пустелі темряви вогник свічки — як оаза.

Артур ставить свічку на стіл, а сам відходить далі, щоб ще раз прочитати гасло.

В ньому криється ключ до розгадки.

— Ну, пора, — говорить він сам собі, — зараз я мушу обов'язково відгадати цю загадку.

«Слова одні… приховують часто… слова інші…»

Полум'я висвічує смужку тканини з буквами. Вона стає прозорою, і Артурові здається, що на звороті є якийсь інший напис.

Він бере свічку в руку, стає на крісло і освітлює зворотний бік тканини. Несподівано на ній проступають інші слова. Одні слова приховували інші! Артур аж сяяв від радості:

— Нарешті!

Проте час не чекає і радіти ще рано! Він водить свічкою вздовж тканини і поволі читає написане на звороті. Йому вчувається дідусів голос, ніби він повернувся до свого кабінету.

«Мій дорогий Артуре, я завжди вірив у тебе: ось ти й розгадав мій простенький ребус».

— Нічого собі — простенький, — заперечує хлопчик.

А голос діда продовжує:

«Ти кмітливий, і тобі вже років десять, не менше. А я… Якщо ти читаєш ці слова, то мене, можливо, вже й нема на цьому світі».

Артур завмирає. Тільки-но дідусь з ним розмовляв, як живий, і ось тобі на — знову помер! Ні, так не буває!

«Тобі доведеться виконати складне завдання: ти повинен завершити мою справу. Якщо, звичайно, захочеш».

Артур дивиться на портрет. Хіба він може підвести дідуся?

— Я згоден, дідусю, — голосно обіцяє хлопчик і читає далі.

«Іншої відповіді я й не чекав, Артуре. Ти ж мій онук».

Артур усміхається: значить, дід був ще й провидцем.

— Дякую, — відповідає хлопчик і читає дідові настанови далі: «Щоб потрапити до країни мініпутів, тобі потрібно знати, коли відкривається туди прохід. А це відбувається раз на рік. Щоб вирахувати день, треба взяти всесвітній календар і визначити десяту повню. В десяту повню рівно опівночі відчиняються світлові двері до країни мініпутів».

Артур не вірить своїм очам. Невже і схований скарб, і мініпути, і принцеса Селенія — все правда?

Він зіскакує з крісла, відчиняє шухляди в пошуках календаря. На щастя, антиквара не зацікавило це видання. Артур починає підраховувати повні.

— … Сім… вісім… дев'ять… десять! Потім дивиться, на коли випадає довгоочікувана повня.

— Ой! — злякано вигукує він. — Це ж… сьогодні!

Хлопчик вискакує в коридор і дивиться на стінний годинник: двадцять три години тридцять хвилин.

— Через тридцять хвилин! — скрикує він.

При світлі свічки бабуся підписує папір для службовця електричної компанії.

— Ось і все. Рожевий примірник — для вас. А синій — для мене. Один для дівчаток, другий для хлопчиків, — намагається жартувати службовець, але жарт нікому підхопити. Бабуся мовчить, як шмат мармуру.

— Щоб вам знову включити електрику, треба прийти в центральну контору, яка працює з дев'ятої ранку до шостої вечора, і принести квитанцію про сплату.

— Так, зрозуміло, — відповідає бабуся. Несподівано вона цікавиться:

— Скажіть, а чому ви прийшли так пізно? Робочий день закінчується о шостій — самі ж сказали!

— Знаєте, я не в курсі, — довірливо повідомляє службовець. — Це вони наполягли, щоб я зайшов до вас саме сьогодні. І заплатили мені за потрійним тарифом! Певно, там в ГЕКД хтось хоче вам насолити…

— В ГЕКД? — перепитує бабуся.

— В Генеральній електричній компанії Давидо, — пояснює службовець.

— Ну, тоді все зрозуміло, — усміхається бабуся.

Лунають звуки, що нагадують стукіт молотка.

Службовець тривожно озирається і знову намагається пожартувати:

— Бачите, не я один працюю понаднормово!

— Та ні, тут нікого немає. Це привиди, — говорить бабуся так переконливо, що ніхто б не наважився їй заперечити. — У нас їх багато. Отже, біжіть швидше додому, бо привиди дуже не люблять людей у формі.

Службовець зблід від жаху — його фірмовий комбінезон і справді схожий на форму!

— Ну, я пішов! — гукає він, спритно долаючи віддаль від ґанку до свого автомобіля.

Усміхаючись, бабусенька гримає дверима, зачиняючи їх після стількох відвідувачів. Вона піднімає голову і прислухається, намагаючись зрозуміти, хто це так гупає у стіни.

РОЗДІЛ 6

Артур несамовито заганяє цвях у стіну. Звісно, він це робить молотком.

— Двадцять вісім… двадцять дев'ять… тридцять! Хух! Тепер можна й відпочити.

Останній удар такий сильний, що від стіни відлітає невелика дощечка. До її внутрішнього боку прикріплено стрижень — це дверцята манюсінького тайника.

Артур просовує руку в отвір і витягає звідти аркуш паперу, на якому написано:

«Чудово! Ти розгадав і другу загадку. Лишилася третя, остання. Старий радіатор опалення. Обертай кран праворуч стільки разів, скільки букв у твоєму імені. Потім оберни на чверть у зворотному напрямку».

Хлопчик присідає біля підвіконня, дістає рукою до радіатора і починає обертати кран.

— Артур! А-р-т-у-р! — він рахує дуже уважно, бо часу обмаль, а помилитися не мо-экна.

Так… А зараз чверть оберта у зворотному напрямку!

Виконавши усі дідусеві інструкції, він зупиняється. Завжди треба бути готовому до несподіванки! І ось вона — до кабінету заходить бабусенька. Артур зривається з місця як ошпарений.

— Що ти тут майструєш? Навіщо так стукав молотком? — невдоволено запитує бабуся. Після тяжкого дня і стількох неприємних новин вона хоче швидше опинитися в ліжку.

— Я… мені… лагоджу радіатор у дідусевому кабінеті, — виправдовується Артур.

— А навіщо цим займатись уночі? Та ще й улітку? — з недовірою запитує бабуся, бо відчуває: онук, як завжди, шукає пригод на свою голову.

— Ти ж сама казала, що зима приходить зненацька, — викручується хлопчик.

— Звісно, казала так, але в листопаді! — не заспокоюється бабуся. — А зараз кажу, що вже майже дванадцята ночі і давно пора спати. І потім: ти знову бавишся в дідусевому кабінеті, хоча я просила тебе цього не робити.

— Чому? Адже тут тепер порожньо, — заперечує Артур.

Бабуся розуміє, що її вимога вже не має значення, але принципово не хоче поступитися:

— Так, звичайно, тут майже зовсім немає речей, але залишилися спогади… І мені не хочеться, щоб ти їх розтривожив! — хитрує вона.

Підійшовши до столу, бабусенька відриває з календаря черговий аркуш і кладе його в коробку з написом: «Дні без тебе». Таких аркушів назбиралося багато.

— Годі балачок! Іди до своєї кімнати! Артурові не хочеться, та нічого не вдієш.

Бабуся замикає двері і забирає із собою ключа, щоб повісити його біля свого ліжка під балдахіном.

Потім вона заходить до Артурової кімнати. Хлопчик уже одяг піжаму і ліг. Бабуся поправляє на ньому ковдру.

— Хочеш, розповім тобі коротеньку історію, хвилин на п'ять, — люб'язно пропонує, бабуся, щоб пом'якшити свою суворість.

— Ні, дякую, я стомився, — відповідає Артур і заплющує очі.

Бабусенька здивована, але не наполягає. Узявши свічку, вона повертається до себе. Кімнату освітлює лише місяць, що зазирає у вікно.

Тільки двері за бабусею зачинилися, хлопчика з ліжка як вітром здуло.

— Ну ж бо, Артуре, настала твоя пора!

Він прочиняє двері і прислухається. Із ванної кімнати чути, як шумить вода: бабусенька вирішила скористатися останньою можливістю помитися під гарячим душем. Хлопчик прослизає в бабусину спальню. Він хоче пробратися так, щоб навіть дошки не зарипіли під ногами.

Підійшовши до ліжка, Артур стає навшпиньки і знімає із цвяшка ключ. Не відводячи очей від ванної, він задкує до дверей.

І раптом натикається на щось велике і м'яке. Він аж скрикує від несподіванки. Але це не щось, а хтось! А насправді — це його бабусенька, і вона теж уміє хитрувати. В цьому ділі в неї досвіду на п'ятдесят років більше, ніж в онука.

— Ти мене налякала, — ображається Артур. — Я гадав, що ти у ванній…

— А ось і ні! Я ходила у вітальню за снодійним — ніяк не засну, — повідомляє вона, показуючи пляшечку. — А тобі раджу повернутися до себе і спати, доки я не примусила тебе випити цілу пляшечку снодійного!

Вона забирає ключа, і Артур змушений іти до своєї кімнати.

Бабусенька зітхає, вішає ключа на цвях і йде до Артура. Хлопчик лежить у ліжку, натягнувши ковдру на голову.

— Спи, вже майже дванадцята…

— Я знаю, — відповідає Артур, і його аж лихоманить від жаху. Якщо він сьогодні не знайде скарбу, то другої можливості в нього вже не буде!

— Твої двері я замикаю, щоб не блукав уночі, як сновида.

Артур мало не плаче, та бабусенька вдає, що не чує відчайдушного сопіння онука. Тільки-но стих шурхіт ключа, хлопчик зриває ковдру і зіскакує з ліжка. Роздерти простирадло вздовж і зв'язати його шматки — не проблема. Лишається відчинити вікно, закріпити цей імпровізований канат і спуститися по ньому вниз. Втеча вдалася! Кілька секунд — і Артур на землі.

Бабусенька ставить свічку на тумбочку біля узголів'я. Світить вона ледве-ледве, але побачити стрілки на годиннику можна: за чверть дванадцята. Бабуся відраховує три краплі снодійного у склянку води… Вона відкидається на подушку, кладе окуляри на тумбочку і чекає, коли ж прийде сон.

Опинившись на волі, Артур зі всіх ніг мчить до вхідних дверей. Побачивши хлопчика, Альфред підстрибує від несподіванки. Він охороняє вхідні двері і мимо навіть муха не пролетить, бо ж на те він і сторожовий пес… А тут господар серед ночі як з неба впав.

Вхідні двері замкнені, і Артурові доводиться скористатися собачим лазом. Це знову шокує Альфреда: він ще не бачив, щоб людина по-собачому, спираючись на всі чотири кінцівки, заходила в будинок його законною дірою!

У вітальні Артур за звичкою взувається у повстяні капці. Великий настінний годинник нагадує, що до півночі лишається рівно п'ятнадцять хвилин.

Хлопчик кулею злітає сходами і зупиняється біля дверей бабусиної спальні. Але вона теж замкнена!

— Хай йому біс! — виривається в Артура. В нього ж зовсім немає часу: кілька хвилин — і все!

Хлопчик зазирає в замкову щілину і бачить, що ключ від кабінету висить, як завжди, на цвяху. Вже є шанс!

— Ну ж бо, Артуре, пометикуй, — звертається хлопчик сам до себе.

Раптом він помічає над дверима маленьке віконечко з відбитим краєчком.

Все! Еврика! Освітлюючи собі дорогу кишеньковим ліхтариком, хлопчик біжить у сарай і, вилізши на верстат, хапає вудлище, яке висить на стіні.

Пес знову дивується: господар пролазить з дому і в дім його способом та ще й вудку за собою тягне. Де це він, гав його знає, рибалитиме в таку пізню годину? — запитує себе Альфред, геть збитий з пантелику вчинками господаря.

Артур знаходить у кухні магніт і прив'язує його до кінця вудлища. Тепер — бігом до бабусиної спальні.

— От хитрун! — захоплюється подумки Альфред, проте не розуміє, навіщо господареві цей пристрій уночі у власному домі?

Хлопчик тихенько підтягує до дверей стіл, ставить на нього стілець, обережно залазить наверх цієї піраміди і проштовхує вудлище в розбите віконце над дверима.

Пес здивовано підводить очі догори. Він ніколи не бачив, щоб через бабусину спальню протікала ріка.

Витягнувши руку, Артур обережно підводить кінчик вудлища з магнітом до цвяха, на якому висить ключ. Альфреда мучить нетерплячка. Він хоче все бачити на власні очі, тому кількома стрибками долає сходи і з розмаху падає на найрипучішу мостину.

Артурова піраміда хитається, і хлопчик ледве тримається нагорі. Кінчик вудлища тремтить, магніт зачіпає на поличці пляшечку зі снодійним, вона нахиляється, падає — і вміст її виливається в бабусину склянку з водою.

— Це ти, Артуре? — спросоння запитує бабусенька.

Артур завмирає на місці і подає знаки Альфредові, щоб той не шумів. Пес сидить мовчки, тільки б'є хвостом по підлозі.

Бабусенька прислухається. Стрекочуть цвіркуни, за вікном переквакуються дві жабки. Ніби все спокійно, проте тривога не полишає її.

Вона бере окуляри, встає і підходить до дверей. Прочинивши їх, оглядає сходовий майданчик і самі сходи. Нічого підозрілого, тільки пес сидить мало не під дверима і стукає по підлозі хвостом.

Артур з вудлищем у руці, затамувавши подих, хапає дрижаки: якщо бабуся відчинить двері навстіж, він разом зі своєю пірамідою загримить на підлогу. Пес не розуміє ситуації, але про всяк випадок усміхається бабусі.

— А ти чого тут? — питає вона. — І тобі пора спати. Марш на місце!

Ну ось, тепер усе зрозуміло. Задерши хвоста, пес збігає сходами.

— Чого сьогодні ніхто не може заспокоїтися? Невже це повня так на всіх діє? — каже бабуся, звертаючись до тиші і зачиняючи двері спальні.

Артур переводить подих. Хвалити Бога, що бабуся тільки прочинила двері…

Бабусенька знімає окуляри, бере склянку води, і, морщачись, випиває її до дна.

Ліки діють моментально. Вона падає на ліжко і навіть не встигає накритися ковдрою. А онук продовжує «рибалити» під її голосне сопіння.

Хлопчик підводить магніт до ключа, але цвях не поспішає віддати довірене йому майно.

Пес також швидко повертається на свою попередню позицію, щоб дізнатися, чим завершиться така дивна «риболовля». Два стрибки — і дошка не тільки рипить, а й прогинається, делікатна Артурова споруда здригається, хлопчик не втримує рівноваги…

— О ні!

Піраміду зруйновано! Уламки її летять навсібіч, сидіння від стільця опиняється на Артуровій голові, і тільки пес швидко зорієнтувався — відбіг на безпечну віддаль. Хлопчикові здається, що це землетрус, що зараз вибіжить із спальні бабуся, і тоді… Але бабуся не з'являється. Хлопчик вилазить з-під уламків, виявляє на собі кілька синців, та вони його не зупиняють на шляху до скарбу. Він наважується зайти в кімнату. На щастя, цього разу бабусенька забула замкнути двері. Обережно ступаючи, Артур підходить до ліжка і бачить, що бабуся спить, — чути її мирне похропування.

— Цікаво, вона що — не чула нічого? — дивується Артур, оглядаючи стіни. Він помітив перекинуту на поличці порожню пляшечку з-під снодійного і здогадався, що не три краплі заспокійливих ліків випила бабуся…

Хлопчик бере ковдру, обережно накриває бабусеньку; уві сні її обличчя здається молодшим років на тридцять.

— Спи, бабусенько, хай тобі насниться тільки приємне! — шепоче онук і, схопивши зі стіни ключа, втікає.

РОЗДІЛ 7

Артур зі свічкою в руках знову повертається до старого радіатора.

— Чверть оберта назад, ліворуч… — пригадує хлопчик.

Ухопившись за кран, він обертає його за дідусевою інструкцією. Підкоряючись дії таємничого механізму, радіатор відсовується від стіни і від'їжджає убік, відкриваючи новий тайник, значно просторіший, аніж перший. У ньому стоїть велика шкіряна валіза.

Артур хапає її і витягує на середину кімнати. У валізі лежить важкий від пилюки килим. А ще там є чудова старовинна мідна підзорна труба у футлярі, обтягнутому темним бордовим оксамитом, і дерев'яна тринога, на яку цю трубу встановлюють.

На самому дні, в маленькій кишеньці, хлопчик знаходить п'ять статуеток — це фігурки африканців у святкових шатах. П'ятеро мисливців із племені бонго-матасалаї.

Захоплено оглядаючи знахідку, Артур думає, що ж йому робити далі.

Помітивши маленького ключика, до якого був прикріплений папірець із написом «Завжди мати при собі», він, виконуючи вказівку дідуся, кладе його до кишені.

Ось ще й пергамент із загадковими письменами. Однак це виявляється лише звичайним кресленням, до того ж, досить простим. У центрі зображено дуб — той самий великий дуб, що росте в саду.

Під гіпсовою фігурою садового гнома намальована яма: в неї треба скерувати підзорну трубу, потім розгорнути п'ятикутний килимок і на кожен кінець поставити статуетку. Ось і вся арифметика!

Перевіривши, чи все на місці, Артур із трубою і триногою біжить у сад через вітальню.

У вітальні темно, і він не може розглядіти стрілок годинника, який показує, що до півночі залишилося тільки десять хвилин.

І добре, що не бачить, бо поспішати більше, ніж він поспішає неможливо… Не думаючи про небезпеку, яка може чатувати за таємничими дверима, Артур дуже швидко виконує всі дідусеві вказівки.

Хоча в цю ніч і повня, але в саду досить темно, бо там багато дерев…

— Нам може не вистачити світла, — скаржиться хлопчик Альфредові, який теж біжить за ним.

Артур залазить у старенький «шевроле» і займає місце водія. Намацавши за сонцезахисним щитком ключі, він починає судорожно згадувати, як бабусенька заводила машину.

— Ну чого ти так втупився очима в мене? — гнівається він на пса. — Я ж сотні разів бачив, як це робить бабуся!

І він обертає ключ запалення. Старенький механізм кашляє і чхає, бо не звик, щоб його будили серед ночі. Артур умикає фари, але автомобіль стоїть так, що їх світло не досягає до старого дуба. Хлопчик вмикає швидкість, проте машина не рухається.

— От бовдур! Вона ж на ручному гальмі! — вигукує Артур і обома руками тягне на себе ручку гальма.

Автомобіль підскакує і рушає з місця. Хлопчик переможно кричить, намагаючись скерувати машину в потрібному напрямку. Але в машини, мабуть, свої плани: вона їздить навколо будинку, обминаючи темні дерева. Кермо не слухається, і Артур на повному ходу врізається в розвішану на шнурах білизну, яка падає на нього зверху.

Загорнуті простирадлами фари нагадують молочно-білі очі привида, бо ні автомобіля, ні волаючого з переляку Артура в темряві не видно, і Альфред утікає від цього жаху, налягаючи на всі чотири ноги.

Пекельний гамір не розбудив бабусеньку — вона спить.

Нарешті автомобіль налітає на дерево, на щастя, досить молоде, не старше Артура, і зупиняється. Нічого не розбилося, тільки трохи погнулося. І світло фар б'є просто в очі садовому гномикові. Артур підбігає, відставляє його вбік:

— Пробач, старий, що доводиться тебе потурбувати, — каже йому хлопчик.

Під гномом і справді видно вузьку й дуже глибоку яму, що здається взагалі бездонною.

Артур встановлює триногу і скеровує підзорну трубу просто в яму, як вказано в дідусевому плані. Завмерши в чеканні, він розмірковує: як ця труба може допомогти відчинити двері, навіть якщо вони із світла?

— Пильнуй, а я принесу те, що лишилося, — наказує хлопчик псові, а сам знову повертається в дім.

Пес із підозрою поглядає на триногу з трубою: він також подивований, як і господар.

Артур дістає з валізи важкий килим і через вікно викидає його в сад. А сам стрімголов мчить до собачого лазу…

Годинник у вітальні відраховує останні хвилини доби. Підтягнувши килим до дуба, Артур розстеляє його і розправляє п'ять кінців. Якщо дивитися зверху, то килим нагадує велику морську зірку з розкинутими на газоні щупальцями.

— А зараз — за статуетками, — командує самому собі Артур.

Забравши із валізи п'ять порцелянових фігурок, він обережно йде темними сходами.

«Тільки б не розбити жодної, бо в них, напевно, основні чари», — думає хлопчик.

Пес сидить там, де його залишив господар, — він уже не боїться очей привида.

Зненацька у тьмяному світлі фар виникають гігантські тіні.

Альфред щулить вуха і починає жалібно скавчати. Тіні наближаються — і ось на освітлений простір виходять височенні люди, значно страшніші будь-яких привидів.

Пес, завиваючи, мчить до будинку і прослизає у свою діру. Він влітає у вітальню і з усього маху збиває Артура, який обережно рухається йому назустріч із статуетками в руках.

— Ні-і-і! — кричить Артур… І, як млинець, розпластується на підлозі. Статуетки перекидаються в повітрі, падають і розбиваються на тисячі друзок.

Хлопчик у відчаї. На годиннику — двадцять три години п'ятдесят дев'ять хвилин.

— Упасти, коли мета так близько! Це несправедливо! — мало не плаче Артур, сидячи на підлозі серед дрібних скалок.

Мужність залишила його. Він навіть не сварить пса, що вже зрозумів свою провину і заховався під сходи.

Раптом хлопчик помічає як по підлозі рухаються чиїсь величезні тіні. Він піднімає голову і бачить, як тихо відчиняються двері і в будинок заходять п'ятеро чорних гігантів, дуже схожих на ляльок китайського театру тіней, тільки дуже вже збільшених. Фігури такі високі, що згинаються, аби зайти в дім.

Артур німіє від здивування. Потім, отямившись, витягає із кишені ліхтарик і скеровує промінь світла на прибульців.

Це воїни-матасалаї в національних строях: пістряві бубу на стегнах, безліч прикрас і амулетів, у волосся вплетені морські черепашки, в руках списи.

Найстрункіший із них — вождь. Його зріст більше двох метрів, точніше, два метри і п'ятнадцять сантиметрів. Четверо його супутників не набагато нижчі.

Артур не знає, що сказати. Здивовано поглядає на гігантів — він проти них, — як садовий гном.

— Артур? — звертається до нього вождь.

Хлопчик лише киває від здивування головою. Вождь усміхається.

— Ходімо, в нас обмаль часу! — хором промовляють воїни і прямують у сад.

Як під гіпнозом, Артур безстрашно йде за ними. Альфред біжить слідом — не хоче залишатися під сходами, бо йому там ще страшніше.

П'ятеро африканців розташовуються на п'яти кінцях килима — вони зайняли місця статуеток. Артур вагається: йому потрібно стати в центр килима чи підійти до підзорної труби?

— А ви… Ви хіба не йдете? — хлопчик тривожно запитує воїнів.

— Тільки хтось один має право пройти, проте ми впевнені, що лише ти переможеш Жахливого У, — відповідає вождь.

— Упиря? — перепитує хлопчик, згадуючи страшний малюнок у книзі.

Всі п'ятеро воїнів прикладають пальці до вуст, закликаючи мовчати.

— Коли будеш там, ніколи, ніколи… не вимовляй цього імені. Воно приносить біду.

— Гаразд! Без проблем! Тільки Жахливий У! — повторює Артур, відчуваючи, як від жаху його серце крижаніє.

— Твій дід вирушив змагатися з ним, а тобі випала честь завершити битву, — урочисто говорить один із воїнів.

Артурові аж подих перехопило — якщо в дідуся нічого не вийшло, то на що сподіватися йому?

— Дякую за виявлену мені честь, але… краще я поступлюся місцем комусь із вас. Ви ж сильніші за мене! — тремтячим голосом говорить Артур.

— Твоя сила — у твоєму серці. Серце — ось твоя найгрізніша зброя в цій боротьбі, — відповідає воїн.

— Що ви сказали? — здивовано перепитує Артур: йому здається, що воїн перебільшує. — Звісно, вам видніше…, але ж я ще маленький!

Вождь матасалаїв усміхається:

— Незабаром ти станеш ще меншим, але від цього сили тобі тільки прибуде.

Годинник сповіщає, що доба добігає кінця.

— Пора, Артуре, — каже інший воїн і ставить його в центр килима. Він передає хлопчикові папірець із дідусевими вказівками, який невідомо звідки взявся. Тремтяча Артурова рука тягнеться до папірця; годинник розмірено відраховує перший Удар.

Глянувши в записку, Артур кинувся до підзорної труби. На ній — три кільця. Артур береться за перше.

— «Перше кільце — кільце тіла. Три оберти праворуч», — дрижачим голосом читає він і точно виконує вказівку.

Нічого не відбувається. Годинник відраховує четвертий удар.

Артур береться за друге кільце.

— «Друге кільце — кільце розуму. Три повороти ліворуч».

Він обертає кільце — це зробити значно важче.

Годинник б'є дев'ятий раз.

Африканський вождь підіймає очі вгору: здається, його тривожить невеличка хмарка, що стрімко наближається до Місяця.

— Швидше, Артуре! — попереджує він. Хлопчик береться за третє, останнє кільце.

— «Третє кільце — кільце душі. Повний оберт».

Набравши в легені якомога більше повітря, Артур обертає третє кільце. Годинник б'є одинадцятий раз.

На біду хмарка досягла своєї цілі: добігла до Місяця і заволокла його. Місячне світло тьмяніє. Третє кільце стає на місце. В тиші лунає останній, дванадцятий удар годинника.

І нічого не відбувається. Матасалаї мовчать. Здається, навіть вітер завмер у чеканні.

Стурбований Артур поглядає на воїнів, а ті — на Місяць, точніше туди, де він тільки-но сяяв. Зараз на тому місці сіра хмарка. Вона й не здогадується, що її поява може спричинити величезні нещастя.

На допомогу приходить вітер — і хмарка неохоче відповзає.

Місяць знову засяяв. Його тонкий срібний промінь блискавично пронизує небозвід, підзорну трубу і таємничу яму, ніби чиясь невидима рука простромила їх гігантською шпагою. Умить яму залило місячне сяйво.

Артур від подиву кліпає очима й повільно осідає на землю.

Запановує тиша. Ніяких змін навколо, тільки воїни почали усміхатися.

— Світлові двері відчинено! — гордо оголошує вождь. — Ти можеш увійти.

Артур підскакує.

— Увійти? Куди?

— Туди. І постарайся знайти такі слова, щоб тобі повірили і впустили. На це є лише п'ять хвилин.

Звісно, він усе їм розповість, нічого не приховає. Та чи зрозуміють його? Артур підходить до підзорної труби й зазирає в окуляр: нічого особливого. Коричнева маса, м'яка й рухлива. Земля як земля.

Хлопчик повертає трубу і дивиться з другого кінця: на дні ями повільно відчиняються крихітні дверцята. Із них висувається ще менша драбинка — не більше міліметра.

Артур буквально прилипає до підзорної труби. Крихітна драбинка трохи дрижить, ніби по ній хтось лізе. Хлопчик тамує подих: на горішньому щаблі він бачить малесенького чоловічка.

Це мініпут.

Артур приголомшений. Він навіть уві сні не міг собі уявити, які пригоди на нього чекають.

Мініпут прикладає долоньку до чола козирком і дивиться вгору.

Його личко все у веснянках, два чорні очка, як намистинки, і вушка з гострими кінчиками. Чарівного малюка звати Бара-хлюш.

РОЗДІЛ 8

Нарешті мініпут бачить те, що шукав, — велике око позирає на нього із лінзи чарівної труби.

— Арчибальд? — питає він не зовсім упевнено.

Артур від здивування остовпів. Це створіннячко ще й розмовляє!

— Е-е-е… мені… ні, — затинаючись, ледве вимовляє хлопчик.

— Назви себе! — нагадує йому воїн-матасалай.

Артур здригається: перед ним така велика мета, а часу обмаль!

— Я його онук — мене звати Артур.

— Сподіваюсь, Артуре, ти знаєш, навіщо тобі потрібно проникнути до нас, — каже мініпут. — Рада забороняє входити у світлові двері будь-кому. Вони відчинені тому, кому це справді необхідно.

— Мені дуже, дуже потрібно! — схвильовано починає Артур. Його голос здається якимось… чужим. — Сад хочуть вирубати, кущі скосити, траву вирвати! Через два дні тут не буде нічого — ні будинку, ні саду, а значить і… мініпутів!

Мініпут на драбинці захвилювався:

— Що ти, приятелю! Ти такий же жартівник, як і твій дідусь?

— Ні, мені не до жартів. Це новий власник. Він хоче спорудити на цій землі нові висотні будинки! — пояснює Артур.

— Висотні будинки? — перепитує Барахлюш і в його очах застигає жах. — А що це таке — висотні будинки?

— Це такі великі будівлі із бетону. Вони стоятимуть там, де нині сад, — відповідає хлопчик.

— Але це жахливо!!! — злякано скрикує Барахлюш.

— Так, жахливо, — погоджується Артур, — і нас може порятувати тільки дідусів скарб, який він заховав десь у саду. Тоді я зможу заплатити борги, і нас більше ніхто не зачепить.

Барахлюш приймає Артурову відповідь:

— Це й справді чудова ідея!

— Але щоб знайти скарб, я повинен потрапити до вас, — додає хлопчик. Та його співрозмовник не бачить нічого спільного між загрозою знищення саду і бажанням Артура проникнути в країну мініпутів.

— Зрозуміло, і все ж спочатку треба зібрати раду, всім пояснити, в чому річ, потім обговорити…

— Через два дні не треба буде нічого — ні ради, ні обговорення, — перебиває його Артур. — На той час вас просто не буде — ви всі загинете!

Барахлюш замислюється — нарешті він розуміє, про що попереджає хлопчик.

Артур запитально дивиться на вождя. Він дуже старався бути переконливим! Здається, навіть дещо нафантазував.

Вождь підіймає вгору великий палець — все було на найвищому рівні.

— Як тебе звати? — запитує Артур міні-пута, розглядаючи його через лінзу труби.

— Барахлюш, — відповідає крихітка.

— Барахлюше, майбутнє твого народу — у твоїх руках! — урочисто завершує Артур.

— Мініпут мало не падає з драбинки: певно, така відповідальність звалилася на нього вперше.

— Справді. Так. У моїх руках. Треба діяти! — мимрить він собі під носа. Крихітка так крутиться і розмахує руками, що зрештою не втримується на верхньому щаблі і падає, щоправда, нічого не пошкодивши — ні рук, ні ніг, ні голови.

— Треба попередити раду! Але ж вона в^ке зібралася на королівську церемонію! Мене повісять, якщо я порушу її правила!

— Барахлюш розмовляє сам із собою, але достатньо голосно. Він завжди так робить, коли шукає правильне рішення.

— Поспішай, Барахлюше, бо немає часу, — нагадує йому Артур.

— Так, звичайно! Нема! — хвилюючись, повторює мініпут. Покрутившись ще трохи на місці, він раптом пірнає у вузьку щілину, дуже схожу на тунель крота.

— Король мною пишатиметься! Але якщо я порушу порядок церемонії, він мене порішить на місці! — вигукує Барахлюш.

Вождь бонго-матасалай усміхається і підходить до Артура.

— Ти був переконливий, мій хлопчику!

— Сподіваюсь, я довів йому, що мені необхідно потрапити в його світ, — невпевнено відповідає Артур…

Тим часом Барахлюш, промчавши тунелем, вбігає у велику печеру — справжній підземний ґрот.

У ґроті — ціле місто. Це столиця мініпутів, у якій стоїть королівський палац. Барах люш вибігає на головну вулицю, в цей час безлюдну, отже, можна оглянути житла мініпутів. Усі будівлі — із екологічно чистого матеріалу: сухої землі, щільно підігнаних стебел кульбаби, сухого листя, шматочків деревини. Будинки відгороджені низеньким штахетом із зернових лушпинок. Вулиці освітлюють особливі квіти, висаджені вздовж тротуарів. Їхні тичинки сяють у темряві.

Головною вулицею можна потрапити на майдан ради. Там, перед королівським палацом, стоїть напівокруглий амфітеатр, що нагадує римський.

Зараз на трибунах зібралося багато люду — це мініпути прийшли подивитися на церемонію. Отож, щоб добратися до підвищення, де мають розміститися члени ради, Барахлюшу доводиться весь час допомагати собі ліктями. При цьому він ще й чемно вибачається. Роздаючи вибачення направо і наліво, він врешті-решт досягає бажаного.

Арену амфітеатру називають Головним майданом. Посеред нього лежить гігантський Камінь Мудреців, з якого стримить могутній меч. Він і справді чудовий — гартована сталь помережана тонким узором із тисячі загадкових знаків. Однак видно тільки частину меча — другу сховано у глибині каменя.

Перед каменем, схилившись на коліно, стоїть мініпут. Обличчя його не видно, але з обладунку зрозуміло, що це воїн. Довгі по-ножі обхоплюють його ноги до колін, на поясі висять кинджали різної довжини, виточені із мишачих зубів, сумки і підсумки, пошиті із шкірочки кукурудзяних зерен.

Ого-го! Ну, зараз почнеться! — захвилювався Барах люш.

Величезні ворота палацу урочисто відчиняються. Першими на майдан виходять фа-келоносці — два мініпути в барвистих лівреях, що нагадують карнавальні костюми, які раз на рік одягають у Венеції. Лівреї багато розшиті золотими нитками; на головах факелоносців — великі капелюхи, схожі на прозорі кулі, всередині яких сидять світлячки.

Факелоносці стають обабіч помосту.

Зараз — дорогу королю!

Його Величність рухається важко і розмірено. Високий на зріст, він вивищується над своїми підданими, як вихователь дитсадка над своїми підопічними. Руки в короля довгі — до самих литок. Його Величність загорнутий у широкий хутряний плащ, який нагадує шкуру білого ведмедя, і його довга біла борода зливається з білим хутром.

Вік короля визначити важко. Але йому не менше ста років. Його маленьку голову на непропорційно великому тілі прикрашає шапка із дзвіночками, натягнута на самі вуха, тому король більше схожий на блазня, аніж на повелителя.

Король сходить на поміст і зупиняється біля самого краю. Слідом за ним ідуть кілька вельмож, членів ради. Вельможі стають з обох боків помосту. І тільки один із них залишається біля короля. Це Миро, кріт. Його вбрання, певно, виготовили у Вероні ще за часів Монтеккі і Капулетті.

Гострий ніс крота прикрашають окуляри з товстими скельцями, крізь які його сліпенькі очка недовірливо і з тривогою дивляться на світ.

Король підносить до неба свої довжелезні руки — і глядачі, що заповнили амфітеатр, зустрічають його вітальними вигуками. Прислухавшись, можна зрозуміти, що розмовляють вони по-французьки, тільки з особливою вимовою.

— Мій любий народе, простолюдини та вельможі! — по-старечому скрипучим голосом починає говорити король. — Постійні війни, в які були втягнуті наші предки, приносили нам тільки розруху й горе…

Він робить паузу, щоб вшанувати пам'ять загиблих у ті давні жорстокі часи.

— Та одного разу наші мудрі предки вирішили ніколи більше не воювати. Того дня вони замурували в камінь могутній меч.

Широким жестом він запрошує всіх поглянути на камінь з увіткнутим у нього мечем і на схиленого перед ним воїна.

— Цей меч не повинен був би вражати людей, а лишень нагадувати, що всі проблеми можна розв'язати мирно.

Глядачі погоджуються із своїм королем. Тільки Барахлюш, певно, має свою думку. Точніше, він такий схвильований своєю відповідальною місією, що весь час крутиться і підстрибує на місці.

Король продовжує.

— Біля входу в палац предки наші зробили напис, що став для нас головним заповітом. У ньому сказано: якщо настане день, коли нашим землям загрожуватиме жорстокий завойовник, то чистий душею воїн із справедливим серцем, у якому немає ненависті й помсти, зможе витягти меча з каменя й піти на битву, яку має чесно виграти.

Король робить ще одну, тривалішу паузу і тяжко зітхаючи, завершує:

— І ось, на жаль, цей день настав.

В рядах глядачів зашепотіли. Кожен поспішає розділити спільну біду із сусідом.

Наші шпигуни повідомили, що Жахливий У зібрав численне військо і хоче загарбати нашу землю.

Над майданом прокочується здавлений зойк жаху. Щоб налякати мешканців міста, достатньо навіть одного звуку імені чудовиська — У. А яка б почалася паніка, якби це ім'я прозвучало повністю!

— А зараз прошу вас висловити вашу думку! — звертається король до зібрання. І це стає сигналом до початку такого різноголосся, коли ніхто нікого не слухає, проте кожен говорить що хоче. Це більше нагадує сварку торговок на рибному ринку, аніж на дебати в Національній раді.

— Вони надовго тут застряли? — запитує стурбований Барахлюш у королівського охоронця.

— Аякже! Це ж тільки початок! — весело відповідає охоронець і, позираючи вгору, починає задумливо перераховувати:

— Ще буде підсумковий виступ короля, виступи мудреців, присяга воїна, потім ратифікація королем паперів… а на завершення — буфет! — бадьоро підсумовує він і задоволено усміхається, бо любить добре поїсти.

Розгублений Барахлюш знову починає розмахувати руками.

— О, мій народе! Не можна гаяти часу! — вигукує король, намагаючись втихомирити розбурханий натовп.

— Він має рацію! — погоджується Барахлюш. — Щоб не було запізно!

Король урочисто спускається з помосту і прямує до воїна, шанобливо схиленого перед чарівним каменем. На півдорозі він зупиняється і говорить своїм радникам:

— Настали тяжкі часи, тому я прошу вас не зважати на формальності й одразу ж затвердити володарем могутнього меча ту, хто, на мою думку, має всі необхідні чесноти для небезпечної справи…

Зробивши ще кілька кроків, він знову зупинияється і продовжує говорити. Обличчя його стає надзвичайно лагідним. А голос звучить розчулено:

— … Ту, хто через кілька днів офіційно посяде мій трон — стане на чолі королівства…

Дитинна усмішка молодить короля.

— Сподіваюсь, ви вже здогадалися, що йдеться про мою доньку — принцесу Селе-нію!?

І він ніжно обіймає воїна, який схилився перед чарівним каменем.

Юна дівчина в обладунках воїна поволі, як того вимагає звичай, встає, підіймає голівку — і всі бачать її янгольське личко.

Вона ще прекрасніша, аніж на малюнку в дідусевій книзі. Її волосся із бузковим полиском дивовижно гармонує з мигдалеподібними очима кольору мальдівської бірюзи.

В душі цієї тендітної дівчинки живе неприборканий дух: вона найбільше любить гратися в розбійників та воїнів. Однак ніякі обладунки не можуть приховати її витонченої жіночої фігурки. Вона й справді принцеса: білошкіра, як Білосніжка, вродлива, як Попелюшка, граціозна, як Спляча Красуня, і витівниця, як Робін Гуд із диснеївського мультика.

Король пишається своєю красунею-донь-кою: згадуючи її, він аж багряніє від задоволення.

Глядачі схвально аплодують. Та не слід битися об заклад, щоб стверджувати, що Се-ленію обрали після довгих і зважених роздумів. Перемогла передусім чарівність принцеси, миттєво підкоривши всіх присутніх.

І тільки Барахлюш не реагує на її чари.

— Сміливіше, Барахлюше! — підбадьорює себе хлопчик.

Король підходить до доньки.

— Принцесо Селеніє! Хай не полишає вас переможний дух предків! — урочисто промовляє король-батько.

Селенія наближається до каменя і поволі простягає руку до меча, щоб зручніше вхопити його руків'я.

І в цю мить на арену вибігає Барахлюш.

— Тату! — кричить він. Побачивши його, Селенія від злості аж ногою тупає.

— Ти, Барахлюш нещасний! — шипить вона крізь зуби, бо добре знає, що навіть у такий урочистий момент молодший братик може викинути якогось коника.

Король шукає поглядом молодшого сина.

— Я ось, тату! — кричить хлопчик і підбігає до розгніваної сердитої Селенії.

— Ти вже мене дістав! Не міг зачекати кілька секунд? А потім би клеїв дурня скільки завгодно!

— На мене покладено завдання державної ваги, — заперечує Барахлюш і намагається скопіювати урочистий тон батькової промови.

— Що? А моя місія неважлива? Я повинна витягти меча і йти битися з Жахливим У!

Барахлюш знизує плечима:

— Ти занадто горда, щоб витягти меча. І ти сама це знаєш!

— Слухай-но, пане всезнайко! — єхидно промовляє Селенія, — а може, ти мені заздриш?

— Ніскілечки! — піднявши очі до неба, — відповідає Барахлюш.

— Тихо! Припиніть сварку! — прикрикує на них король. — Ти що собі дозволяєш, Барахлюше? Це ж дуже важлива церемонія! Сподіваюся, що порушуєш її з поважної причини?

— Звісно, батьку! Адже сьогодні відкрилися світлові двері в горішній світ, — відповідає Барахлюш.

— І хто ж прибув цього разу? — питає король голосом оперного тенора.

— Артур — онук Арчибальда! — як відмінник біля дошки, рапортує Барахлюш.

Відповідь викликала серед глядачів бурю емоцій. Арчибальда тут пам'ятають. Але король від цього не в захваті.

— І… що ж потрібно цьому… Артурові? — похмуро запитує він.

— Артур хоче виступити на раді. Він каже, що на нас чигає величезна небезпека, нещастя, і тільки він може порятувати.

Збудження мініпутів ось-ось перейде або в паніку, або в заколот.

Відштовхнувши брата, Селенія підбігає до короля.

— Наше велике нещастя називається Жахливим У і нам не потрібен жоден Артур! Це я, Селенія, принцеса мініпутів, повинна виконати свій обов'язок і захистити наш народ!

Селенія, не чекаючи королівської згоди, підбігає до каменя і хапає меч за руків'я. Її делікатна рука намагається витягти зброю з кам'яного полону.

Але… меч навіть не ворухнувся. Тоді вона береться за руків'я обома руками і тягне його до себе. Результат той же. Меч лишається в камені.

Селенія аж гарчить від злості, впирається в камінь ногами, тяжко дихає… Та все марно. Глядачі знічені. Король розгублений — він намагається приховати своє розчарування.

Задихавшись, принцеса зупиняється, щоб перевести подих.

— А я ж казав, що ти занадто горда! — піддражнює сестру Барах л юш.

— Ну ти й!.. — Селенія кидається на брата з явними намірами задушити нахабу.

— Селеніє! — докірливо вигукує батько. Принцеса зупиняється.

— Доню моя, мені дуже шкода, — із співчуттям каже король. — Ми всі знаємо, як ти любиш наш народ. Але… Твоє серце переповнене ненависті й жадоби помсти.

— Ні, батьку! — мало не плаче Селенія. — Це… це Барахлюш мене розізлив! Як тільки заспокоюся, витягну меча із каменя.

Король скептично дивиться на доньку. Як їй довести, що вона засліплена люттю? Що в її грудях клекоче ненависть? Що поки вона їх не позбудеться, меч не піде їй в руки?

— Що б ти вчинила, якби зараз перед тобою опинився Жахливий У? — несподівано запитує король.

— Ну… я б… повелася з ним так, як він того заслуговує, — упевнено відповіла принцеса, намагаючись погамувати в собі злість.

— А чого він, по-твоєму, заслуговує? — допитується король, випробовуючи доньку на міцність.

— Я б… я б задушила цього негідника своїми руками! За всі його злочини, за ті нещастя, що він завдав нам, а також за…

І раптом Селенія усвідомлює, що король, її батько, заманив її в пастку — і вона в неї потрапила.

— Мені душе шкода, моя доню, але тобі ще зарано братися за цей меч. Бо він тільки тому передасть свою силу, хто буде справедливим до ворога, а не жадатиме помсти, — патетично проголошує король.

— І що ж ти пропонуєш? Нехай цей паскудний виродок убиває нас, захоплює наші землі, грабує житла, а ми мовчки сидітимемо? Сидітимемо, склавши руки? — із запалом вигукує принцеса, прагнучи залучити глядачів на свій бік.

Амфітеатр схвально гуде. Селенія каже правду.

— І хто ж тоді, на твою думку, нас порятує? — гучно лунає її голос.

— Артур! — упевнено відповідає Бара-хлюш. — Він — наша остання надія!

Селенія зумисне безпорадно піднімає очі до неба. Король мовчить і розмірковує. Натовп мовчить, вичікуючи.

Радники пошепки обмінюються думками. А потім ствердно кивають головами королю, сподіваючись, що їхнє рішення його задовольнить.

Вони не помилилися.

— Зважаючи на те… І в пам'ять про Арчибальда… рада вислухає юнака на ім'я Артур.

Барахлюш радісно вигукує, а його сестра ображено надуває губи.

Натовп на трибунах хвилюється, бо звичний хід церемонії порушено.

— Миро! — кличе король свого головного радника. — Готуйте зв'язок!

Кріт уже напоготові. Скочивши з помосту, він підтюпцем прямує до центру керування і сідає перед дугоподібною стійкою з багатьма руків'ями, великими й маленькими, на кожному з яких написаний свій номер.

Швидко зробивши за допомогою лічильних кісточок потрібні обчислення, Миро обертає руків'я під номером двадцять один. Із стіни виїздить величезне дзеркало в рамі із коріння рослин: воно дуже нагадує дзеркальце заднього огляду в автомобілі. За ним висувається ще одне дзеркало, в якому відбивається перше. Із стелі з'являється третє дзеркало — на нього падають промені світла, відбиті двома першими дзеркалами…

Миро одне за одним обертає інші руків'я і звідусіль висуваються дзеркала, за допомогою яких зображення, одержане на лінзу опущеної в яму підзорної труби, передаватиметься на міський майдан. У цій мудрій системі задіяно з півсотні дзеркал.

Але Миро схопився лапками за нове руків'я — і над майданом зависають чотири кулі. Вони випромінюють сліпучо-яскраве світло, що нагадує світло лампочки в кінопроекторі. Кріт натискує на важіль з наклеєним на ньому кусочком оксамиту і над амфітеатром умить розгортається величезний екран.

Зблизька видно, що він зшитий із сухого кленового листя, як клаптикова ковдра. Проекційна установка готова. Миро натискує ще на одну кнопку і з гуркотом виїжджає останнє дзеркало. На екрані з'являється велике око — те саме, що його побачив Барахлюш у лінзі спущеної в яму підзорної труби.

Це око Артура.

Стоячи біля труби на колінах, Артур невідривно дивиться в об'єктив. Хлопчик зовсім забув, що перебуває все ще у своєму саду. Він почуває себе справжнім мініпутом, якому виявили честь і надали слово на раді перед самим королем!

Артурове око, відбите багатьма дзеркалами, просто гігантське, і король спочатку аж присідає від страху, бо думає, що хлопчик має колосальний зріст.

Селенія на знак протесту повернулась до екрана спиною.

Нарешті король отямився і згадав про свій сан. Він велично відкашлюється, щоб голос зазвучав по-королівськи.

— Кхм! Кхм! Гм! Юний Артуре! Рада слухає вас! Кажіть, але тільки по суті справи!

Схвильований Артур поспішає, тому його промова зовсім не урочиста, а більше схожа на дитячу скоромовку.

— Одна людина хоче знищити сад, у якому ви живете. І все, що є в тому саду. І вас разом зі всім. У вас є одна хвилина, щоб впустити мене у ваш світ, щоб я міг допомогти вам. Якщо ні, то вам не допоможе ніхто.

Слова Артура, як протяг, облітають трибуни глядачів. Король розгублений.

— … Так… коротко… І ясно…

Його Величність позирає на своїх радників, а вони — ні гу-гу. І він приймає рішення сам.

— Артуре! Твій дідусь був великою і мудрою людиною, тому ми довіряємо тобі. Пропустити через світлові двері! — гучно повеліває король, величним жестом підносячи руки до неба, точніше, до земляного купола, який і служить небом для мініпутів.

З радісним лементом Барахлюш мчить знову в тунель, по дорозі давши штурхана Селенії, щоб перестала дутися.

Миро й далі щось ворожить на своєму місці. Екран згортається і зникає в непомітній для стороннього ока ніші.

РОЗДІЛ 9

Артур відлипає від труби й дивиться на вождя племені бонго-матасалаї.

— Повірили! — з полегшенням говорить він.

Воїни-матасалаї і не сумнівалися. Тільки Альфред ніяк не втямить: що це за нова гра, в яку бавляться здоровенні привиди, гіпсовий садовий гном, старий килим, підзорна труба та його господар? І чому в цю гру не беруть псів?

Барахлюш влітає до прохідної зали і ніяк не може зупинитися на її ковзькій підлозі.

Нарешті загальмувавши, він з усієї сили б'є у стінки підвішеного до стелі кокона.

— Провідник! Провідник! Швидше прокидайся! — захекано вигукує він, не перестаючи гримати в стінки кокона. Звідти — ні звуку. Барахлюш витягає з кишені ножика з кількома лезами та іншими детальками і, знайшовши серед них якусь штукенцію дивної форми, розпорює шовковий кокон.

Провідник, навіть не прокинувшись, вислизає в дірку і падає на підлогу.

— Ну ти, щоб тебе підняло й гепнуло! — сердито вигукує старий мініпут. — Хто тут бешкетує?

Його борода заплуталася в ногах, а на вухах збилася шерсть. Помітивши юного принца, він радісно вигукує:

— Барахлюше, це ти? Ох ти, маленький розбійнику! Оце так вигадав!

— Яз батьковим наказом. Щодо світлових дверей, — пояснює хлопчик, аж підстрибуючи від нетерплячки.

— Як? Ще один? — бурчить провідник. — І що це всім приспічило проходити саме сьогодні?

— Не вигадуй! Востаннє двері відчиняли три роки тому, — з докором нагадує Барах л юш.

— Ти щось наплутав! Я й заснути добре не встиг, — каже провідник, потягуючись.

— Швидше! Король не може чекати! — підганяє Барах л юш.

— Король, король… А де королівська печатка?

Барахлюш витягає з кишені королівську печатку і подає провідникові.

— Дякую. Це вона і є! — оглянувши печатку, погоджується провідник. Він бере її і вкладає у спеціальне заглиблення у стіні.

— Тепер черга Місяця. Він і справді у повні?

Старий мініпут відсовує маленькі дверцята — вони схожі на пічну заслінку. За ними стоїть дзеркало, в якому відбивається Місяць, величний, осяйний. А головне — повний.

— Так. Ну й красень! — милується провідник.

— Не гайся, сила променя слабшає!

— Та знаю, знаю! Не метушись! — бурчить старий.

Він підходить до трьох кілець — таких же, як і на підзорній трубі. Для мініпутів ці кільця величезні. Тому провідник прямує до обертального механізму і береться за руків'я, що керує першим кільцем.

— Перше кільце — кільце тіла, три оберти праворуч, — промовляє старий.

Перше кільце рипить і обертається.

— Друге кільце — кільце розуму. Три оберти ліворуч, — мимрить він.

Друге кільце поволі обертається. Провідник по-старечому крекче і береться за третє руків'я.

— Третє кільце — кільце душі. Повний оберт…

І він несподівано швидко починає обертати третє руків'я, як торговець лотерейними білетами крутить на ярмарку свій барабан.

Промінь, що поєднує Місяць із ямою, зненацька розбухає, ніби лінія виднокола в тропічну спеку.

— Ну. Тепер тримайся! — велить африканський вождь Артурові.

— Триматися? А за що? — дивується хлопчик.

Та відповіді немає, бо в цю мить він починає стрімко, з шаленою швидкістю меншати. Інстинктивно Артур чіпляється за трубу і притискується до скла, на якому… вміщується увесь цілком.

— Що зі мною відбувається? — перелякано гукає він.

— Ти незабаром потрапиш до наших братів-мініпутів, — здалеку чути голос вождя. — Але знай. У тебе тільки тридцять шість годин, щоб знайти скарб. Якщо післязавтра ополудні ти не повернешся, двері зачиняться на тисячу днів!

Схопившись за голову, Артур відчуває, що вона катастрофічно зменшується.

Скло в об'єктиві стає здоровенним, як хмарочос, а потім м'яким, як желе, і Артур плавно в ньому тоне. Пройшовши через скло, хлопчик падає вниз, торкаючись стінок підзорної труби. Йому здається, що він схожий на ляльку, яка сторчма летить зі сходів…

Далі ніколи було роздумувати — з гуркотом розбивши нижнє скло труби, Артур випав у перехідну залу. Отямившись, хлопчик намагається пригладити розкуйовджене волосся. І тут він помічає Барахлюша — той стоїть на тій же драбинці.

Обидва хлопчики однаково здивовані. Але Барахлюш першим дружньо вітає гостя, махаючи йому рукою.

Артур відповідає також помахом руки.

Барахлюш щось каже йому, розмахуючи руками, але скляні стіни зали не пропускають звуків.

Барахлюш махає руками ще енергійніше, намагаючись щось пояснити Арту-рові.

— Я нічого не чую! — склавши долоні рупором, кричить Артур. Тоді Барахлюш підходить до скла, дихає на нього і на запотілій поверхні малює ключ.

— Який ключ? — дивується хлопчик. І раптом пригадує.

— Ну звичайно ж, ключ! Той самий, який потрібно носити завжди при собі!

І Артур дістає з кишені знайдений у валізі ключ.

Барахлюш радісно киває головою і показує ліворуч — там замок.

Послухавшись мініпута, хлопчик підходить до замкової щілини і тремтячою рукою встромляє ключа. Барахлюш жестами підбадьорює його.

Артур обертає ключ.

Стеля одразу починає різко опускатися вниз. Задерши голову, хлопчик із жахом спостерігає, як величезна маса ось-ось накриє його.

Він у пастці. Стеля його просто розчавить. Артур починає панікувати.

Кинувшись до прозорої стіни, він барабанить по ній, закликаючи на допомогу Барахлюша.

Але мініпут тільки усміхається: мовляв, усе в порядку. І показує підняті вгору два великі пальці.

Нічогенько собі! Артур не може і язиком поворушити — це вже точно його погибель! І він відчайдушно гримає у скло.

— Я не хочу помирати! Барахлюше! Я не хочу помирати зараз! Та ще так ганебно! — кричить він, судорожно хапаючи ротом повітря. А стеля зовсім близько!

Артур широко відкритими очима дивиться на Барахлюша. Шкода, що останній образ, який він забере із собою, буде всього-на-всього обличчя цього бісового коротуна!

Скляна стеля торкається голови хлопчика і він злякано падає на підлогу. Притиснувшись усім тілом до скляної поверхні, він буквально розтікається по ній. Нехай уже розчавлює, проте він завжди зможе сказати, що боровся до останнього подиху.

Коли важка прозора стеля опускається на нього, Артур відчуває, яка вона м'яка, бо огортає все його тіло, як джем ложку. Такою ж м'якою стає і підлога… За якісь дві хвилини, обліплений дивовижним желе, Артур випадає вниз, у кімнату, де на нього чекає Барахлюш.

Розпластавшись на підлозі, обплутаний сотнями липких ниток, ніби його вкинули в чан із жувальною гумкою, хлопчик не може поворухнути ні рукою, ні ногою.

— Ласкаво просимо в країну мініпутів! — радісно вигукує юний принц, ледве стримуючи регіт: у цю мить його гість схожий на великого білого кокона.

Зрозумівши, що всупереч його передчуттям нічого страшного не сталося, Артур починає енергійно борсатися, щоб звільнитися від ниток. Але до нього ще не дійшло, що із звичайного хлопчика він перетворився на мініпута!

— Слухай, Барахлюше, я так перелякався! Я був певен, що загину, і кликав тебе… — Артур замовк на півслові. Він здивовано дивиться на свого нового приятеля: виявляється, вони з Барахлюшем одного зросту!

Все ще боячись повірити в неймовірне, Артур гарячково очищає одяг від липких ниток. І раптом помічає, що й руки, і ноги стали якимись не такими — поморхли, потоншали…

Невже він і справді став мініпутом? Усміхаючись, Барахлюш обіймає приятеля за плечі і підводить до дзеркала.

Артур зачудовано розглядає себе, обмацує, проводить руками по обличчю, навіть щипає, щоб переконатися, що це не сон.

— Оце та-а-ак! — нарешті промовляє хлопчик.

Провідник, який лагодить свій кокон після втручання Барахлюша, усміхається:

— От і все гаразд! Сподіваюся, я можу бути вільним? Піду спати. І біда тому, хто розбудить мене так нахабно, як сьогодні!

Узявши Барахлюшеву драбинку, він залізає в кокон і зашиває його ізсередини. Артур ніяк не може відійти від дзеркала.

— Це й справді неймовірно!

— Гаразд, потім намилуєшся! — хапає його за руку і підганяє Барахлюш. — На тебе чекають!

Вождь племені бонго-матасалаї обережно виймає із землі підзорну трубу, а його побратими акуратно згортають п'ятикутний килимок.

Вождь востаннє нахиляється над ямою.

— Щасти тобі, Артуре! — проникливо говорить він. Потім ставить на місце садового гномика. І маленьке плем'я високих людей безслідно зникає в темряві.

Мотора старенького «шевроле» вже не чути.

Світло фар різко слабне і згасає. Довкола ніч і тиша.

Із вікна другого поверху чути рокотання — так стукають колеса потягу. Це хропе бабусенька, мимохіть випивши цілу пляшечку снодійного.

РОЗДІЛ 10

Король сидить на троні і вдаряє скіпетром об підлогу.

— Нехай підійде названий вище Артур! — велить він.

Сторожа з обох боків проходу розступається — і хлопчик виходить наперед. Погляди мініпутів звернені на Артура. Він боязко йде майданом.

Натовп зустрічає його вигуками схвалення і здивування. Хтось усміхається. Хтось, навпаки, мимрить щось під ніс. Артурові не по собі: він би із задоволенням дременув кудись, подалі від цього юрмовиська.

Селенія, схрестивши руки на грудях, презирливо поглядає на новоявленого рятівника: щось не схоже, що він упав з неба, — радше скажеш, що випав із гнізда.

Барахлюш боляче штурхає сестру в бік. © http://kompas.co.ua

— Він чудовий, правда? — шепоче він. Сестра байдуже знизує плечима.

— Не кращий і не гірший за інших, — відповідає вона братові і відвертається.

— Вітаю вас, принцесо Селеніє, — Артур густо червоніє і кланяється, минаючи дівчину. Він навіть не наважується підняти на неї очей, коли йде до королівського трону. Скромний і чемний хлопчик справляє враження на принцесу, але вона нізащо в цьому не зізнається.

Королю Артур теж припав до душі, але правила королівського етикету забороняють йому говорити компліменти гостям.

Тільки кріт Миро поза етикетом.

Він підходить до хлопчика і сердечно потискує йому руку:

— Я був другом Арчибальда. І маю за честь познайомитися з його онуком! — промовляє він схвильовано.

Артур так вражений останніми подіями, що його не дивує кріт, який уміє говорити.

— Миро! Облиш! — повеліває король, стурбований дотриманням правил етикету.

Маленький кріт тільки лапами розводить, ніби вибачається, і знову стає на своє місце.

Артур підходить до короля і ввічливо вклоняється.

— Отже, мій хлопчику, ми тебе слухаємо! — говорить король, намагаючись приховати своє зацікавлення: що ж повідає цей маленький прибулець із великого світу?

Артур хоробро починає розповідати:

— За два дні до нас у сад прийдуть люди і все зруйнують. Вони знесуть дім і вирубають сад. А це означає, що і ваш світ, і мій будуть знищені — по них покладуть асфальт.

Над майданом зависає важка тиша.

— Ще одна загроза, про яку ми й не здогадувалися, — шепоче король. — І яка страшна!

Тут вибухає Селенія: вона не поступиться славою цьому малюкові! Повернувшись до Артура, вона упирає в нього свій тоненький пальчик.

— Ага! Так це ти з'явився нас порятувати? Думаєш, що коли зменшився до двох з половиною міліметрів, то ти на це здатний? — зневажливо запитує вона.

Артур здивований: він поспішав до них із чистими намірами, уже майже закохався в оце дівчисько, а воно насміхається з нього! Хоча, краще не звертати уваги…

— Щоб зупинити злих людей, потрібно їм заплатити, — продовжує хлопчик. — Ось мій дідусь чотири роки тому пішов до вас. Він хотів знайти скарб і віддати борги. Я хочу продовжити пошуки, — знічено закінчує Артур.

І зараз йому видається, що мета стає недосяжною… Це раніше, в теплому ліжку, розглядаючи дідусеву книгу, він думав, що її легко досягти…

— Твій дідусь був визначною особою, — говорить король задумливо, поринаючи у спогади. — Він багато чого нас навчив. Це він показав Миро, як передавати на віддаль зображення і керувати променем світла.

Миро зітхає і ствердно хитає головою. А король продовжує далі:

— Потім він вирушив шукати скарб. Побував на всіх сімох континентах нашого світу і нарешті знайшов його… на Забороненому континенті… в центрі Некрополіса…

Мініпути, що сидять на трибунах, одразу ж уявляють те страшне місто, схоже на справжнє пекло, і починають голосно клацати зубами від жаху. Король додає:

— Некрополіс контролюється могутнім військом осматів, а на чолі того війська — Жахливий У.

Почувши про Жахливого У, хтось на трибуні знепритомнів.

— На превеликий жаль, з того королівства темряви ніхто ніколи не повертається, — сумно завершує король.

Артур розгублений.

— Ну, що скажеш? Ти не передумав? — з викликом запитує Селенія.

Барахлюшу набридло її нахабство і він рішуче стає між нею і Артуром.

— Не чіпай його! Він тільки-но дізнався, що його дідусь загинув… Йому й без тебе гірко!

Слова принца відлунюють у голові Артура: дідуся нема — він загинув… Хлопчик відчуває, що його починають душити сльози. Барахлюш розуміє, що бовкнув зайве.

— Слухай-но… Я не те хотів сказати… Він… Від нього немає звісток… Хоча звідти й справді ще ніхто не повертався…

Упоравшись із сльозами, він говорить здавленим голосом:

— Мій дідусь живий! Я в цьому переконаний!

Король підводиться з трону і підходить до хлопчика. Йому хочеться по-батьківськи заспокоїти Артура і сказати, щоб не тішив себе марними сподіваннями.

— Дорогий Артуре, боюся, що Барахлюш має рацію… Якщо твій дідусь потрапив у кігті Жахливого У чи до його осматів, ми, напевно, вже не побачимо його…

— Та ви що?! У, звичайно, негідник, проте не ідіот! Навіщо йому вбивати дідуся? Навпаки, йому вигідніше тримати його при собі, тому що дідусь все знає і може зробити будь-який винахід! Він геній! Він може розв'язати найскладніші проблеми!

Король замислюється. Такого він не припускав.

— Я піду в Королівство темряви, звільню дідуся і знайду скарб! Навіть якщо доведеться видерти кігті цьому мерзотнику Упиреві!

Артур так розхвилювався, що не помітив, як вимовив заборонене ім'я. Те ім'я, яке несе нещастя. А нещастя приходить саме — його не треба кликати. Звідкілясь здалеку чути сигнал тривоги, і на майдан вибігає королівський охоронець.

— Тривога! Ворог біля головних воріт!

Усі щодуху втікають — штовхаються, топчуть тих, хто слабший. Тільки король велично прямує до головних воріт. Селенія торкається руки зніченого Артура. А той дуже знічений, бо вважає себе винним — мініпути запанікували, почувши про Жахливого У…

— Ти чудово відсвяткував своє прибуття! — вкрадливо говорить принцеса, вирішивши підсипати отруту маленькими дозами. — Хіба тебе не попереджали, що не можна вимовляти вголос це ім'я?

Нещасний Артур ладен крізь землю провалитися, але земля тверда…

— Та попереджали…

— Але пан, певно, вважає, що для нього закони не писані, — єхидно зауважує принцеса і йде, щоб не чути ні виправдання, ні вибачення.

Артур стоїть як закам'янілий, а потім з люттю починає тупотіти ногами: сам винен — треба було краще стежити за своїми словами! Якби був стриманіший, не вимовив би цього мерзенного імені!

Перед головними ворітьми зібрався величезний натовп. Королівська сторожа прокладає дорогу для Його Величності. Услід за королем пробігають — Селенія і Барах л юш. Миро обертає руків'я, що стримить із стіни, і над воротами, як перископ, висувається велике дзеркало. Поруч у стіні відкривається маленький дзеркальний люк, у якому відбивається все, що видно у великому дзеркалі.

Кріт уважно вивчає все, що діється за ворітьми.

Дорога, яка веде до міста — то рівна, то у вибоїнах, — біжить удалеч і губиться в темному тунелі. Ніби все спокійно. Щоб перевірити околиці, Миро повертає дзеркало.

І раптом у дзеркалі видно чиюсь руку. Мініпути нажахано ойкають. Миро опускає дзеркало нижче — і тепер у ньому всі бачать мініпута, який лежить на землі.

— Та це ж Гандоло! Човняр з Великої ріки! — дивується один із вартових.

Король просить Миро збільшити зображення лежачого й уважно розглядає його обличчя, брудне від пилу й поту.

— Це й справді він! Неймовірно! А ми вважали, що він загинув у Заборонених землях! — хитає головою король.

— Виходить, звідти можна повернутися, — насмішкувато зауважує Селенія.

— Воно, звичайно, так! Але в якому стані?! Мерщій відчиняйте ворота! — наказує король.

Вартові кидаються до важких засувів, тільки Артур тривожно дивиться у дзеркало. Тут пахне хитрістю, а може, й небезпекою. Напруживши зір так, що очі ось-ось засль-озяться, він нарешті помічає, що дорога рухається!

— Стійте! — кричить він так, що у вухах лящить. Всі завмерли від несподіванки.

Король здивовано дивиться на хлопчика.

— Ваша Величносте, ви придивіться — дорога ворушиться!

Король приглядається до зображення у дзеркалі і з полегшенням зітхає:

— Ворушиться… Ну то й що? Це вітер… Потім ми підметемо дорогу, — бадьоро зауважує король.

— Ну що ви, Ваша Величносте! Це ж дорога не справжня, а намальована! Вона таїть якусь небезпеку! Мій дідусь так само хитрував, захищаючись від хижаків, — пояснює Артур.

— Але ми ж не хижаки! — заперечує Селеній. — І, звичайно, не полишимо нещасного помирати під стінами міста! Якщо йому пощастило врятуватися і втекти із Заборонених земель, він розповість нам багато цікавого і корисного. Відчиняйте! — наказує вона.

Тим часом Гандоло повільно повзе до воріт. Він щось шепоче. Але ніхто не може зрозуміти слів. А бідака уперто повторює:

— Не відчиняйте воріт! Це пастка!

Тим часом сторожа виконує наказ і вже майже зрушила важкі засуви…

Однак ніхто не поспішає вийти за ворота і допомогти човняреві. Тоді Селенія гордо виходить наперед і, кинувши презирливий погляд у натовп, рішуче прямує на допомогу.

— Обережно, доню моя! — гукає услід їй король.

— Якби осмати десантувалися, ми б їх. уже давно виявили! — самовпевнено заявляє принцеса.

Справді, на дорозі ні душі. Але це тільки на перший погляд. Артур переконаний, що ворог влаштував на дорозі пастку.

Легеньке ворушіння дороги, яке король легковажно списав на подув вітерця, продовжується, і це неспроста.

Селенія вийшла за ворота…

— Не йдіть сюди, принцесо! — намагається зупинити її нещасний Гандоло, але голосу його майже не чути.

Селенії здається, що він благає про допомогу…

Артур не витримує, вихоплює з рук вартового факел, підбігає, замахується і кидає його на дорогу. І дорога спалахує, як солома від блискавки.

Всі заніміли. Артур казав правду! Це не дорога, а величезне розмальоване полотно, під яким ховається загін осматів. Прикрившись ним, вороги непомітно підійшли до самого міста.

— О, Боже ж мій! — перелякано вигукує Селенія, бачачи, як вогонь пожирає розмальовану тканину. Артур підбігає до неї і відштовхує вбік, далі від полум'я. Потім бере за ноги човняра і тягне його до воріт.

— Селеніє! Отямся! Утікай звідси! — кричить Артур.

Але принцеса біжить йому на допомогу і хапає пораненого під пахви.

— Зачиняйте ворота! — наказує переляканий король.

Артур і Селенія біжать щодуху, але бідака Гандоло занадто важкий.

Полотно догорає. Вітер роздуває вогонь і підіймає дим, тому осмати не наважуються атакувати — їм перешкоджає вогняна завіса. Щоправда, ця перешкода швидко зникне.

— О, Боже ж мій! — знову вигукує Селенія: оглянувшись, вона побачила вороже військо.

Осматів і справді зібралося не менше сотні — усі вони дуже страшні. Їх створив Жахливий У, шляхом схрещення кількох жахливих тварюк — мерзенних, гидких і кровожерливих. Хоча ці виродки ніби й живі істоти, та насправді вони особливі автомати, або скорочено — осмати. Вони озброєні до зубів і майже в кожного є меч. Зараз осмати принесли із собою знамениті «сльози смерті» — маслянисті крапельки нафти, обплетені мотузками. Ці «сльози» вкладають у рогатку, запалюють мотузку і вистрілюють. Вогняна кулька злітає і падає, підпалюючи все на своєму шляху. Інколи осмати кидають «сльози» як гранати — тоді теж усе палає.

Осмати мають крилатих коней — це спеціально дресировані комарі. Їх у ранньому віці оперують, вилучаючи мозок. Хоча вилучати там нічого… Комарі і без операції не мають кебети в голові. Комарів-коней привчають ходити в упряжі і слухатися вершників.

Полотно догоріло, і командир осматів вирішує йти в наступ. Піднявши клешню з мечем і грізно гукнувши, він мчить уперед.

Сотня осматів, підхопивши бойовий клич, кидається за ним.

— Не відставай, Селеніє! — кричить Ар-тур, бо ворота поволі зачиняються, а над головою вже кружляють перші комарі.

Селенія напружує останні сили — і вони разом із порятованим човнярем встигають вскочити в щілину… Король своїми могутніми руками допомагає варті зачинити ворота. Поки найзатятіші комарі б'ються об високі міські мури, сторожа поспішає поставити засуви на місце. І все ж кільканадцять комарів таки влетіло в місто і тепер вони намотують кола над головами мініпутів.

Жах охоплює мешканців міста — хто втікає від ворогів, хто ховається. Воювати з ними зголошується лише кілька сміливців.

Осмати, що влетіли на крилатих. конях, верещать і вимахують «сльозами смерті», а потім скидають їх на землю, де вони вибухають, як бомби.

— Вперед, Артуре! — кричить Бара-хлюш. — Вперед! Б'ємося до останнього подиху!

— А де ж зброя? — розгублено запитує Артур.

— Як де? Ось! — відповідає Барахлюш і кидає йому палицю. — Я знайду собі ще!

І Барахлюш зникає, «озброївши» хлопчика.

Осмати переможно кружляють над містом і скидають униз свої грізні бомби. Вогненна куля влучає королю у спину — він здригається і розпадається на дві половинки.

Артур з переляку кричить і дивиться на Селенію. Але принцеса незворушна. Вона допомагає підвестися верхній половинці, а нижня тим часом встає сама і навіть топче вогонь…

Та це ніяка не половинка, а якийсь звір, покритий білою вовною, трохи схожий на густошерстого поні. Мініпути називають цих тварин конопсами.

Пальмито — улюблений конопес Його Величності; його тепла і зручна спина служить королю сидінням, а сам Пальмито виконує роль нижньої частини королівського тулуба. Тільки верхи на конопсові король має величний вигляд. А щоб піддані не розгадали обман, король накидає на плечі плащ із хутра конопсів і загортається в нього.

Королю можна поспівчувати — насправді він манюсінький дідусь, значно нижчий за свою доньку, яка зараз турботливо опікується ним.

— Ти нічого не пошкодив? — звертається Його Величність до свого вірного коноп-са. Пальмито заперечно крутить головою і винувато усміхається: це його невдале падіння викрило королівську таємницю.

— Біжи в палац! — наказує король. — Твоє довге хутро може спалахнути в будь-яку мить…

Конопес мнеться: йому не хочеться кидати свого повелителя в небезпеці.

— Я кому сказав?! — наполягає король. Пальмито неохоче розвертається і підтюпцем біжить до палацу.

Його Величність гордо і гідно йде за ним у супроводі Селенії. Як і належать правителю, він повинен сам оцінити ситуацію. Де-не-де почалися пожежі. В небі — під земляним куполом — миготить ескадрилья комарів: на їхніх спинах сидять осмати і скидають униз вогняні «сльози».

— Всі охочі — на захист міста! — гучно закликає король. Незважаючи на невеликий зріст, голос у нього громоподібний!

Мініпути гасять пожежі, яких стає все більше. Біля палацу гурт мініпутів викочує на позицію саморобну катапульту. Командир одягає шолом, сідає до пульта керування і налаштовує приціл. Особливість цієї катапульти полягає в тому, що автоматичний зарядний пристрій безперебійно подає ягоди смородини в дерев'яну ложку. Побачивши комара, командир натискує на важіль. Набій летить у небо, але, на жаль, мимо. Автоматичний пристрій подає в ложку ще одну ягоду…

Миро знову сидить біля пульта керування дзеркалами і перевіряє надійність системи.

Із палацу вискакує Барахлюш з двома маленькими клітками, в кожній сидить по звірятку, схожому на квітку кульбаби, коли вона стає білим летючим пухом. Звірятка, які називаються моль-моль, мають чарівні голоси. Те, що вони співають, — це пісні кохання. Звірятка моль-моль усе життя мають ніжні почуття одне до одного.

— Вперед, голуб'ята! Прийшов ваш час! Доведіть, що ви кохаєте одне одного! — Барахлюш, віддаючи одну клітку мініпуту, який виринув з кутка.

— Випускай тільки за моїм сигналом! — наказує принц своєму приятелеві і кудись біжить із другою кліткою.

Командир катапульти посилає новий снаряд у небо, але той знову пролітає мимо цілі. Осмат знижується і скидає на нього «сльозу смерті». І теж не влучає: куля вибухає під ногами Артура в ту мить, коли він пробігає мимо. Вибухова хвиля підкидає його. Хлопчик опиняється на ягоді смородини, що лежить у ложці катапульти.

Спрацьовує пусковий механізм, і ягода з Артуром летить угору.

Командир катапульти раптом помічає, що з катапульти вилетіло два набої. Припавши до вічка, він переконується, що другий набій — це Артур.

Командир остовпів.

— Дивіться! Це Артур! Він летить! Летить! — кричать і розмахують руками вояки. — Але як йому це вдалося?

— Це ми його підняли в повітря! — гордо оголошує командир.

Помітивши, що його наздоганяє ягода смородини, осмат пригинається і уникає удару. Раптом комар підстрибує — і вершник мало не вилітає із сідла. Подивований осмат намагається зрозуміти, що сталося, і бачить Артура. Хлопчик учепився у м'яке пузце комара і хоче на ньому втриматися.

Палиця, яку він не випускає з рук, заважає. Він уже й викинув би її, та помічає лютий погляд осмата. Палиця — єдина зброя хлопчика.

Криво посміхнувшись, осмат дістає величезного сталевого меча, стає на ноги і, балансуючи на спині комара, наближається до Артура, щоб розрубати його навпіл.

Хлопчик також намагається встати, але це не так просто, особливо якщо ти ніколи не займався серфінгом: маневри комара в повітрі нагадують перевертання морського котика у хвилях.

Воїн піднімає свою клешню і з усієї сили замахується мечем. В останній момент Артур пригинається. Ниткоподібна лапа осмата, яку тягне за собою клешня з мечем, по інерції обвивається навколо шиї ворога. Ос-мат хрипить, втрачає рівновагу і падає вниз. Як радіє хлопчик! Але йому доведеться керувати летючим конем…

Зісковзнувши на місце вершника, Артур починає себе заспокоювати: йому не можна впадати у відчай.

— Спокійно! Керувати цим чудовиськом не складніше, ніж бабусиним «шевроле», — переконує він своє перелякане «я», хоча мало вірить словам. — Щоб летіти ліворуч…, треба смикнути за лівий повід!

Артур так і робить, але комар перевертається і летить пузом догори. Хлопчика викинуло із сідла. Він ледве встигає ухопитися за палицю, що заплуталася в поводах.

Комар мчить над містом, як літак-винищувач.

— Тікай, Барахлюше! — кричить Артур. Він ледве не збиває принца ногами. Бара-хлюш падає на землю, а хлопчик уже знову набирає висоту. Він озирається і бачить, що за ним полює ще один грізний осмат.

Миро спостерігає за повітряними пригодами Артура. Зараз він намагається не втратити з поля зору хлопчика і переслідувача.

Артурові так і не вдається повернутися в сідло — він висить на поводах. Осмат летить за ним і вже готовий рубонути його мечем.

Миро обраховує траєкторію польоту обох комарів і, пропустивши Артура вперед, приводить у дію дзеркало, яке вискакує зі стіни просто перед носом нападника. Від несподіванки осмат та його крилатий кінь гальмують, бачать себе у дзеркалі і з переляку падають униз.

Осмати жахливо потворні, тому їм заборонено дивитися на себе у дзеркало, бо вони можуть померти від переляку.

Осмат, що літає найвище, бачить, що сталося з його товаришем, і кидається вниз.

— Не підлітайте близько до стін! — кричить він. — У стіни вмонтовано пастки…

Але він не встигає закінчити фразу. Миро різко викидає дзеркало зі стелі й осмат врізається в нього, вилітає із сідла і стрімголов падає вниз. А комар летить далі без вершника.

Захеканий Барахлюш нарешті добіг зі своєю кліткою до тунелю, що веде в перехідну залу.

Відпочивши, він витягає свисток і з усієї сили дме в нього. В іншому кінці міста його приятель чує сигнал і відчиняє свою клітку. Самець моль-моль випурхнув на волю і гайнув на пошуки самки.

Крихітне звірятко розгублено перекидається в повітрі. Нарешті він учув нюхом, де його половинка, і стрілою мчить до неї.

Біла грудочка летить над містом. Вона стрімко мчить під носом у комара, і той умить змінює напрямок. Вершник уже не може йому наказувати.

— Ти що — збожеволів, осел летючий?! — сварить осмат коня, який перестав йому підкорятися. І нічого дивного: комарі полюбляють ласувати моль-молями. Як тільки побачать живі ласощі, ніяка сила їх не зупинить. Осмат може смикати за поводи, але шлунок комариний вимагає свого.

— Ще не час обідати, шестиногий ідіоте! — не вгаває осмат.

Та комар не зважає на образи. Зараз він зосереджений тільки на білій смакоті, яка аж проситься йому в пащу. А моль-моль летить прямо в тунель, завузький для такої великої комахи, як комар.

— О ні-і-і! — перелякано волає осмат: він пізно зрозумів, що вскочив у халепу.

Моль-моль пірнає в тунель, де на нього чекає подруга, а комар разом із вершником застряє у вузькому проході і не може зрушити ні вперед, ні назад.

Барах л юш відчиняє клітку. Самець опиняється біля своєї самки, яка кидається в його обійми. Щоправда, своїми маленькими сильними крилятами вони й блохи не обнімуть, але ж так заведено казати…

— Чудово спрацювали, голуб'ята! — хвалить їх задоволений Барахлюш і з кліткою в руках біжить до другого виходу з тунелю.

Артур усе ще метляється в повітрі, і за ним знову женеться вже інший осмат, лякаючи грізним мечем. Осмат наближається, його меч свистить біля Артура. Хлопчик уже передчуває трагічну розв'язку… Удар — Артур підтягує ноги. А меч заплутується в поводах.

— Перепрошую, ви, здається, гарячкуєте, — чемно каже Артур, гадаючи, що ні за яких обставин не можна забувати про ввічливість. Адже осмат зовсім не збирався дарувати йому свого меча!

Щоб визволити зброю, лютий осмат смикає меча вниз. Комар брикається — вершник не втримується в сідлі і повисає в повітрі.

Артур втрачає рівновагу. Він відпускає поводи і падає на спину комара, звідки тільки-но вилетів нападник. Отак! Щоб утриматися, хлопчик намотує поводи на палицю — вона знову стає йому у пригоді.

— Що ж, друга спроба має бути вдалішою, — підбадьорює він себе і обережно тягне тонкий шкіряний ремінець. Комар летить ліворуч!

— Bay! Я це зробив! А зараз — уперед! — радісно кричить Артур і… одразу отримує смородиною в чоло. Від несподіванки і болю він випускає поводи.

— Ура! Я вцілив! — вигукує внизу міні-пут, що стоїть біля важеля пускового механізму.

— Авжеж, дурню, вцілив! В Артура! — відповідає йому командир.

Оглушений Артур і некерований комар стрімко наближаються до ще одного осмата. А той уже розкручує над головою «сльозу смерті».

— Ой! — вигукує хлопчик, ще не відійшовши від удару, і стрибає вниз. Його кінь-комар таранить нападника, «сльоза» вилітає з клешні осмата і вибухає; кілька секунд купка лапок і крилець ще кружляє в повітрі, а потім поволі осідає на землю.

Падаючи, Артур гарячково розмірковує, чи треба було стрибати, адже приземлятися на лапки, як комар, він ще не вміє.

Та йому щастить: він знову опиняється у сідлі, тільки обличчям до хвоста. Поки він розмірковує, яким чином сісти так, щоб керувати летючою потворою, перед ним вибухає «сльоза смерті».

Хто не хоче вірити, нехай не вірить, але знову вибухова хвиля викидає Артура так, що він описує під куполом дугу і щасливо плюхається в сідло, «звільнене» черговим осматом.

А його колишній кінь-комар спалахує і блискавично падає вниз, прямо на короля.

— Обережно! — вигукує Селенія. Помітивши палаючий факел, що ось-ось упаде на батька, принцеса відштовхує короля вбік і, не втримавшись, падає на нього.

Ошелешений король намагається виповзти з-під принцеси. Комар падає і вибухає — в небо злітають тисячі вогняних друзок.

— З тобою все гаразд, батьку? — с тривогою в голосі запитує Селенія, зводячись на ноги.

— Мабуть, так, — ледве вимовляє король. — Знизу зручніше спостерігати бойові дії, — жартує він, щоб не зізнаватися, що йому важко встати самому. І донька допомагає батькові…

А наш Артур уже звик до стрибків у повітрі. Зараз він сміливо ухопив поводи — і комар слухняно летить то праворуч, то ліворуч. Літун слухняно виконує всі команди, як спортивний автомобіль, за кермом якого сидить сам Шумахер.

— Чудово! Я це зробив! — радіє Артур і тепер уже сам наздоганяє осмата. — Нічогенько собі! — задоволено муркоче хлопчик, почуваючи себе на коні цілком упевнено.

Спостерігаючи за Артуровими кульбітами під куполом ґрота, король каже Селенії:

— Дивись, моя доню! — і пальцем у повітрі виписує траєкторію руху хлопчика.

Юна принцеса підіймає голову вгору і бачить, що наш герой женеться за осматом.

Вона завмирає від здивування, бо ніяк не може зрозуміти: яке почуття сильніше — заздрість чи захоплення.

Пролітаючи над потворою, Артур кашляє, щоб вона звернула на нього увагу. Ос-мат задер голову і від здивування роззявив пащу.

— Ану скуштуй це! — переможно усміхається Артур і кидає в неї ціле гроно «сліз», яке відчепив від сідла. Невдаха випускає поводи, його комар врізається в стіну і вибухає разом із вершником. Як справжній пілот-винищувач, Артур робить крутий віраж і втікає від вибухової хвилі. Король захоплений.

— Ох і сміливець! Ох і бешкетник! Я й сам колись був таким! Але дуже давно, — розсудливо додає він.

— І в тебе й тоді вже була борода! — уколола батька Селенія. Вона, як і всі мініпути, знає, що король дуже пишається своєю бородою, яку викохує з юного віку.

Король знічено кахикає і змінює тему розмови.

— З Артура буде чудовий воїн! І захисник такої красуні, як ти!

— Тату! Я вже велика дівчинка і не потребую гувернантки! — Селенія завжди вміла вдавати ображену.

— А я що кажу? Я нічого…

Артур задер носа від задоволення — він навчився літати на комарі. Зараз він зробить з нього справжнього літака-винищувача.

— Ну, хто на черзі? — хвалькувато питає він.

І не встигає потішитися, як перед носом його комара проскакує моль-моль. Зачарований улюбленими ласощами, комар забуває про вершника, круто повертає і мчить услід. Артур ледве тримається в сідлі.

— Та що це з ним? — дивується хлопчик. Виявляється, він ще не все втямив із секретів верхової їзди на комарах. Даремно Артур смикає поводи — комар не реагує. Доки не вхопить здобич, він не зупиниться.

А Барахлюш нетерпляче чекає на моль-моля в тунелі. Виглянувши назовні, він із жахом бачить, як білу пухнасту грудочку наздоганяє комар, якого осідлав Артур!

— О ні! Я не витримаю! — у відчаї волає Барахлюш.

Миро здалеку бачить, яка небезпека загрожує юному гостю, і, скочивши на крісло, тягнеться до руків'я пульта, щоб підставити хлопчику дзеркало.

— Бідненький! Він же розіб'ється! — з жахом вигукує король.

Навіть Селенія схвильована — уперше вона злякалася за Артура.

— Артуре! — репетує Барахлюш. — Стрибай!

Та хлопчик не чує. Він гарячково смикає поводи. І вони рвуться. Артур відлітає назад і падає з комара вниз.

— Артуре! — гукає Селенія, ховаючи обличчя в долоні.

На щастя, хлопчик ухопився за корінь, що звисав зі стелі.

Моль-моль влітає у вузький тунель, а нахабний комар врізається у стіну і розбивається.

РОЗДІЛ 11

У Селенії відлягло від серця. Її полегшене зітхання по-зрадницьки видає почуття. Батько тільки усміхається в бороду. Він уже здогадався, що дівчинка небайдуже ставиться до юного героя.

Зрозумівши, що король спіймав її на гарячому, принцеса миттєво хмурнішає.

— Ну, і що далі? — крижаним тоном питає вона.

— Я ж нічого не сказав! — виправдовується батько, піднімаючи вгору руки і визнаючи владу принцеси.

Із кабіни центру керування Миро доброзичливо усміхається завислому під стелею Артурові.

— З цього парубка будуть люди! — бурчить він задоволено й одразу ж запитує в мегафон:

— Гей, Артуре! Як справи?

— Чудово! — відгукується хлопчик. Він уже не має сил триматися, але ніколи в цьому не зізнається.

Висіти Артуру лишилося недовго. Як тільки його голос підхоплює луна, корінь не витримує ваги і тріщить. О-о-о, Артурів крик можна зрівняти тільки з вигуками Тарзана.

Та Миро не ловить ґав, а обвертає руків'я і важелі на пульті керування. Із стіни висувається дзеркало. Як простягнута долоня, воно підхоплює Артура. Хлопчик поковзом пливе з одного дзеркала на друге, а Миро висуває все нові «долоні», аж доки хлопчик не опиняється на землі. До речі, йому до такого пересування не звикати — у школі всі перила виковзані його сідничками.

Миро і король з полегшенням зітхають. Селенія також не приховує своєї радості.

Спираючись на палицю, з якою він так і не розлучився, Артур стає на ноги. Здається, він заробив багато бойових синців. А здалеку взагалі можна подумати, що це якийсь дідусь із костуром.

— І справді мініпут! Навіть чимось схожий на тебе! — звертається до короля Селенія, сміючись. Підбіг Барахлюш, щоб підбадьорити друга.

— Ну, як? Нічого не зламав? — питає він.

— Ніби все на місці. Тільки спина задерев'яніла! — відповідає Артур і намагається вирівнятися.

Барахлюш пирскає в долоню.

Комарів над містом поменшало. Із них, мабуть, тільки двоє особливо лютих, які не дістали ніяких ушкоджень, жадають реваншу. І саме вони після складного віража раптово приземляються біля Його Величності. Селенія стає на захист батька, а двоє осматів наближаються до неї, витягнувши з піхов мечі.

— Нумо, сюди, дитинко! Короля нам і задарма не треба! Ми за тобою полюємо! — криво посміхаючись, вигукує один із них.

— Вам не дістати ні його, ні мене! — відповідає відважна принцеса і підносить кинджал із мишачого зуба.

Осмати тільки зареготали і кинулися на неї. Їхній крик і справді наводить жах, а ось мечами вони володіють так собі, тому поодинці не нападають. Ось і зараз вони з обох боків оточили Селенію.

Дівчинка вправно відбивається, але кинджал проти мечів — заслабка зброя: він випадає з її рук і відлітає вбік. Вона нагинається за ним і… падає. І двоє осматів з мерзенними посмішками стають над нею.

— Хапай її! — командує один.

— Ти щось сказав?.. — лунає голос Артура в них за спинами. Осмати оглядаються і бачать хлопчика з палицею.

— І вам не соромно двом нападати на слабку жінку? — чемно питає Артур.

— Ні! — гаркає осмат, і почухавши потилицю, заходиться диким сміхом.

— Ганьба! Чого ж ти не шукаєш сильнішого суперника? — з викликом промовляє хлопчик і міцніше стискає в куках свою вірну зброю.

— А ти що, бачиш такого? — питають осмати один в одного й одразу ж відповідають: — Ні!

Зневажений Артур вдихає побільше повітря і, виставивши палицю, кидається на них. У відповідь здоровенний осмат вихоплює меч — і хлопчик бачить, як гостре лезо розрубує його палицю навпіл. Втративши зброю, він зупиняється.

— Розбирайся з ним, а я візьмусь за дівчисько! — кричить другий осмат.

Артур аж закипає від люті. З самого початку його знайомства із країною мініпутів він тільки те й робить, що зазнає нападів. І вже стомився. Де ж той Господь Бог, що має захистити людей від усього злого?! Де ж ті дорослі, що постійно нагадують про справедливість і про те, що треба не чинити зла? Чому ж вони не допоможуть йому? Хіба після цього їм можна довіряти?

Відступаючи, Артур натикається на великий камінь. Із нього стримить меч. Нема часу на вагання — хлопчик хапає меч за руків'я. «Господи, нєв^кє Ти мені подав знак?!» — ледве встигає подумати він. Артур тягне меча на себе — і він виходить із каменя, як ніж із масла.

Король не вірить своїм очам. Селенія ошелешена…

— Оце так! — дивується Миро.

Осмати підозріливо поглядають на Артура, бо до них ще не дійшло, як він міг здійснити таке чудо. Але ж вони воїни, а не мислителі. І ці двоє знову атакують.

Меч у руках Артура легкий, як пір'їнка.

Хлопчик без зусиль махає ним над головою і кидається в бій. Звісно, він часто уявляв себе відважним рицарем на турнірі, але ніколи не тримав у руках меча, навіть іграшкового. А зараз він так завзято наступає, що ніхто не сумнівається в його здібностях тренованого фехтувальника чи кіногероя.

Миро навіть вийшов із-за пульта керування, щоб помилуватися Артуром.

Тут як тут і Барахлюш.

— І хто ж його навчив так класно битися? — дивується юний принц.

— Це меч обдарував його талантом, — відповідає Миро. — Він помножує силу справедливого.

Обидва осмати вже вичерпали свій запас прийомів і прийомчиків — їхні рухи стають все невпевненішими. Тільки Артур жодного разу не промахнувся: його суперники тримають у руках залишки грізної зброї. І вони здаються на милість переможця.

Артур зупиняється і з гордою усмішкою звертається до них:

— На коліна! І просіть вибачення у принцеси!

Осматам такий розвиток подій не до вподоби, і вони біжать до своїх комарів. Та Артур проворніший. Він підскакує до комарів і відсікає їм передні лапи. Осмати падають, перекочуються і таки стають на коліна.

— Ану вибачайтеся! — грізно наказує Артур.

Селенія підходить до полонених — вигляд у них жалюгідний.

— Вибачайте… — затинаючись починає один.

— … принцесо! — заїкаючись, завершує другий.

Селенія задирає носика так, як це роблять тільки принцеси.

— Сторожа! Заберіть цих полонених у центр оновлення! — наказує король. І прилюдно сторожа конвоює осматів до їхнього нового життя.

Король наближається до Артура, щоб привітати його з перемогою.

— А що це за центр оновлення? — першим починає Артур. Йому зараз не до компліментів.

— Мені не зовсім подобається цей заклад, — відповідає Його Величність, — але я змушений його тримати. Там полонених для їхнього ж блага піддають особливій терапії, після чого вони стають звичайними мініпутами. Щоправда, на конкурси краси після всіх процедур вони не поїдуть…

Артур дивиться услід полоненим, намагаючись уявити, як можна зробити цих потворних гібридів нормальними мініпутами, нехай і не дуже вродливими. До нього підходить Барахлюш і плескає по плечу.

— Ти хоробрий воїн! Ти здорово бився!

— Це не я — це меч. Він легенький і ним дуже просто оволодіти, — скромно відповідає Артур.

— Ще б пак! Це ж чарівний меч! Він уже багато років намертво запаяний у камінь, а ти прийшов і витягнув його! — хвилюючись, пояснює Барахлюш.

— Ти бач! А я й не знав! — здивовано вигукує хлопчик, оглядаючи свою нову зброю.

А юний принц Барахлюш захоплено вигукує:

— Слава Артурові!

Увесь майдан аплодує і скандує ім'я нового героя. Артур уперше відчуває на собі такий вияв уваги. Він піднімає руки, вклоняється і пірнає за широку королівську спину.

Скориставшись моментом, Селенія звертається до батька:

— Зараз, коли меч уже вийшов із каменя, не можна гаяти жодної хвилини! Сподіваюся, ти не заперечуєш, щоб я нарешті викликала на двобій Жахливого У?

Король поглядає на своїх радісних і безтурботних підданих, усвідомлюючи, що тільки справжня принцеса здатна кинути виклик Жахливому У. Або справжній принц. Але Барахлюш ще недоріс. Значить, виконати цю місію доведеться Селенії. Звісно, йому шкода відпускати доньку в таку небезпечну мандрівку, але решта підданих такі легковажні, що жоден не зможе дійти до Забороненого міста.

Король ласкаво дивиться на принцесу. На зріст вона вже вища за нього. Якщо чесно, то й відважніша.

— На жаль, мені доведеться тебе відпустити, доню! Бо вже настає твій час правити королівством, а це значить, що тільки ти мусиш битися із Жахливим У. І я певен у твоїй перемозі!

Селенія мало не співає від радощів, однак правила поведінки королівських осіб та їхня відповідальність перед світом зобов'язують її стримувати почуття.

— Я відпускаю тебе за однієї умови, — каже король.

Селенія здивована:

— І що ж це за умова?

— З тобою піде Артур. Він відважний і кмітливий, у нього щире серце і справедлива душа.

Король говорить зрозуміло, без недомовок. Сперечатися з ним не варто. І Селенія це розуміє. Опустивши очі, принцеса погоджується.

— Я пишаюся тобою, доню, — задоволено каже король. — Я певен, разом у вас все вийде.

Ще годину тому Селенія сприйняла б побажання батька за образу, але зараз… Відмовлятися від такого супутника просто нерозумно.

Але якщо по-правді, то в крижане серце принцеси увірвався теплий вітерець ніжного почуття, що зароджується до Артура. Проте вона в цьому нікому не зізнається.

Хлопчик відчуває зміни в душі Селенії. Але він занадто недосвідчений, щоб пояснити, що ж сталося. Тому він лише усміхається принцесі, ніби вибачається за те, що їй нав'язали його товариство.

Очі Селенії звужуються, як у кішечки, коли вона ось-ось замуркотить, і вона обдаровує Артура чарівною усмішкою.

Сторожа прочиняє головну міську браму. Щоб переконатися, що на шляху нема нікого, один із вартових просовує голову у щілину, а потім і сам пролазить назовні. Другий вартовий передає йому лук і палаючу стрілу. Розвідник натягує тятиву — стріла летить уперед, освітлюючи дорогу. Потім вона падає і догорає. Навколо тихо. Нічого не спалахнуло…

— Дорога вільна! — кричить вартовий, і важка брама починає повільно відчинятися.

Біля неї великий натовп мініпутів — усім хочеться провести принцесу та її героя.

Артур ховає меча у шкіряні піхви ручної роботи. Ними можна милуватися, як і мечем. Ніжно обійнявши хлопчика за плечі, Миро відводить його вбік.

— Я знаю: ти вирушаєш на пошуки свого дідуся, але… — Він вагається і додає: — Якщо тобі випадково трапиться маленьке кротеня в окулярах, що відгукується на ім'я Мино… Це мій син. Він зник майже три місяці тому… може… осмати…

Миро опускає голову і не може більше нічого сказати.

— Можеш бути певен, — не роздумуючи, відповідає Артур.

Миро тихо усміхається. Цей хлопчисько і справді герой — поривний, енергійний, благородний…

— Спасибі, Артуре! Ти хороший хлопчик!

Барахлюш стоїть неподалік. Біля його ніг лежить туго напакований наплічник. Двоє вартових ледве піднімають його і прилаштовують Барахлюшеві на спині.

— Ти нічого не забув? — насміхається один із них.

— Нічого! А зараз відійдіть!

Хитаючись від надпомірної ноші, яку він добровільно взяв на плечі, принц чомусь крокує назад і, не втримавши рівноваги, падає на спину.

Вартові корчаться від сміху. За ними починає сміятися і король. Селенія ж, навпаки, спохмурніла.

— Батьку! Ти справді дозволиш Барахлюшеві супроводжувати нас? В такому випадку ми йтимемо з черепашачою швидкістю. А часу обмаль!

— Це ж твій брат! І він теж принц! Колись і йому доведеться сісти на трон! — відповідає король. — Нехай навчиться долати перешкоди і виявляти хоробрість.

Селенія ображається.

— Гаразд! Не гаймося! Щасливо! — кидає вона батькові і бадьоро крокує вперед. Минаючи Артура, вона смикає його за рукав:

— Чого стоїш? Рушаймо! Артур біжить за Селенією.

А Барахлюш поспіхом витягає із наплічного мішка кілька непотрібних речей.

— Агов! Зачекайте! — гукає він, прилаштовуючи на плечах трохи «схудлий» мішок. Защепити його він не здогадався. Доки принц наздоганяє друзів, звідти вилітає на дорогу безліч корисних дрібничок.

Селенія веде перед. Вона не має наміру зупинятися навіть через власного брата.

— Гей, ти! Не можеш почекати? — пхикає Барахлюш, але таки наздоганяє сестру.

— Вибач, та якщо ми будемо тягти кота за хвіст, то не встигнемо порятувати свій народ! — промовляє принцеса таким тоном, що її брат остаточно розкисає.

Селенія пришвидшує ходу. Обидва хлопчики напружують сили, щоб не відставати від неї. Попереду тунель. Принцеса відважно ступає в його чорну пащу. За нею поспішає Артур, а за Артуром короткими перебіжками рухається згорблений під вагою наплічника Барахлюш. У тунелі темно, і Артур виходить наперед, бо здогадався захопити смолоскип і сірники. Тепер він очолює маленький загін сміливців. Смолоскип ледве освітлює дорогу…

Юрма мініпутів після прощання з нашими героями розійшлася. Вартові зачинять браму.

Король сумно зітхає.

— Тільки б вони не втрапили в пазурі ос-матів, — шепоче він на вухо Миро. — До речі, про осматів… Як там наші полонені?

— Дуже зіпсовані, але, сподіваюсь, ми зуміємо оновити їх.

А полонені сидять у великій ванні, наповненій кольоровою піною. Навколо ванни походжають симпатичні мініпуточки і час від часу за допомогою різних пристроїв вимірюють температуру води. Якщо вода гаряча, осмати розм'якнуть швидше. Як тільки лунає дзвінок, дівчатка подають осматам бокали з лікувальним питвом, щоб внутрішнє оновлення проходило швидше. Полонені «жадібно випивають рідину з бокалів, отже, ліки смачні.

— Як ви почуваєте себе? — запитують красуні своїх пацієнтів.

— Вищий клас! — відповідають вони в один голос.

РОЗДІЛ 12

У тунелі, яким ідуть наші мандрівники стає все холодніше, темніше і страшніше. Стіни і стеля вологі, а кожна крапля, що падає вниз, гримотить, як бомба, що розірвалася.

— Селеніє, я боюся! — шепоче Барахлюш і тулиться до сестри.

— То повертайся додому! Ми потім тобі все розповімо, — зверхньо відповідає вона. — Може, й ти хочеш повернутися? — питає вона Артура.

— Нізащо на світі! — упевнено відповідає Артур. — Я буду з тобою, щоб… захищати тебе!

Селенія миттєво вихоплює з його рук піхви з мечем і пристібає до свого пояса.

— З цим мечем мене ніхто не зачепить. Отже, не турбуйся! — насмішкувато звертається вона до хлопчика.

— Але ж це Артур дістав меча з каменя, значить зброя належить йому! — хоче встановити справедливість Барахлюш.

— Ага, дістав! І що далі? — зневажливо говорить принцеса.

— Та нічого. Ти хоча б подякувала йому.

Селенія зводить очі до неба, точніше, до склепіння тунелю.

— Я вдячна тобі, Артуре, за те, що ти дістав могутній меч, який — ти, певно, і сам здогадуєшся може належати тільки членові королівської родини. А ти не король, наскільки я знаю, і, мабуть, ніколи ним не станеш. Я не помиляюся? — ніби виспівує принцеса.

— Та ні… — розгублено відповідає Артур.

— Отже, могутній меч носитиму я, — упевнено заявляє дівчинка і пришвидшує ходу.

Хлопці тільки переглядаються. Так, у товаристві такої особи можна сподіватися на будь-які вибрики.

— Нам треба піднятися нагору і скористатися громадським транспортом — так ми виграємо час, — заявляє Селенія командирським тоном, який не допускає заперечень.

Вона ставить ніжку на вузлуватий корінь, підтягується, як гімнастка, і через щілину в стелі тунелю вибирається назовні.

Троє мандрівників стоять в густому трав'яному лісі — безмежному, як джунглі. Насправді це частинка нескошеного газону…

Вікна будинку розчинені навстіж. Легенький ранковий вітерець залітає в спальню до бабусеньки і лагідно пестить щоки. Вона прокидається, але очі не хочуть розплющуватися…

— Оце заснула! — каже вона, розтираючи скроні.

Взувши теплі капці, бабусенька прямує в Артурову кімнату. Вона обертає ключ, прочиняє двері і зазирає всередину.

Артур спить, загорнувшись з головою у ковдру, і бабусенька вирішує не тривожити онука: нехай ще додивляється сни. Тихо зачинивши двері, вона спускається сходами.

На ґанку молочник уже залишив дві пляшки молока. Отже, Давидо ще його не дістав. Цей добрий знак тішить бабусю, і вона із задоволенням підставляє обличчя сонячним променям. День буде чудовий. Над садом і над річкою — яскраве блакитне небо. Бабусі здається, що ось-ось розквітнуть дерева, як це було навесні. Та не всі дерева в саду зустрічають радісно новий день. Одне, видно, вже ніколи не потішить ока: в нього вперся старенький «шевроле».

Побачивши це, бабусенька аж підстрибує від здивування.

— Я що — не поставила машину на гальма? От порожня голова!

Звикнувши до думки, що для мініпутів шматок газону — безкрайній ліс, ми загляньмо в його гущавину, де стеблинки і травинки ростуть угору, як вікові дуби.

Між стовбурами цих гігантських дерев і пробираються наші герої. Попереду, звичайно, Селенія. Вона швидко знаходить потрібну стежку, ніби це не дрімучий ліс, а королівський парк. За нею йде Артур, а за ним плентається Барахлюш. Він увесь час відстає і мало не падає від утоми.

— Селеніє! Чи не можна трохи повільніше? Ну хоч трішечки! — скиглить брат.

— Нізащо! Не треба було напихати в наплічник різного мотлоху!

— Я взяв усього потроху і тільки те, що знадобиться в дорозі, — виправдовується Барах люш.

Назустріч мандрівникам рухається стоніжка. Селенія не має наміру поступатися дорогою навіть перед цим повзучим хмарочосом.

Артур злякався. Він уперше бачить таку гігантську ракоподібну тварину: кожна нога — як екскаваторний ківш. А принцеса ніби й не бачить небезпеки.

— Слухай-но, обійдімо це страховисько, — намагаючись бути спокійним, звертається до дівчинки Артур.

— Не турбуйся! — відповідає замість сестри Барахлюш. — Краще поглянь, який у мене є ножик! Скільки в ньому лез і різних штучок! Цілих триста! Це мені на день народження подарували.

Юний принц дістає з кишені ножик, що дуже нагадує швейцарський, який був і в Артура, і починає пояснювати:

— Ось тут — пилка, ось двостороннє лезо, ось пінцет… А це соломинка для мильних бульбашок, музична скринька, вафельниця… З другого боку є щипці, щоб подрібнювати виноградні кісточки, індикатор восьми запахів, пристосування, щоб посипати тістечка ванільним цукром. А коли допікатиме спека — ось віяло!

Барахлюш натискує кнопку — із корпусу ножика висунулося чудове японське віяло. Вдаючи, що надворі спекотно, мініпут закочує очі і обмахується ним.

— От здорово! Минулого року мені також подарували складаний ножик… Майже такий, як у тебе! — говорить Артур, не відводячи очей від стоніжки, яка не змінила напрямку руху. І стурбовано запитує юного принца:

— А щось у тебе є проти стоніжок?

— Звичайно! — і Барахлюш задоволено називає всі пристосування суперножа: рожоштопор і ножечете, клеєскріпки і розчиномазки, люлькогари і свистовушки, горло-щітки і пастошки, кошівшівки і сумокети, ламповерти і крутожерди…

Він ладен був перераховувати й далі, але Селенії його базікання діє на нерви.

— А чи нема в тебе такого пристрою, щоб заткнути тобі рота? — промовляє вона погрозливо і витягає меча…

Барахлюш ображено знизує плечима, а Селенія підскакує до стоніжки і, як колосся серпом, підрізає їй передні ноги. Від несподіванки тварина стає дибки — підіймає голову разом із частиною тулуба.

А наші герої пірнають під неї, як під естакаду, і йдуть наче в тунелі: над головами довге черево, а з боків колихається густа бахрома численних ніг.

Раптом стоніжка змінює курс на сто вісімдесят градусів: розвертаючись, сотні ніг здіймають таку куряву, що мандрівники починають безперервно чхати. Звуки, що вириваються із черева стоніжки на повороті, нагадують враженому Артурові ревіння «боїнга» перед посадкою. Тільки Барахлюш не дивується. Мініпути часто користуються таким способом пересування, бо під захистом дебелої туші та її численних ніг можна нічого не боятися. Принц на тому розуміється. І він продовжує вихваляти переваги улюбленого ножика:

— У ньому є навіть справжній пилокарст шороборочник, дуже корисний під час полювання пернишатих бандаруксів!

— А що це за птах такий — бандарукс? — запитує Артур, не відводячи очей від навислого черева стоніжки.

— Це не птах, а риба, — відповідає Барахлюш і знову береться вихваляти ножа. — У ньому є перекидний важіль, вибивачка для оксамиту, чистилка для свіжого винограду, мочилка для родзинок, рогатка для полювання на жаб, накафлонник та інша зброя: параблюмбум, антигиромалюгер, дванадцятиударний свисталон і навіть новий двосторонній кармагон…

Стоніжка переходить на галоп і швидко зникає у траві. На прощання вона здіймає таку густу хмару куряви, що наші мандрівники змушені заплющити очі і перечекати, доки вона осяде. Артур полегшено зітхає: цей мініпутський спосіб пересування йому зовсім не до вподоби.

— І нарешті, — Барахлюш підносить догори палець, — мій улюблений предмет — гребінець!

Він натискає на якусь кнопку, і з ножика вискакує маленький гребінець, оздоблений перламутром. Мініпут не приховує задоволення, причісуючи своє непокірне розкуйовджене волосся. Варто зауважити, що дія гребінця на голові Барахлюша непомітна.

— Ну, та-а-ак! Гребінця в моєму ножику не було! — сміючись, вигукує Артур.

Центральний вокзал — місце зустрічі всіх затятих мандрівників-мініпутів, розташований на майданчику серед лісової гущавини. Здалека він скидається на плоский камінь, що лежить на землі. Якщо ж придивитися, то розумієш, що камінь не один — їх два. А в щілині між ними мініпути вибудували вокзал, точніше, привокзальні приміщення. Та ні залізниці, ні якоїсь іншої дороги, яка б відходила від каменя, поки що не видно.

Уздовж кам'яної стійки з кількома віконечками можуть одночасно розміститися кількадесят пасажирів. Зараз там порожньо.

Селенія підходить до віконечка.

Над ним табличка: «Транспорт-експрес у будь-якому напрямку».

— Прошу мені сказати… — зазирає у віконечко Селенія.

Ніхто не озивається. Але через маленьке віконечко видно, що в освітленому смолоскипом приміщенні хтось є.

— Певно, мініпути не дуже люблять мандрувати, — звертається Артур до Барахлюша.

— Спробуєш бодай раз, зрозумієш, чому так мало охочих до подорожей, — насмішкувато відповідає принц.

Артур не розуміє, що той має на увазі. Але тут його увагу привертає якась штуковина на стійці, схожа на половинку апельсина. Він колись бачив подібні кнопки в готелях — на них натискали і лунав дзвінок. Хлопчик, не довго думаючи, з усього розмаху б'є по ній. Лунає пронизливий вереск, який переходить у шипіння! Здивований Артур бачить, як штуковина підстрибує і приземляється на тонюсінькі лапки-пружинки. Два повислих на довгих стебелинах очка з гнівом дивляться на Артура.

— Я… мені… перепрошую… мені здалося, що ви — це кнопка дзвінка, — виправдовується хлопчик.

Мабуть, звірятко його зрозуміло, бо образилося і заверещало ще пронизливіше.

— Перепрошую, я не хотів… я не знав, що ви — живий…, — плутається в поясненнях Артур.

Вирішивши більше не розмовляти з такою нетямущою істотою, верескливе звірятко скочило зі стійки і, брикаючи всіма вісьмома ногами, пострибало в гущавину. Над вигнутою спиною, ніби два перископи, оберталися два вирячені ока.

— Ви навіщо лякаєте моїх клієнтелло? — лунає голос й у віконечко визирає дідусь-міні-пут. На ньому комбінезон із пелюсток волошки, а фізіономію прикрашають кошлаті вуса одного кольору з шерстю на вухах. Схоже на те, що він ніяк не освоїть французької, і все збивається на італійську мову.

— Вибачте, будь ласка, я не хотів його образити! — винувато промовляє Артур до поважного мініпута.

Селенія втручається в їхню розмову.

— Перепрошую, ми не маємо часу! Я — принцеса Селенія! — гордовито заявляє дівчинка.

Старий мініпут примружує одне око, напевно, щоб краще її роздивитися.

— Ага! Так це ви! І, мабуть, ваш обалдино-брателліно?

— А до нього вам — зась! — презирливо обриває Селенія дідуся, перш ніж Барах л юш встигає втрутитися.

— Хто ж той третій бешкетелло, що прогнав мого клієнтелло? — невдоволено допитується старий мініпут.

— Мене звати Артур, — ввічливо відповідає хлопчик, — і я розшукую свого дідуся.

— Ці слова пробудили в старого якісь спогади…

— Кілька років тому я перевозив одного дідуселло… Та не згадаю точнелло… Як його званелло?

— Можливо, Арчибальдом?

— Точнелло! Арчибальдо!

— І ви знаєте, куди він вирушив? — з надією в голосі запитує хлопчик.

— Звичайнелло! Цей дивний дідуселло вимагав, щоб я моментанелло відправив його в Некрополіс. Прямо в пащу до осматів! Біднелло, певно збожеволів… — завершує оповідь мініпут.

— Ми теж їдемо туди! — вигукує Артур.

Старий здивовано поглядає на дітей. Їхня мета здається йому якоюсь безглуздою. І він зачиняє віконце.

— Нема квиткелло! — глухо долинає зсередини буркотливий старечий голос.

Та він не знає характеру Селенії. Принцеса мечем вибиває заслінку віконця — і переляканий касир дивиться на неї, як кролик на удава. Його пишні вуса стають дибки.

— Коли найближчий рейс до Некрополіса? — запитує принцеса.

Барахлюш дістає з наплічника товстенний том сторінок у вісімсот, який важить не один кілограм — точніше — грам, бо йдеться про мініпутську книгу.

— Рейс без пересадок за вісім хвилин! — оголошує він, знайшовши потрібну сторінку.

Селенія кидає старому набитий монетами гаманець:

— Три квитки до Некрополіса! У першому класі!

Касир, він же й кондуктор, натискує великий важіль, схожий на стрілку годинника. В жолоб, зроблений з половинки бамбукового стебла — такого, як у Артуровому водогоні, — падає великий лісовий горіх і з гуркотом котиться над головами наших героїв.

Прокотившись над поляною, він зупиняється над якоюсь складною конструкцією, призначення якої навіть для Артура — повна загадка.

Касир-кондуктор виходить із своєї кімнатки і шкандибає до горіха, щоб відчинити дверцята в шкаралупі. Тепер горіх стає подібним до кабіни фунікулера.

Троє мандрівників залазять усередину. Горіх порожній, тільки вздовж стінок тягнуться лавки, виточені із горіхового ядерця. Селенія смикає звисаючу зі стіни горіхову мембрану і та оперізує дівчинку, як ремінь безпеки.

Артур дивиться, як робить Селенія, і повторює її рухи. У нього в голові рояться тисячі запитань, однак він мовчить.

— Компліменто моменто! — говорить кондуктор, зачиняючи дверцята.

РОЗДІЛ 13

Бабусенька обережно прочиняє двері в онукову кімнату. Хлопчик ще спить, з головою закутавшись у ковдру. Ну й добре. Вона встигла приготувати йому сюрприз. Бабусенька відчиняє двері навстіж і урочисто заходить у кімнату, несучи перед собою на таці розкішний сніданок на чудовому перламутровому сервізі.

Вона ставить тацю на краєчок ліжка, сідає сама і, задоволено усміхаючись, повідомляє:

— Сніданок готовий!

Їй ніхто не відповідає. Поплескавши по ковдрі, бабусенька йде до вікна і розсовує занавіски. Ясне сонячне проміння заливає кімнату й освітлює тацю зі сніданком. Так, бабуся й справді потрудилася!

— Уставай, лінюх! Скільки можна спати! — каже бабуся і, не чекаючи відповіді, зісмикує з хлопчика ковдру.

Ой! Невже онук перетворився на пса? Коли переляк минув, бабуся розуміє, що це Альфред окупував Артурове ліжко і виспався в ньому. Задоволений із свого жарту, пес махає з усієї сили хвостом. Але бабусі не до жартів.

Вона, як молода, збігає сходами, вискакує на ґанок і голосно кличе:

— Артуре!

Сидячи в горіховій шкалалупі, хлопчик цього не чує. Та ще й у цю мить він якраз намагається убезпечити себе від несподіванок і пристібнути ремінь. Тим часом Барахлюш витягує із наплічника маленьку білу кулю, легесеньку, як пух кульбаби, і енергійно нею трясе. Кулька починає світитися. Тоді мініпут випускає її з рук і вона поволі пливе в повітрі, осяваючи кабіну, ніби дзеркальна куля на дискотеці.

— Нічого не вдієш — я захопив лише білу кулю, — виправдовується Барахлюш так, ніби він усіх пригостив червивими яблуками.

Артур у захопленні від кульки — навіть у своїх найфантастичніших мріях він не припускав, що потрапить у таку надзвичайну пригоду!

Через тріщини в шкаралупі він намагається роздивитися, які події розгортаються ззовні. З одного боку до загадкової конструкції, над якою завис горіх-фунікулер, видно прозору прибудову: вона скидається на капітанську рубку пасажирського лайнера. В ній біля пульту керування, перед величезним екраном, стоїть масивне крісло, в якому солодко спить машиніст. Зненацька його щось виштовхує з крісла. Він спочатку підскакує, потім плюхається на сідниці і, ще зовсім сонний, як у лихоманці, починає клацати різними тумблерами. На екрані висвітлюються назви сімох мініпутських континентів і бігає стрілка, що світиться. Поступово вона заспокоюється і повільно сповзає до темної частини екрана, де світиться зловісна назва «Заборонений континент». Складний механізм починає рухатись — а разом з ним і горіх.

— Щось мені невтямки, як це у вас мандрують, — вдавано наївно говорить Артур.

— Та ж елементарно — в горіхах! — знизує плечима Барахлюш. — А хіба є інший спосіб? — Юний принц розгортає карту — на ній зображено всі Сім Континентів. — Ми зараз отут. А нам потрібно туди! — Барахлюш водить пальцем по карті. І вираз його обличчя зовсім не міняється — ніби він планує прогулянку за місто.

Артур схиляється над картою і намагається зрозуміти, в яких саме закутках його саду розташовані континенти мініпутів. Судячи з малюнка, Некрополіс десь неподалік від сараю.

— Ага! Зрозумів! — несподівано вигукує хлопчик. — Некрополіс стоїть прямо під резервуаром з водою.

— Як це — під резервуаром? — раптом захвилювалася Селенія.

— А так. Вода для різних потреб зберігається у великому резервуарі, а він стоїть саме над Некрополісом.

Бабусенька йде до сараю і засвічує лампу. Але в ньому нікого немає.

— Де ж він міг подітися? — запитує вона Альфреда, але той у відповідь весело помахує хвостом. Пес переконаний, що навіть якби він сказав правду, то бабусенька не повірила б.

— А скільки літрів води у твоєму резервуарі? — тим часом цікавиться Селенія.

— Кілька сотень, — відповідає Артур. Обличчя принцеси хмурніє.

— Здається, я знаю, що він замислив.

— Хто «він»?

— Він — це У, — роздратовано відповідає принцеса. Вона вважає, що всі повинні розуміти її з півслова.

— А-а-а! Ти маєш на увазі плани Упиря? — уточнює Артур, у черговий раз забувши про заборону згадувати ненависне ім'я. Барахлюш і Селенія здригаються. Хлопчик розуміє, що знову провинився.

— Ой! — вигукує він і затуляє долонею рота.

Сказане вголос прокляте ім'я — завжди на біду. Ось і зараз: після Артурових необережних слів почувся глухий звук, ніби десь у бер лозі прокинувся дикий звір.

— От гамуль двогорбий! — вибухає лайкою Селенія. — Тебе що, не вчили тримати язик за зубами?

— Перепрошую… я… мені… — мимрить Артур. У нього аж серце зайшлося.

Машиніст виходить із кабіни, бере слухову трубку і прикладає її до стіни великої вирви, що завершує таємничу споруду. До нього долинає глухе буркотіння. І цей звук наростає!

— Рушаємо в Некрополіс за десять секунд! — вигукує машиніст, одягаючи захисні окуляри.

Барахлюш дістає із наплічника дві м'якенькі рожеві кульки.

— Візьми муф-муфи, щоб заткнути вуха, — пропонує він Артурові.

— Дякую, не треба, — відповідає хлопчик. Він з цікавістю розглядає вібруючу підлогу горіхової кабіни.

— Це ти даремно. Муф-муфи класні, зовсім нові, ними ще не користувалися. Хутро самоочищується, отже, можна використовувати і…

Раптом він замовкає, бо Селенія не витримує і заштовхує муф-муфи йому в рот. Підлога вібрує сильніше, кабіна здригається і, щоб не впасти на підлогу, Артур обома руками вчепився в край лавки. Машиніст клацає тумблерами — індикатор сили досягає позначки «максимально».

Бабусенька в розпачі. Вона тричі обійшла дім і п'ять разів сад. І нікого не знайшла. Жодного сліду немає. Повернувшись на ґанок, вона складає долоні рупором і кличе:

— Артуре-е-е-е!

Кабіну неймовірно трясе, навколо все гуде, проте Артур чує, як удалині хтось його кличе. І не раз. Приклеївшись до тріщини в шкаралупі, він намагається збагнути, звідки ж лунає голос.

— Невже це бабусенька мене кличе? — непомітно для себе вголос промовляє він.

— Поїхали! — відповідає йому машиніст.

Над машиністом автоматично розкривається парасоля, і в ту ж мить з вирви, над якою завис горіх, виривається справжній гейзер. Горіх був припаркований над механізмом автоматичного зрошення. І тепер сильний струмінь води підкидає шкаралупу вгору — подорож починається.

Злетівши на висоту кількох метрів, горіх мчить над садом, неначе літак у небі. В щілину Артурові видно бабусеньку: постоявши на ґанку, вона збирається зайти в дім.

— Бабусенько-о-о! — гукає Артур так, що, здається, тонкі стінки шкаралупи не витримають і розлетяться.

Селенія шкодує, що не тому супутникові заткнула рота муф-муфами.

— Я тут, бабусенько! — знову репетує Артур, однак його голос, вирвавшись назовні, миттєво тане в повітрі.

Бабуся, звісно, нічого не помітила і нічого не почула. Постоявши ще трохи, вона перевірила роботу автоматичної зрошувальної системи і почала послідовно вимикати розб-ризкувачі.

А Барахлюш нарешті виплюнув муф-муфи.

— Це нечесно, Селеніє! Муф-муфам не місце в роті. Через тебе я захотів пити!

— Нічого! Ззовні стільки води, що всієї і не вип'єш! — пирхає Селенія, щось розглядаючи у щілину шкаралупи.

— Скільки нам ще летіти? — запитує Артур.

— Кілька секунд… якщо нічого не завадить, — стурбовано відповідає Селенія.

— Що це значить «якщо нічого не завадить»? — стривожився хлопчик.

— Якщо ми ні в кого не вріжемося! Або нас ніхто не зіб'є!

Артур переконаний, що Селенія даремно хвилюється.

— А хто нас зачепить у чистому небі? — насмішкувато питає він.

— Та хоча б ось той! — відповідає принцеса і відкидається на спинку лавки.

І справді, в цей час із-під струменів води в горіх врізається величезний джміль. Просто тобі лобове зіткнення! Хоча в останню секунду він усе-таки ледь-ледь міняє напрямок польоту і, ковзнувши по стінці горіха, з пошкодженим крилом каменем падає на землю. Горіх теж полетів зовсім в інший бік.

Пасажири запанікували. Така пригода гірша за землетрус.

Горіх кілька разів перевернувся в повітрі, упав на галявину, зарослу густою травою, прокотився кілька метрів і зупинився.

Пасажири попадали на підлогу, але швидко дають собі раду. Барахлюш повідомляє, що всі речі з його наплічника розсипались, тож йому доведеться повзати і збирати речі.

— Ось так завжди! — зітхає він.

— Я сто разів тебе попереджала: не тягни на собі стільки непотрібного мотлоху! — сердиться Селенія.

Артур з полегшенням зітхає: все чудово, він живий і нічого не зламав.

— Послухайте, у вас завжди мандрують таким чином? — уїдливо запитує він.

— На далекі віддалі подорожувати спокійніше, — відповідає принцеса.

— А-а-а-а… — сумнівається Артур. У глибині душі він переконаний, що з горіхами «далекого призначення» може статися і щось гірше…

Селенія визирає у щілину.

— Перечекаємо дощ. Нічого не видно.

Бабусенька спостерігає з ґанку, як автоматичні розбризкувачі по черзі припиняють свою роботу. Настала тиша. Її порушує тільки протяжне бабусине зітхання — вона так і не знайшла онука. Поблукавши ще трохи садовими стежками, бабусенька повертається в дім.

— Все! Дощу нема! Можна виходити, — повідомляє Селенія.

Барахлюш запихає в наплічник останні речі, а його сестра намагається відчинити двері — їх заклинило після падіння горіха.

— Бісів джміль! Він зламав нам двері! їх не можна відчинити!

На допомогу приходить Артур, але і йому не вдається зрушити двері з місця. А ззовні до горіха підповзає земляний хробак гігантського розміру. Горіх йому ні до чого — він хоче поласувати апетитним гнилим листям, що видніється з-під горіха. І хробак штовхає шкаралупу.

— Ну, що там ще?! — тривожно запитує Артур.

— Не знаю, — зізнається принцеса. — Та нам краще піти звідси.

Одним ударом чарівного меча вона розрубує шкаралупу. На біду, удар такий сильний, що дістається і хробаку: дві його половинки підлітають високо вгору. І шкаралупу трясе — усіх трьох підкидає вгору, вони б'ються головами об стелю і падають на підлогу.

Нікому й на думку не спадає, що Селенія зумисне розрубала бідаку. Але наслідки її необачного вчинку незворотні. Звиваючись у повітрі, половинки скручуються, як пружини, а потім випрямляються. Одна половинка-пружинка з такою силою б'є по горіхові, що шкаралупа відлітає на сотні кілометрів… перепрошую, міліметрів. Знову з наплічника Барахлюша все вивалюється на підлогу. Горіх падає на мокру траву, ковзається по ній і сповзає в потічок. А потім пливе по ньому, як маленький кораблик.

Артур відчуває, що його зараз знудить.

— Може, спробуємо зупинитися? — жалібно запитує він.

А тим часом у щілини починає просочуватися вода. Селенія заскакує на лавку з таким переляком, ніби до її ніг підповзли тисячі змій.

— Артуре, це вода! Який жах! Ми зараз потонемо! — галасує принцеса.

— Жах! Жах! — схлипує Барахлюш і тулиться до сестри.

— Що нам робити, Артуре?! Що робити? — в голосі Селенії відчувається відчай.

— Не знаю, що робити далі, а зараз нам треба втікати! — відповідає хлопчик і вихоплює з рук принцеси меча.

Він змахує чарівною зброєю і цілиться туди, куди вже встигла вдарити Селенія. Горіх розколюється навпіл — і обидві половинки пішли в самостійне плавання. Погано тільки, що Артур опиняється в одній, а Селенія з Барахлюшем — у другій.

Спочатку шкаралупка з хлопчиком пливе швидше, але ось Артур з жахом помічає, що його кораблик зменшує швидкість і починає поволі занурюватись у воду. Вузькі щілинки-віконця горіхового фунікулера виявилися якраз на його половинці.

— Артуре, на допомогу! — чути голос принцеси.

Ну ось, прошу! Вони кличуть на допомогу, а на дно йде він. Це йому треба допомагати! Але ж увічливість передовсім!

— Не бійтеся! Я зараз буду з вами! — кричить Артур, стоячи по пояс у воді. — Я добре знаю цей потічок: він незабаром поверне. І зачекаю вас на повороті!

— На якому повороті? — дивується Селенія. — Звідки ти знаєш, що там попереду? — кричить вона, та хлопчик уже не чує.

— До зустрічі! — вигукує він і, помахавши друзям рукою, стрибає у воду. Оглушений хвилею, він спочатку борсається, щоб утриматися на поверхні, а потім збирається з силами і допливає до берега.

— Ну й псих! — із захопленням вигукує Барахлюш, спостерігаючи за приятелем. Уміння плавати не належить до мініпутських чеснот.

Артур виходить на берег і зникає в густій траві.

Принц і принцеса обнімаються й заплющують очі, намагаючись перебороти страх.

— Я не хочу втопитися! — жалібно скиглить Барахлюш.

— Не бійся — не потонеш! Ми врятуємось! — заспокоює брата Селенія.

— Як ти гадаєш? Артур нас покинув? — запитує юний принц.

— Не маю поняття! — сердиться дівчинка. — У мене немає досвіду спілкування з людьми. Можливо, ти маєш рацію… — невпевнено додає вона.

— Ні! — перелякано репетує Барахлюш.

— Звичайно, він… Він зробив багато добра… — задумливо промовляє Селенія і замовкає. І раптом каже: — А якщо він уже вичерпав ліміт добрих справ?

Останню фразу Барахлюш не зрозумів, але сердите обличчя принцеси промовисто свідчить, що перепитувати її — значить «вичерпати ліміт». І він замовкає.

Артур щодуху біжить, перестрибуючи через гілки, нагинаючи траву й ухиляючись від комах. Ніщо його не спиняє. Навіть мурах, які тягнуть мертву гусінь, він легко перестрибує, ніби щодня тренується зі стрибків у висоту.

Шкаралупка підскакує на хвилях, і Барах л юш від жаху повисає на сестрі.

— Господи, зроби так, щоб Артур нас не покинув! Щоб у нього лишився невичерпний ліміт! — шепоче він. В його уявленні ліміт — це богатирська сила, яку мешканці великого світу черпають ложками із спеціальних резервуарів.

Артур біжить так швидко, ніби рятує власне життя. Подолавши дорогу через трав'яні джунглі, він вибігає на вершину обриву.

На повороті з'являється маленьке суденце з переляканими пасажирами. Помітивши Артура, Барахлюш показує на нього пальцем.

— Селеніє! Там Артур! Він нас не покинув!

— От щастя! — повертаючись до свого зверхнього тону, відповідає принцеса.

Добре, що Артур не чує їхньої перепалки. Відійшовши на кілька кроків, він відштовхується від берега і просто злітає в повітря. Спортсмен за такий стрибок точно отримав би титул чемпіона світу, та ще й показали б його у вечірніх новинах.

І наш чемпіон приземляється… Щоправда, при цьому збиває з ніг своїх друзів і плюхається всередину шкаралупи.

— Перепрошую, я не хотів… — чемно звертається він до королівських нащадків.

— Я ж казав, що ти нас не кинеш! — радісно шепоче Барахлюш, розтираючи забиту спину.

— І ти міг таке подумати?! — дивується Артур, а в його голосі чути образу.

— Пречудово! Тепер ми помремо не вдвох, а втрьох! — уїдливо нагадує про себе Селенія.

— Ніхто не збирається помирати! Ти злякалася малесенького потічка? — запитує Артур.

— Це не потічок! Це справжня бурхлива ріка, а там, унизу, вона стає водоспадом — ми його називаємо Чортовим! — заявляє принцеса.

Здалеку щось шумить, ніби там і справді вхід до пекла. Повітря враз стає вологим. Завіса дрібного водяного пилу щільно оповиває мандрівників.

— Я ніколи не бачив водоспадів, — зізнається Артур.

— Вода спадає, гримотить все грізніше, і згодом удалині з'являються небезпечні пороги. Вони й справді жахають. Проти них Ніагара — мілке джерельце, що жебонить милу пісеньку.

Артур розгублений. Він не передбачав такої перешкоди!

— Ну що цього разу? Перед смертю тобі нічого не прийшло на думку? Наприклад, геніальна ідея? — боляче штовхнувши його в бік, запитує Селенія.

Артур приходить до тями. Його мозок гарячково працює. Озираючись на всі боки, хлопчик помічає колоду прямо перед порогами.

— Чуєш, — звертається він до Барахлюша, — у твоєму чудовому ножику часом немає мотузки?

— Нема! Це ж найменша модель!. Артур пильно оглядає принцесу і зупиняє погляд на її зачісці.

— Йєс! Перепрошую, і, не чекаючи дозволу, висмикує тоненький шкіряний ремінець із її кіски.

— Я ж казав, що він псих! — хихикає юний принц.

Селенія з усієї сили б'є Артура по руці.

— Навіть перед смертю я не дозволю нікому й доторкнутися до мене! — гордовито промовляє вона.

— Та потрібна ти мені… — відмахується Артур. Він такий схвильований, що навіть не помічає двозначності сказаного. — Мені потрібні твої шнурки, щоб сплести мотузку і підтягти наш човник он до тієї колоди. Це наш єдиний порятунок!

Селенія за звичкою вже ладна знову сказати щось ущипливе Артурові, але бачить, що пороги наближаються з шаленою швидкістю, і починає мовчки допомагати хлопчикові виплітати шнурки. Ось уже її зачіска нагадує копицю сіна, зате в Артура кілька шкіряних шнурків. Він зв'язує їх і прикріплює одним кінцем до руків'я меча.

— Барахлюш — перший, Селенія — друга! І поспішайте — в нас кілька секунд! — попереджує Артур.

— А ти певен, що все правильно робиш? — хвилюється принцеса.

— Це, звісно, складніше, аніж метання дротиків, — відповідає хлопчик і цілиться гостряком меча в колоду.

Лезо розсікає повітря — за ним в'ється тоненька шкіряна мотузка. З таким хвостом меч нагадує ракету. Клинок устромлюється всередину колоди.

— Йєс! — вигукує Артур і переможно піднімає руку.

Королівські нащадки здивовано поглядають на нього — вони не вміють таким чином висловлювати радість. Їм це здається занадто примітивним.

Артур швидко підтягує шкаралупу до колоди.

— Барахлюше, давай! — наказує він.

Артур міцно тримає мотузку, а принц залазить йому на плечі і, як мавпа, перебирається на колоду, а звідти — на берег. Хлопчик ледве стоїть на ногах: вутлий човник так і норовить плисти далі.

— Селеніє, ну ж бо! — кричить Артур. А водоспад заглушує його голос.

Принцеса застигла над водою, як статуя. Вона не відповідає: бурхливе видовище заворожило її. Дівчинці здається, що потік поглине її і потягне на дно.

— Селеніє! Не гайся! Мені важко утримувати човна! — гукає до неї Артур.

Принцеса все ж таки наважується відвести очі від ріки і переповзає на колоду. Але при цьому вона послизнулася і мимохіть ударила п'ятою хлопчика просто в щелепу.

— Ну со таке? Свидсе, Селеніє! — підганяє її Артур. Від несподіваного удару він прикусив язика, але принцесі ладен пробачити й не таке…

Тепер йому самому треба залишити човник. Він пірнає у воду — і хвилі понесли кораблик далі. А хлопчик тримається за мотузку і пливе до колоди. Він залазить на неї, мокрий та знесилений, і бачить, як шкаралупку поглинають пороги Чортового водоспаду. Навіть страшно подумати, яка б доля чекала на них, якби вони не зуміли вчасно добратися до берега.

Розпластавшись на колоді, Артур сохне і відпочиває.

Селенія ж вилізла на дерево, що прикрило своєю кроною озерце, і його гладінь різко контрастує з непокірними водами потічка. Барах л юш викручує мокрий одяг.

Відпочивши, Артур підводиться, бере в руки меча і трьома стрибками опиняється на березі.

— Все гаразд? — задерши голову, щоб бачити принцесу, питає її.

— Так. Тільки зачіска… — відповідає вона. Артур починає розплутувати шнурки.

— А я так злякався! Ніколи в житті ще не відчував такого страху, як сьогодні! — довірливо зізнається Барахлюш. Він безмежно щасливий, що нарешті стоїть на землі.

Селенія на це не ведеться — їй не хочеться визнавати значення Артурового вчинку.

— Кінець — ділу вінець, — філософськи зауважує вона. — Щоправда, не перебільшуймо небезпеки, адже це лиш вода, — каже принцеса, знаючи, що хлопчики можуть звинуватити її в лицемірстві. Та жоден з них не наважиться цього зробити.

Але на це зреагувало саме небо і покарало Селенію за гоноровість: гілка, на якій вона примостилася, несподівано ламається. Принцеса падає в озеро.

— Артуре! Рятуй! Я не вмію плавати! — верещить перелякана дівчинка, б'ючи безладно руками й ногами по воді.

І хлопчик по-суперменівськи ніби злітає на дерево і з нього пірнає в озеро. На жаль, воно зовсім мілке — Артур боляче б'ється головою об дно.

— Це вже точно псих! — бурмоче Барахлюш, щиро тривожачись за друга. Але трохи подумавши, він раптом випалює: — А якщо він закохався?

Артур підіймається, тримаючись руками за голову. Вода в озерці дістає йому до пупа.

А принцеса все ще пускає бульбашки, бо дуже боїться води. Перелякана, вона не розуміє, що втопитися тут не зможе, навіть якщо дуже цього захоче.

— Не бійся, Селеніє! Тут мілко! Під тобою тверде дно! — підбадьорює її Артур. Він навіть думки не допускає, що міг би покепкувати з пихатого дівчиська.

— Та-а-а-к! Видно, й справді, закохався, — зауважує Барахлюш.

Нарешті Селенія відважується стати на ноги. Відчувши тверде дно, вона випрямляється на повен зріст.

— Ха-ха-ха! Це всього лиш вода! — передражнює принцесу рідний брат, готовий також стрибнути в озерце.

— Я можу забрати свої шнурки? — шипить Селенія і, вихопивши їх із Артурових рук, починає мудрувати над новою зачіскою.

— Послухай-но, Артур сьогодні вже двічі врятував тобі життя! — нагадує Барахлюш принцесі, намагаючись уникнути сварки.

— На його місці так вчинила б кожна вихована людина, — відповідає Селенія. Вона все ще сердиться.

— Мабуть… Але ж бодай на «дякую» він заслужив? — наполягає Барахлюш.

Артур подає знак, щоб він замовк. Але Барахлюш полюбляє дратувати сестру, особливо коли вона забуває про ввічливість.

Нарешті Селенія завершує ворожити над зачіскою — на її голові з'являється споруда, схожа на вороняче гніздо. Принцеса впевнено йде до Артура й вихоплює в нього з рук могутній меч. Якщо він хоч натяком образить її зачіску, вона без жалю рубоне… Та хлопчик мовчить. Зрозумівши, що їй не вдасться зірвати на ньому злість, Селенія вирішує діяти інакше.

— Красно дякую! — сухо промовляє вона без будь-яких почуттів і розвертається на сто вісімдесят градусів.

— Принцеси завжди такі! — знизує плечима Барахлюш.

Артур тепер знає, що легше приборкати бурхливу ріку, аніж зрозуміти, що хоче примхливе дівчисько.

— Ну, ще довго будете там стовбичити? — кличе хлопчиків Селенія.

РОЗДІЛ 14

Втративши будь-яку надію знайти свого онука, бабусенька телефонує в поліцію.

За півгодини на ґанку вже стоять двоє полісменів і чемно тримають у руках кашкети. Вони поштиво вітаються з бабусею, засвідчуючи, що уважно її вислухають. Один навіть наготував блокнот і олівець, щоб записати особливі прикмети хлопчика, який зник.

— Чотири роки тому ось так пропав мій чоловік, а тепер — онук… Я не витримаю таких втрат, — бабусенька говорить плутано і мне в руках мережану хустинку.

— Заспокойтеся, мадам Сюшо, — говорить один із полісменів. — Можливо, ваш онук пішов погуляти і непомітно заблукав. Нічого дивного — після таких хвилювань… Я переконаний, він зголодніє і повернеться!

— Він не міг піти далеко від дому, — втішає бабусю другий полісмен і приклавши долоню козирком до чола, дивиться вдалечінь, а годилось би поглянути собі під ноги!

— Ми повідомимо про вашого онука всі поліцейські пости, і я переконаний, що його швидко знайдуть. Ніхто вас у біді не залишить!

Бабусенька тяжко зітхає — і мережана хустинка має шанс висохнути.

— Щиро дякую вам, панове, щиро дякую…

Полісмени ввічливо прощаються, одягають кашкети і прямують до свого автомобіля.

Слабким помахом руки бабусенька прощається з ними. Стосильний мотор реве, з-під коліс у всі боки летять піщинки і дрібні камінці, газ із витяжної труби пригинає до землі високу траву. На мініпутів, що продираються крізь трав'яні джунглі, від'їзд полісменів справляє враження землетрусу.

— Що це було? — стривожено запитує Артур.

— Та ці… як там їх… гуманоїди, — зневажливо кидає Селенія. — Ми, мініпути, вже до цього звикли.

— А-а-а… — протягує хлопчик, а в душі почуває себе трохи винним.

Барахлюш розгортає карту, але… Вона так змокла, що контури континентів геть розпливлися. Її тепер можна тільки викинути.

— От біда! Все розмазано! Як же нам тепер діяти?

Артур підіймає голову вгору.

— Сонце там. Резервуар на півночі. Отже, йдемо туди! — хлопчик упевнено вказує напрямок. — Яв курсі справи! — додає він.

Розсунувши травинки, Артур крокує уперед і… провалюється у глибочезну яму. Це справжній кратер! На щастя, він хапається за якийсь корінь і, як по канату, вилізає нагору. Струснувши з одягу землю, він з острахом зазирає вниз.

— Цікаво, звідки тут яма? — дивується хлопчик і не відводить погляду від чорної безодні.

— Усе це витівки тих гуманоїдів, — похмуро усміхається Селенія. — Вчора на нашому континенті вони зробили стільки таких дірок! Ніби змовилися нас знищити!

Саме вчора Артур шукав тут скарб…

Хлопчикові соромно, він ладен вибачитися, але як зізнатися в тому, що він сам викопав усі ці ями?

З протилежного боку кратера видно стежку. По ній безперервно бігають мурахи, і кожен тягне на спині мішок землі.

— Їм доведеться тут кілька місяців надриватися, щоб усе поновити і прокласти дорогу, — говорить Селенія.

— Цікаво, навіщо ті дикуни постійно щось риють? — питає Барахлюш.

Артур мовчить. Йому соромно сказати, що він і є той дикун?

— Не кажи дурниць, Барахлюше! Люди не знають про нас. Отож і не відають, що руйнують наш континент, — поблажливо пояснює братові принцеса.

— Незабаром вони про вас довідаються! — гарячково промовляє Артур. — І тоді ніяких катастроф у вас не буде, слово честі!

— Казав сліпий: побачимо… — як завжди, скептично відгукується Селенія. — А зараз пошукаймо місце для ночівлі. Вже смеркає.

У призахідному сонці трав'яні джунглі рудіють. Високо-високо над рудою травою — темне чорнильне небо. Попереду видніється одинокий червоний мак, і мандрівники поспішають до нього.

Барахлюш витягає свого чудесного ножика.

— Де ж тут у нас всеприклей? — задумливо каже він і натискає якусь кнопку. Але замість всеприклею з ножика виривається струмінь вогню і пролітає над головою Артура. Хлопчик ледве встигає присісти.

— Упс! — замість вибачення вигукує принц.

— Віддай мені, а то всі згоримо! — обурена Селенія відбирає у брата ножик і сама знаходить потрібну кнопку.

— Я давно ним не користувався, — виправдовується Барахлюш. — Мені ж подарували його на день народження!

— А скільки тобі? — запитує Артур.

— Триста сорок сім. Через вісімнадцять років я стану повнолітнім, — з гордістю повідомляє принц.

Артур подумки намагається підрахувати, коли ж принц досягне повноліття, але заплутується в обчисленні.

А Селенія натискає кнопку — і тонкий струмінь всеприклею, жвакаючи, прилипає до макової пелюстки. Навіть Людина-Павук так не влучить своєю павутиною.

Витягнувши з ножика маленький кілочок, дівчинка втикає його в землю. За допомогою ще якоїсь штуковини з ножика вона закручує нитку клею спіраллю, і та нитка нагинає пелюстку, а разом із нею і всю квітку до землі. При цьому пелюстка нагадує підйомний міст — такі мости колись були в замках: їх підіймали, коли наближалися вороги, й опускали, коли приїздили друзі.

Та Артур нічого не помічає, бо заглибився в підрахунки.

— Слухай-но, Барахлюше, а скільки ж тоді років Селенії?

— За два дні їй виповниться тисяча! Вона стане дорослою! — в голосі принца вчуваються заздрощі.

Артур нічого не розуміє, — а він так пишався, що йому цілих десять років!

Пелюстка звисає низько над землею. Се-ленія легко збігає по ній і зістрибує в чашечку квітки. Потім вона мечем, як серпом, зрізає жмутки тичинок. Кожну з них вона довго струшує, щоб з них випали малесенькі жовті кульки. З цих кульок дівчинка потім приготує три м'які постелі.

Зрозумівши безглуздість своїх підрахунків, Артур вирішує не вникати в ці мініпут-ські справи. Краще спостерігати, як уміло робить усе принцеса…

Скинувши донизу вже непотрібні тичинки, Селенія приязно запрошує хлопчиків піднятись у квітку.

Першим збігає по пелюстці Барахлюш і з усього розмаху падає на жовте м'яке ложе.

— Ох, я просто вмираю від утоми! Всім на добраніч! — говорить він і одразу засинає.

Артур заздрісно дивиться у бік принца. Ось кому непотрібне бабусине снодійне!

— Щасливчик! Він може так швидко заснути!

— Просто він ще маленький, — пояснює Селенія.

— Нічого собі — маленький?! Триста сорок сім років!

Селенія знаходить у глибинах братового наплічника білу кульку, струшує її, щоб вона спалахнула, підкидає вгору — і кулька повисає в повітрі, сяючи приємним матовим світлом.

— Тобі й справді незабаром виповниться тисяча років? — запитує Артур.

— Справді, — відповідає принцеса, перерубуючи мечем нитку всеприклею.

Пелюстка повертається у своє попереднє положення і мандрівники опиняються в маковій фортеці під захистом міцних червоних стін-пелюсток.

Всередині фортеці тихо і спокійно. Маленька біла кулька плавно рухається від однієї стінки до другої. Ситуація достатньо романтична, і якби Артур був П'єро, то вже почав би декламувати вірші. Але ж Селенія зовсім не схожа на Мальвіну.

Хлопчикові не спиться. Він перевертається з боку на бік, а потім сідає, обхопивши коліна руками, і дивиться на кульку. Йому вчуваються якісь слова… Прислухавшись, він розуміє, що це принцеса розмовляє у сні сама з собою. А може, і їй не спиться? Артур наставляє вухо.

Так, затишно влаштувавшись на м'якому жовтому ложі, Селенія розмірковує.

— … через два дні я успадкую від батька трон, і тоді на мене ляже відповідальність за мініпутський народ. А коли моїм дітям виповниться тисяча років, вони успадкують мій трон. І теж правитимуть нашим народом. Так було і так буде завжди… Артур не втримується:

— Тобі ж доведеться вийти заміж, щоб були діти!

— Аякже, — сонно відповідає Селенія. — Але я ще маю час. Нареченого оберу через два дні. На добраніч! — і, згорнувшись у клубочок, як кошеня, вона засинає.

Артур залишається сам на сам із тисячею запитань. Йому хочеться розбудити Селенію, щоб вона відповіла на них, але принцеса так солодко спить, що хлопчик не наважується…

Він лежить на квітковій постелі і милується бузковою розплетеною косою принцеси. Поступово його очі заплющуються і Артур поринає в сон.

Надворі ніч. Міріади зірок спалахують в небі. Непроглядна темрява огортає трав'яні джунглі. Тільки макова квітка, як самотній маяк на окутаному темрявою березі, невтомно світить таємничим мешканцям сплячого лісу.

Ножик Барахлюша виблискує в місячному сяйві, очікуючи на світання. Несподівано із заростей висувається довга рука, вся вкрита лускою, і хапає його. Хто побачить ту руку, той захолоне від жаху, навіть не скрикнувши, бо заніміє язик, і опиниться в полоні страшної потвори. Але цього разу всі сплять. Таємничий звір зникає за темною завісою ночі.

Бабуся виходить на ґанок. Вона тримає ліхтар, за склом якого блимає свічка. Цим слабким світильником вона хоче розігнати важку темряву. Але ніч не відкриває своїх таємниць, і від Артура нема ніякої звістки.

Зневірена бабусенька вішає ліхтаря на гак перед входом і повертається в будинок. Вона почувається нещасною і зовсім знеможеною. Надія виявилася марною.

Перші сонячні промені зірвали чорні ковпачки з пагорбів, що ланцюжком простяг-лись на обрії.

РОЗДІЛ 15

Першому Континенті держави мініпутів також настає ранок, й сонячні промені привітно пестять макові пелюстки.

Селенія прокидається і, потягнувшись, зіскакує з ложа. Ступаючи м'яко, як кішка, вона підходить спочатку до одного, потім до другого хлопчика і манюсінькою ніжкою штовхає кожного в бік.

— Гей, прокидайтеся! На нас чекає довга дорога! — гукає вона так голосно, що пелюстки аж дрижать.

Хлопчики розплющують очі і починають з великими труднощами рухати руками й ногами. Артурові здається, що все його тіло — суцільний синець. Нічого дивного: вчорашній день був не без сюрпризів. Селенія відгортає пелюстку — і яскраве сонячне проміння заливає макову кімнату. Від несподіванки хлопчики црикривають долонями очі.

Нарешті Барахлюш зіскакує, сідає на пелюстку і з'їжджає по ній на землю. Артур спускається за ними. Останньою вибирається з квітки Селенія. І одразу починає командувати:

— Всі в душ!

Артур похмуро опускає голову.

— І тут цим дістають! Навіть по-людськи не прокинешся! — з образою каже він. — А вдома бабусенька сніданок приносить у ліжко!

— У нас на таке заслуговує тільки король! А ти, як мені відомо, ще не сидиш на троні?

Артур червоніє як рак. По-перше, тому, що йому дуже хочеться бабусиних сніданків, а по-друге, він би й справді став королем, якби Селенія погодилася бути його королевою.

— Не ображайся на неї! — заспокоює хлопчика Барахлюш. — Вона вже двісті років так збиткується наді мною!

Принцеса стає під краплю роси, що звисає із кінчика травинки. Витягнувши одну шпильку зі своєї зачіски, вона легесенько протикає краплю — звідти тоненьким струмочком починає витікати вода. Підставивши під струмінь долоньки, принцеса вмиває своє личко.

Артур з цікавістю спостерігає збоку. Звісно, так митися значно приємніше, аніж залазити у ванну, ховатися за завісою із церати і ставати під гарячий душ. Помітивши на сусідній травинці ще одну краплю, хлопчик стає під нею, хоча вона видається йому просто гігантською.

— Не треба ставати під ту краплю, — зауважує принцеса.

— Це чому ж? — запитує Артур.

— Вона зараз проллється, — відповідає принцеса…

Селенія запізнилася з попередженням — крапля відривається від травинки і потрапляє прямо на Артурову голову. Слизька желеподібна маса вмить обволікає його, і хлопчик не може рухнути ні руками, ні ногами. Зараз він скидається на муху, що потрапила в чашку з киселем.

— Не переймайся, ти ж у нас новачок — тобі корисно! — регоче Барахлюш.

Він хихоче і кривляється, вдаючи Артура, який не може вибратися із краплі.

— Ти, мавпеня, досить скалити зуби! Допоможи мені мерщій! — кричить Артур.

— Мавпеня вирушає на допомогу! — весело відповідає Барахлюш і, відштовхнувшись від землі, стрибає на краплю, як на батут.

Він пружно підскакує на м'якій краплі і виспівує бадьору мініпутську пісеньку:

Крапля висне на травинці —

В ній води — по самі вінця.

Хто тупий цього не знає,

Того крапля обливає.

Селенія не дає можливості братові завершити лічилку. Вихопивши меч, вона розсікає, краплю. Обидва хлопчики опиняються у глибокій калюжі і відчайдушно борсаються в ній. Та ось вода увійшла в землю. Виявляється, що Артур розпластався, як млинець, а Барахлюш сидить на ньому, як вершник. Обоє мокрі і страшенно раді, що водні процедури вже завершилися.

— А зараз я б щось кинув на зуба! — заявляє Барахлюш. — Ти що — не голодний? — звертається він до Артура.

— Поснідаємо пізніше! — вирішує Селенія. Вона знову береться за меча і прямує в гущавину, щоб прорубати дорогу.

Барахлюшеві ледве стало сил, щоб підняти наплічник і прилаштувати його на спині. Він згадує, що сестра вчора брала ножика, і починає його шукати.

— Гей ви! Де мій ножик? Куди він подівся? Селеніє, його хтось украв!

— Яке щастя! Значить, ти вже нікого ним не ушкодиш! — не повертаючи голови відповідає сестра.

Юний принц розлючений, однак йому нічого не залишається, як приєднатися до своїх супутників.

Бабусенька виходить на ґанок. Їй усміхається сонце, але ж Артура нема… Нема і пляшок з молоком. Замість них лежить записка. Вона піднімає її і читає:

«Вельмишановна клієнтко, ваш рахунок вичерпано, ви внесені до списку боржників. Доки ви не погасите заборгованості, ми не будемо постачати вам молоко.

З повагою, Еміль Джонсон, управитель Молочної корпорації Давидо».

Бабусенька сумно всміхається — вона й сама все розуміє без записки. Але все ж таки ховає її в кишеню. Потім знімає з гака ліхтар — за ніч свічка вигоріла в ньому дотла. З ліхтарем у руках бабусенька заходить у дім.

Барахлюш зриває з дерева червону кулю і жадібно їсть. Він голодний як вовк. Артур за його прикладом теж зриває червоний плід, але не поспішає їсти — роздивляється його з усіх боків.

— Це моя улюблена їжа, — ледве повертає язиком Барахлюш. З набитим ротом не до розмов!

Артур прискіпливо обнюхує напівпрозору кулю — зовні досить апетитно. Скуштувавши, хлопчик переконується, що плід солодко-кислуватий, смаком нагадує свіже пісочне тістечко. Артур таке полюбляє і з задоволенням гризе кулю.

— Ням-ням-ням! Як смачно! — мурчить він. — А що це?

— Яйця бабки! — відповідає Барахлюш.

Артур застигає на місці, його тіло зводить судома — і вся смакота вилітає з нього на дорогу. Барахлюш регоче і біжить уперед.

— Ходіть до мене! — кличе хлопчиків Селенія. Вона пішла далеко вперед і зараз стоїть у кінці стежки, яку прорубала мечем. Абияк почистивши одяг, Артур підходить до принцеси. За ним підбігає і Барахлюш — він устиг зірвати ще якусь їстівну гидоту.

Вони опиняються на краю великого каньйону, виритого руками гуманоїдів. Вздовж нього простяглися велетенські труби в білу і червону смужки. Артур із жахом позирає на творіння своїх рук.

Це ж його зрошувальна система! Через різнобарвні соломинки вода надходить на грядку — до кожного паростка редиски. Живучи у великому світі, він і не здогадувався, що його споруда має такий жахливий вигляд!

— Ну й страхіття! — зітхає Барахлюш. — Ці гуманоїди і справді психи!

— Так, звідси водогін виглядає не дуже, — погоджується знічений Артур.

— Хтось мені пояснить, навіщо увесь цей непотріб? — з неприхованою відразою запитує Селенія.

Артур відчуває, що мовчати — непристойно, і знехотя промовляє:

— Це така зрошувальна система. Через ті смугасті трубки зверху надходить вода…

— Вода? Знову вода? — перелякано вигукує Барахлюш. — Ми ж потонемо, якщо систему увімкнуть!

— Я ж не знав, не передбачав, що вам це може зашкодити, — виправдовується Артур.

— Ти хочеш сказати, що сам цей жах спорудив? — дивується юний принц.

— Так, сам, щоб поливати редиску на грядці.

— Ох! І ви їсте ті огидні штучки із землі? І справді, ці гуманоїди — психи!

Селенія спокійно і без зацікавлення оглядає Артурову іригаційну систему.

— Будемо сподіватися, що цим винаходом не скористається Жахливий У. В його брудних рукоклешнях ця система дуже нам нашкодить.

Артур остовпів. Однак здивували його не слова принцеси, а те, що він побачив на дні каньйону.

— Аж ось і він. Точніше — його військо, — шепоче Барахлюш, поглядаючи в тому ж напрямку, що й Артур.

Селенія нахиляється і теж бачить, як метушаться осмати. Ті, що сидять верхи на комарах, піднімаються на стременах і кривими тесаками відсікають шматки труб згори. Внизу такими ж тесаками піші осмати перепилюють нижні труби. Кілька осматів зіштовхують шматки труб у потічок на дні каньйону, і їх, як колоди на лісосплаві, несе течія.

Перевертаючись, соломинки для коктейлю, що правили за труби в Артуровому винаході, пливуть униз.

Сховавшись у гущавині, наші герої спостерігають, що ж буде далі.

— Ніяк не втямлю, навіщо їм мої соломинки? — дивується Артур.

— Якщо вони приберуть ці потворні стовби, я навіть подякую їм, — озивається Барахлюш.

Селенія дає йому потиличника.

— Думай, перш ніж розпускати язика! Осмати знають, що мініпути бояться води, а тут у них цілий водогін, який подасть воду куди завгодно.

Погляд її хмурнішає, а думки — чорніші найтемнішої ночі.

— А тепер подумай, куди вони можуть спрямувати воду?

— На наше місто! — здогадується Барахлюш. — І всі потонуть! Невже ми станемо жертвами Артурового водогону?

Артур винувато схиляє голову. До горла йому підступає клубок, а на очі навертаються сльози. Хлопчик не хоче, щоб королівські діти бачили, як він плаче, тому бреде до потічка.

— Ти куди? — шепоче Селенія, остерігаючись, щоб не почули осмати.

— Виправляти свою помилку, — зітхає Артур. — Якщо осмати й справді хочуть прокласти водогін через Некрополіс, то я піду за ними слідом і таким чином проникну в місто.

Не вагаючись, він підбігає до свіжозрубаної соломинки і залазить у неї.

Осмати не помічають його, бо дуже зайняті своїми справами. Визирнувши із труби, Артур махає рукою, закликаючи друзів зробити те саме.

— Цей хлопець — псих! — Барахлюш полюбляє це коротке слово і тулить його всюди.

— Може, й так, але зараз він має рацію. Осмати сплавляють труби в Заборонене місто. А нам же туди й потрібно!

Вискочивши із засідки, Селенія теж пірнає в соломинку до Артура.

Осмати знову не помітили їхніх маневрів. Ще трохи — і вони покотять до берега соломинку з Артуром і принцесою. Барахлюш тяжко зітхає: ці двоє шаленців не залишили йому вибору.

— Вони хоча б задля годиться поцікавилися моєю думкою, — ображено бурмоче він. Але йому нічого не лишається, як щосили дременути зі схованки і вскочити в соломинку.

Ось дійшла черга й до зайнятої мандрівниками-одчайдухами соломинки. Підбігли осмати і скотили її спочатку до берега, а потім зіштовхнули у воду. Соломинка трохи погойдалася на поверхні, а потім її підхопили хвилі і понесли вперед. Мандрівники обхопили коліна руками і згрупувалися, як гімнасти, щоб нічого не зламати, коли бурхлива течія кидатиме їх у черговий раз.

— Ніколи більше не скористаюся водним транспортом! На мені вже немає живого місця! — стогне Барахлюш.

— Не скигли! Краще подай мені твої муф-муфи! — наказує сестра.

— Спішу — аж падаю! Щоб ти знову запхала їх мені у рот?!

— Давай, не гайся! — кричить вона так грізно, що переляканий Барахлюш вирішує скоритися. Сердито бурмочучи, він дістає з наплічника муф-муфи і простягає їх сестрі.

— Ми позатикаємо отвори в соломинці, — пояснює Селенія і кидає в обидва боки по кульці.

— А тепер — флюктуаційні пастилки. Та швидше!

Барахлюш дістає сарбакан і закладає в нього крихітну білу пастилку. Направивши сарбакан у бік муф-муфа, він щосили дме в нього. Стрілець із принца — вправний! Пастилка влучила в муф-муфа і він роздувається, твердішає і заповнює увесь простір навколо себе. Вийшла яскраво-фіолетова стінка, яка замурувала вихід із соломинки.

Потім Барахлюш стріляє в другий бік — і соломинка вже герметично запаяна. Селенія задоволена.

— Тепер ми не боїмося води!

— І попливемо далі спокійно і комфортно, — підхоплює Барахлюш, розлігшись на підлозі…

Однак цей спокій триває недовго: як-то кажуть, затишшя буває перед бурею. Потічок стає повноводою рікою, а вода все прибуває…

— Цікаво, що це за звук? — прислухаючись, запитує Артур.

Селенія також починає прислухатися. Ззовні долинає глухий гуркіт, ніби десь щось гримотить, спадаючи на землю. Все навкруги дрижить і вібрує.

— Ну, всезнайко, — звертається Селенія до Артура, — чи знаєш ти, куди тече цей потік?

— Точно не скажу, але всі потічки рано чи пізно зливаються в один, і…

І тут до нього дійшло, що їх знову несе до Чортового водоспаду!

— А ми сподівалися, що все це позаду! — не змовляючись, вигукують мандрівники.

Так, комфортна подорож завершується. Починається друга її частина. І вона може бути довшою…

Перші соломинки вже зісковзнули у водоспад.

— Це все твоя ідея! — розлючено кидає Селенія Артурові.

— Але я не думав…

— Наступного разу спершу думай, а потім дій! — обриває хлопчика. — Барахлюше, помізкуй-но, як нам звідси вибратися!

— Я зараз! Я миттю! — відповідає принц і гарячково щось розшукує в наплічнику. Гора непотрібних речей перед ним зростає.

— Я не розумію, чого ви панікуєте, — знизує плечима Артур. — Муф-муфи щільно закрили отвори з обох боків, вода до нас не проникне, значить, ніхто не потоне. І пороги нам нестрашні — висота в них не більше метра. Так що нічого боятися!

Тим часом соломинка вже біля водоспаду. За мініпутськими мірками він і справді грізний, бо має висоту з тисячу метрів…

— Ма-мо! — кричать наші мандрівники, але клекіт води заглушує їхні перелякані голоси.

Кілька секунд падіння видаються їм вічністю. Нарешті соломинка знову у воді, її підхоплює бурун, кілька разів перевертає, крутить і… вона опиняється в озерці.

— Ненавиджу громадський транспорт! — вигукує Барахлюш і вже вкотре пакує в наплічник розкидані речі.

— Порогам кінець — далі нам нічого не загрожує, — запевнює друзів Артур.

Соломинки для коктейлю плавають у спокійному озері, але цей спокій ненадійний. Так і є. Хтось з розмаху стрибає на соломинку, і вона тремтить так, ніби зверху на неї впав автомобіль. Соломинка прозора, і її мешканці добре бачать брудні ноги непроханого гостя. І це не додає їм радості.

— Хто це? — злякано шепоче Барахлюш.

— Хіба я знаю? — сердито відповідає Селенія.

— Замовкніть! — шепоче Артур. — Будемо сидіти тихо — може, й обійдеться…

Його сподівання марні. Величезна електропилка вгризається в соломинку саме там, де сидить принцеса. Дівчинка верещить і кидається вбік.

На кораблі — паніка. З жахливим тріском пилка швидко перегризає соломинку в тому місці, де починається «гармошка». Наші герої тікають у другий кінець трубочки, але таємнича істота стрибками пересувається в тому ж напрямку, тому вони утрьох затаїлися в «гармошці». Пилка не зупиняється і відсікає від соломинки другий кінець. Того, в чиїх руках пилка, цікавить тільки одна частина соломинки, що нагадує гармошку, тобто, те місце, де соломинку згинають, щоб зручніше було пити. І саме там ховаються наші мандрівники!

Діти притискаються одне до одного, як закохані моль-молі, і з жахом чекають найгіршого. Вони перелякані настільки, що не можуть думати про порятунок.

А загадкова істота, яка розпиляла соломинку, стоїть на «гармошці», і наша трійця бачить тільки її підошви. Однак щось змушує її зазирнути вниз. Мандрівники бачать, як на прозорий пластик опускаються коліна, а потім лягають долоні. Ось і голова незнайомця звисає над верхнім краєм «гармошки». Нахилившись, він уважно розглядає, хто ж це влаштувався в соломинці. Обличчя незнайомця сховане під численними дрібно заплетеними кісками.

Судячи із кісок, перед дітьми — тубілець із дикого племені кльовочуваків, що населяють один із семи континентів обширного підземного світу.

Зсунувши на чоло захисні окуляри, кудлатий мініпут ще більше здивований, ніж його полонені. І раптом він усміхається так широко, що видно всі його тридцять вісім чудових білих зубів. Але цю усмішку мандрівники бачать перевернутою, тому й не знають, як на неї реагувати.

— І що ви тут забули? — насмішкувато запитує кльовочувак.

Селенія здалеку помічає наближення комара і не знає, чи варто взагалі відповідати. Нарешті вона знаходить дуже цікаву, на її думку, форму відповіді:

— Якщо нас знайдуть осмати, то, боюся, що нам уже не доведеться вам пояснювати, хто ми і звідки, — серйозно говорить вона.

Кльовочувак одразу все зрозумів.

— Чого стоїмо? — лунає гидкий голос ос-мата. Підлетівши на швидкокрилому комарі, він зависає над кльовочуваком і з'ясовує, чому той не працює.

— Та нічого! — спокійно відповідає тубілець. — Дивлюся, чи не бракований шматок.

— Нам потрібні тільки труби — «гармошки» нам ні до чого! — нагадує осмат.

— Ну й добре! А нам потрібні саме «гармошки»! Коли нема чого ділити, то й не посваримося! — жартує кльовочувак.

Але в осматів із почуттям гумору проблеми.

— Поспішай! Господар чекає, — гаркає осмат, бо вичерпав і кмітливість, і терплячість.

— Ноу проблем! — відповідає кльовочувак. — А ви там сидіть тихо — я за вами повернусь! — шепоче він дітям.

Перестрибуючи із соломинки на соломинку, він біжить на берег.

— Поспішайте! Господар чекає! — гукає він до своїх товаришів, що перепилюють соломинки для коктейлю. Почувши наказ старшого, вони починають працювати повільніше. Так завжди чинять водії таксі. Тільки скажіть їм, що ви запізнюєтеся, як вони починають їхати повільніше. А якщо ви спіймаєте їх на цьому, вони назвуть вам сотню причин, чому саме зараз не варто їхати швидко.

Бригадир кльовочуваків довгою жердиною підштовхує «гармошки» до берега, а прямі трубки скеровує в потічок, що витікає з другого боку озера. Друзі принишкли у своєму сховку.

Підйомний механізм, зроблений із шматків деревини й кількох мотузок, підхоплює «гармошки» і кидає у великий кошик. Тож і наші герої потрапили туди саме так.

Корзина закріплена на спині великого жука-гамуля. Його часто використовують для перевезення вантажів. Мініпути склали безліч приказок і прислів'їв про гамуля, однак немає жодної про його чесноти: упертий, як гамуль, в'ючний гамуль, гамуля могила виправить.

— Де це ми? — не витримує і пошепки запитує Артур.

— На спині гамуля. Кльовочуваки нас сховали, — відповідає Селенія.

— Сховали, щоб потім вигідно продати! — презирливо пирхає Барахлюш. — Їм не можна йняти віри! Вони найбільші брехуни і патякали на всіх сімох континентах!

— Якби вони захотіли нас виказати, то В2КЄ зробили б це, — заперечує Селенія. — Мені здається, що вони прихистять нас у надійному місці.

РОЗДІЛ 16

Попереду видніється зелений пагорб, в центрі якого — велика чорна діра. Поряд лежить металева кришка: певно, при потребі діру закривають нею. Повернувшись до діри спиною, гамуль відриває від землі передні лапи і випрямляється, щоб скинути свій вантаж у діру, що дуже нагадує сміттєву яму.

— Оце те надійне місце? — із сумнівом запитує Барахлюш. Йому вже набридли такі пригоди.

Десятки трубочок-«гармошок» безладно сиплються в яму. Важко навіть уявити, що чекає на наших мандрівників, коли й вони опиняться там.

«Гармошки» шелестять при падінні, розкочуються в різні боки і зупиняються. Нарешті настає тиша. Тиша, наскрізь пронизана тривогою.

— Чувак наказував нам не ворушитися. Тому треба сидіти тихо і чекати, доки він за нами прийде! — голосом повелительки наказує Селенія.

Механічна рука, схожа на руку людини, підхоплює «гармошку» і ставить її на жорстку поверхню. Це звичайний стрічковий транспортер. Коли на ньому збирається достатня кількість «гармошок», він починає рухатися і відвозить їх. Наші мандрівники не можуть зрозуміти, як їм краще розміститися — їхню «гармошку» весь час трясе, хитає, придавлює, перевертає…

Механічна рука продовжує свою роботу: вона завантажила чергову партію «гармошок» — і транспортер повіз їх далі… Ось він зупиняється. Інший механізм вкладає в кожну «гармошку» сяючу кульку, і «гармошки» стають схожими на китайські ліхтарики. Наші герої вискакують зі свого прихистку і ховаються в ліхтариковому лісі, що виростає поруч.

«Гармошки»-ліхтарики випромінюють тепле рудувате світло.

Останній автомат підхоплює смугасті «ліхтарики» і підвішує їх на довгий дріт, якому не видно кінця-краю. Виходить чудова гірлянда.

Ця гірлянда рухається вперед. Друзі теж змушені рухатися: вони біжать, нагинаючись якомога нижче, щоб не потрапити на освітлений простір. Коридор із гірляндою приводить їх до входу у велику залу, та вони не поспішають туди увійти. Добре було б переконатися, що там небезпечно.

Артурові очі поступово звикають до яскравого світла, і він здогадується, що таємнича дорога привела до… нічного клубу, влаштованого на старому програвачі. Гірлянди смугастих ліхтариків, розвішані вздовж стін і натягнуті між стовпами, що огороджують танцювальний майданчик, освітлюють приміщення приємним м'яким сяйвом. На поверхні програвача вистачає місця і для бару з довгою стійкою та кількома столиками для відвідувачів, які бажають усамітнитись і поспілкуватися спокійно. Там же й гігантський музичний центр. Придивившись, Артур розуміє, що головною частиною центру є стара головка звукознімача, на якій (о диво!) збереглася голка із сапфіровим наконечником.

Клуб явно популярний: більше половини місць за стійкою зайняті осматами.

Скоцюрбившись у темряві коридору, Артур з друзями з цікавістю оглядають нічний заклад.

— Ой, я більше не можу ховатися, — скаржиться Артур, намагаючись поворушити занімілою ногою.

— Рвешся до світла? — єхидно запитує Селенія. Повернувши голову, вона кивком показує на загін осматів, що саме ввалились у двері — навпроти.

— Рвусь, але, мабуть, доведеться трохи зачекати, — усміхається Артур.

Нарешті ще з одних дверей, певно, службових, з'являється їхній знайомий кльовочувак. За ним іще один — вищий на зріст, ширший у плечах та із ще страшнішою зачіскою. Хоча, по правді, ту копицю кісок зачіскою назвати важко. Але вираз обличчя і поведінка високого засвідчують, що він — начальник знайомого кльовочувака.

— Аж ось ви де! — вигукує кльовочувак, розгледівши в темряві три скоцюрблені постаті. — Можна виходити!

Занімілі кінцівки не слухаються Артура — він робить кілька кроків, як носатий Піноккіо на своїх прямих ногах, і, не втримавшись, падає. Позаду лунає єхидний сміх принцеси. Але й вона падає поруч. І ніхто вже й не дивується, коли Барахлюш теж опиняється на підлозі.

Отож потерпілі сидять на підлозі, розтираючи руки-ноги, а над ними, похитуючись, стоїть знайомий кльовочувак. Він устиг, певно, випити чогось міцнішого, аніж вода із потічка, і тепер йому все подобається.

— Оце їх скрізь розшукують осмати? — із сумнівом запитує начальник.

— Ага! А хіба що? — дивується чувак.

— Та якісь вони не дуже… — задумливо промовляє кльовочувак-начальник, уважно розглядаючи усіх трьох. — Але хай буде — я сам з ними розберуся. А ти тусуй звідси! Завтра на роботу!

Знайомий кльовочувак, похитуючись, залишає клуб.

Наші мандрівники підводяться з підлоги і струшують з себе пил. Як тільки підлеглий кльовочувак виходить, начальник його стає зовсім іншою людиною. На його устах виграє привітна усмішка, що їй позаздрив би й рекламний агент.

— Друзі мої! — вигукує він і розкриває обійми назустріч розгубленим мандрівникам, демонструючи два ряди бездоганних зубів. — Ласкаво просимо в ЯМА-БАР-КЛУБ!

Мандрівники та їхній новий покровитель сідають за столик. До них одразу підлітає рахітичного вигляду комарик — він несе в лапках чотири склянки.

— Усім — Вогняного Джека! — командує начальник, щоденний гість клубу.

— О так! Так! — нетерпляче вигукує Барахлюш.

Вогняний Джек — традиційний напій мініпутів, але дітям його не наливають, бо він доволі міцний, і Барахлюш поспішає скористатися ситуацією, щоб нарешті його скуштувати.

Комар по черзі опускає у склянки клієнтів свій хоботок. З нього виривається струмінь пінистої червоної рідини і, вдарившись об дно склянки, починає булькати, а потім загорається. Начальник здуває полум'я, як звичайно здувають піну з кухля пива.

— Хай вічно живуть сім континентів! — проголошує кльовочувак-начальник, піднімаючи склянку і закликаючи своїх гостей підтримати тост.

Мандрівники гасять полум'я у своїх склянках і навхильці випивають вогняну рідину. Тільки Артурова склянка залишається повною.

Хлопчикові хочеться подивитися, як подіє напій на його друзів.

— Ух, клас! — захоплюється Барахлюш.

— І так втамовує спрагу, — підтримує його Селенія.

— Це улюблений напій моїх дітей, — повідомляє чувак-начальник.

Тепер усі погляди звернені на Артура: він так і не випив. Троє прихильників Вогняного Джека поглядають на хлопчика з неприхованою жалістю і зверхністю.

— За Сім Континентів! — пересилює себе Артур і випиває все до дна. Як і його друзі — одним духом!

Недобрі передчуття не підвели Артура: одразу ж обличчя хлопчика стає червоним, як помідор. Артурові здається, що він проковтнув шматочок розплавленої лави. Немає нічого дивного в такій реакції: мініпути готують цей напій із гіркого перцю, віскі та цукрового сиропу.

— Так… зви… чайно… — затинаючись, промовляє він залишками свого голосу, — ччччуудово… тамує ссспрагу!

Барахлюш, засунувши пальця у склянку, підбирає останні краплі і старанно їх злизує.

— Здається, сюди ще домішали яблуко! — з виглядом знавця зауважує він.

— Звичайно, палючого яблука! — Артурів язик заплітається, але він удає, що нічого не сталося.

Поруч із їхнім столом зупиняється група осматів. Вони уважно все оглядають, ніби когось розшукують. Від страху Селенія аж поменшала.

— Не турбуйтеся! — заспокоює гостей чувак. — Це вербувальники. Вони переконують слабких клієнтів підписати контракт на службу у війську Жахливого У. Та вони вас не зачеплять — ви ж зі мною.

Нашим друзям дуже хочеться почуватися в безпеці, тому вони вірять новому знайомцю на слово.

— Чому осмати ніколи не намагалися вас завоювати? — цікавиться Селенія, бо не приховує недовіри до чувака.

— О, це дуже просто пояснити! Ми виробляємо дев'яносто відсотків коренів, які йдуть на виробництво курива для армії осматів. І нині вояки й дня не проживуть без нього. Але тільки ми вміємо це робити. Кльовочуваки працюють лише на себе! Під наглядом вони нічого не вирощуватимуть!

Такий бізнес здається Селенії не дуже порядним і підозрілим.

— А корені якого дерева ви використовуєте? — запитує вона.

— Ну, це залежить для чого… Липи, ромашки, вербени… Сировина натуральна! — з притиском каже він, супроводжуючи свої слова такою широкою усмішкою, що кожен мініпут з нормальними розумовими здібностями зрозуміє, що новий знайомець бреше на всі заставки. — Хочете скуштувати? — звертається він таким тоном, яким змій, мабуть, пропонував першим людям яблуко спокуси. І одразу ж витягує цигарки.

— Ні, дякуємо, пане…

— Друзі кличуть мене Максом, — каже чувак і показує всі зуби. — А як вас звати?

— Мене звати Селенія, я донька СВИСТОКРИЛА ДЕ СТРІЛОБАРБА, п'ятнадцятого імператора цього імені, що править Першим континентом.

— Bay! — захоплено вигукує кльовочувак, вдаючи здивування. — Вибачте, я не впізнав вас, Ваша Високосте! — І нахиляється, щоб поцілувати їй руку.

Селенія відсмикує руку, але щоб не виглядати неввічливою, робить нею помах, вказуючи на своїх супутників:

— Це мій брат, СОМОНО ДЕ СТРІЛОБАРБ де Барахлюш. Але ви можете називати просто Бюш.

Вогняний Джек добре діє на Артура, бо він вирішує знайомитися сам.

— А я — Артур! Із великого будинку! А навіщо ви порозпилювали всі мої соломинки? — раптом запитує він. Хлопчик аж занадто осмілів.

— Що поробиш? Бізнес! Осмати попросили нас відрізати від них «гармошки», а прямі труби спускати вниз по Чорній ріці, що тече через Некрополіс.

Почувши назву міста, мандрівники стрепенулися.

— Ми саме туди прямуємо! — відверто повідомляє принцеса. — Ви можете нам допомогти?

— Хочете потрапити в Некрополіс? Ви часом не поїхали мізками? Туди, можливо, й дійдете, а от назад чи й виберетеся. Навіщо вам це гибле місце? — здивовано запитує кльовочувак.

— Ми повинні знищити У, доки він не знищив нас, — довірливо говорить Селенія.

— І все?

— І все! — підтверджує принцеса. Макс замислюється.

— А чому У розшукує вас? — цікавиться він. Усі кльовочуваки дуже допитливі.

— Це давня історія… Скажу коротко: через два дні я стану повнолітньою, вийду заміж і успадкую трон свого батька. Жахливий У цього не хоче. Він знає, що коли я прийду до влади, то він ніколи не завоює нашу країну. Так сказано в давньому пророцтві.

Макс і справді зацікавився розповіддю принцеси. Особливо тією частиною, в якій ідеться про заміжжя.

— І яке ж ім'я того щасливця нареченого?

— Не знаю. Я ще не вибрала, — гордовито відповідає Селенія.

Відчувши, що він може влаштуватися королівським зятем, Макс знову так солодко заусміхався, що й сліпий би побачив на його обличчі нещирість. Артур теж відчуває якусь каверзу за цією посмішкою, хоча дія алкоголю ще триває.

— О'ЛЯ'ЛЯ! Не поспішайте, друже! — вимовляє не зовсім тверезим голосом, упираючись пальцем у могутні груди кльовочувака. — Ми тут з особливо важливим завданням! І воно ще не виконане!

— Перед особливо важливим завданням треба добре розслабитися і відпочити! Ще всім по Джеку! Для бадьорості! Я пригощаю! — пропонує кльовочувак на радість Барахлюшу.

Доки все той же рахітичний комар наповнює склянки, Макс біжить до диск-жокея, що прилаштувався біля важеля головки звукознімача.

— Лайтмен! Ану, запускай свою штуковину! — наказує йому кльовочувак.

Лайтмен розштовхує двох розтріпаних кльовочуваків, що хропуть біля стінки про-гравача.

— Гей, хлопчики! Настав час розважити наших клієнтів!

Чуваки розплющують очі, поволі підводяться і потягуються так, ніби їхні тіла — з киселю. Перевалюючись з ноги на ногу, вони підходять до великої електричної батарейки і котять її до батарейкоприймача. Як тільки батарейка стає на місце, танцювальний майданчик заливає яскраве світло і вініловий диск починає крутитися. Лайтмен штовхає голку звукознімача, аж доки вона зупиняється на його улюбленій пісні. При перших же акордах стає зрозуміло, що диск-жокей полюбляє сучасну музику.

Макс повертається до Селенії і намагається виглядати джентльменом.

— Потанцюймо? — чемно пропонує він. Селенія усміхається, Артурові ж не до сміху.

— У нас попереду довга путь, Селеніє! — поривається переконати він дівчину. — Тобі треба відпочити!

Артурові й самому дивно, що він ревнує примхливу принцесу до чувака який невідь-звідки взявся!

— Нічого. Ще відпочину! — відповідає Селенія і йде до танцю. Їй не танцювати хочеться, а розізлити Артура.

Як тільки Макс і Селенія починають танцювати, швидка мелодія змінюється повільною.

— Бюше! Та зроби щось! — умовляє приятеля Артур. — А раптом він викраде її?

Замість відповіді Барахлюш з бульканням випиває свою склянку Вогняного Джека.

— А що я вдію! — розводить руками юний принц. — Що мені їх усіх — перестріляти? — пропонує він, витягнувши вперед руки, ніби тримає автомата. — Через два дні їй виповниться тисячу років. Вона вже доросла дівчинка!

Артур дуже розлючений, але… Барахлюш тим часом вивчає кльовочуваків, що натовпом стоять біля барної стійки. Несподівано він помічає, що в одного відвідувача на поясі висить такий самий ніж, як був у нього. І навіть не такий самий, а той самий!

— Ось він — мій ножик! — схоплюється Барахлюш. — Зараз я скажу йому кілька теплих слів!

Рішуче відсунувши стільця, принц робить крок уперед, потім розвертається, опо-рожняє склянку сестри і занадто упевненою ходою прямує до барної стійки.

Артур лишається сам. Йому гірко й важко на серці. Зненацька приходить несподіване рішення: він хапає склянку і одним духом випиває її. Саме так дорослі допомагають собі забути зраду. В кіно…

РОЗДІЛ 17

Макс намагається щось вивідати в Селенії, однак усі його старання марні. Селенія не відводить погляду від столика, за яким залишилися хлопчики. Вона бачить, що довела Артура до шаленства, і відчуває справжнє задоволення. Що ж, усі жінки однакові: їм так важко догодити.

— Принцесі особливо складно назвати свого обранця, — розмірковує вголос Макс. — Ніколи не вгадаєш, кого тобі підсунуть. Вам, певно, потрібна допомога…

— І саме ви пропонуєте її? Ви дуже шляхетні… Але я можу обійтись, — усміхається принцеса, — її розважають упадання кошлатого одоробла.

— Я люблю допомагати ближнім. Бути завжди напоготові і відгукуватися на прохання. У мене багатий досвід: я допомагаю усім п'ятьом своїм дружинам.

— Ви маєте аж п'ять дружин? — дивується Селенія. — А коли ж ви встигаєте їм допомагати?

— А мені подобається працювати! — збуджено заявляє кльовочувак. — Можу працювати вдень і вночі цілий тиждень. Я ніколи не стомлююсь!

Сумний Артур сидить за столом і спостерігає, як Селенія кокетує з диким тубільцем.

— Ну й що? — буркотливо промовляє він, ледве повертаючи важкого язика. — Дівчисько, та й усе! І, до речі, навіть не дівчисько — їй ось-ось буде тисяча років! І на біса мені така стара панна?!

Напроти нього сідає осмат-вербувальник і загороджує своєю спиною танцмайданчик.

— Чого це такий класний хлопець сидить з порожньою склянкою? — звертається до Артура осмат з посмішкою коцура, що примітив необачну мишу.

— А… гик… гик… як… гик… Її наповнити… гик… гик… вона не буде порожня! — затинаючись, відповідає хлопчик.

Осмат знову посміхається — цей тип від нього не втече.

— Ого! Та ти ж дуже мудрий! — улещує він. — Значить, ми з тобою домовимося!

І, схопивши клешнею склянку Артура, гукає до офіціанта:

— Гей, налий-но ще!

А Барахлюш тим часом підбігає до барної стійки і з розмаху штовхає викрадача ножика — в ту мить, коли той здмухує вогняну піну зі своєї склянки. Піна летить на всі боки і потрапляє злодієві на обличчя.

— Ти що — збожеволів? — верещить кльовочувак, ніби цвіркун, якому наступили на черево.

— Це мій ножик! Ти його вкрав у мене! — сердито кричить Барахлюш, розлючений, як бультер'єр. — Це мій ножик, чуєш, мій! Мені його на день народження подарували!

Кльовочувак простягує руку, хапає принца за поперек, підіймає його і здивовано дивиться, як той люто смикає ногами і молотить руками повітря.

— Ти здурів! Заспокойся, блошенятку! У мене такий же ножик, як був у тебе.

— Брешеш! Це мій! Я в цьому певен! Я впізнаю його серед тисячі ножиків! Віддай мені його, чуєш, ти! — упирається Барахлюш.

До них стройовою ходою прямує осмат. Судячи з його постави, — це офіцер.

— В чім річ? Що сталося? — бундючно запитує він: так зазвичай віддають команди старші сержанти.

— Та нічого, дрібниці! — солоденьким голоском відповідає кльовочувак.

— Ні, сталося! — наполягає Барахлюш. — Цей чувак украв у мене ножика!

Злодій розтягує губи в широкій посмішці, натякаючи осматові, що хлопчик пожартував.

— Дурника клеїш? — кричить Барахлюш. — А дзузьки! Капітане, я вам зараз усе поясню…

Кльовочувак жестом фокусника витягує дві товстелезні сигари.

— Чи не бажаєте, пане офіцере? — пропонує він.

Осмат замислюється на якусь мить. А потім бере клешнею обидві сигари: одну кладе до кишені, а другу, припіднявши забрало шолома, — суне у дзьоб. Як правило, осмати ходять із опущеним забралом, але, щоб закурити, доводиться його підіймати. Тоді всі, хто стоїть поруч, можуть побачити обличчя осмата. Хоча ті, кому з цим «пощастило», намагаються скоріше забути… Голова в осматів кругла — без волосся і вух. Замість обличчя — плоский овал, як морська галька, сточена хворобами і з'їдена віковою ерозією. Замість носа, як у людей, в осматів гострий дзьоб. Два маленькі червоні очка-цятки дивляться на світ безсторонньо. Отже, обличчя осматів краще ніколи не бачити.

Кльовочувак запопадливо підносить осматові сірника. Той поволі затягується, тоді мерзенно усміхається, від чого кров застигає в жилах.

Злодій відпускає Барахлюша, але принц не заспокоюється: він хоче повернути свого ножика. Та вже розуміє, що шансів мало…

Макс і Селенія все ще танцюють. Кльовочувак старанно розважає принцесу балачками, а точніше — схиляє її до розмови про одруження.

— Ви хочете відмовитися від моєї щирої допомоги? — медоточивим голосом запитує він.

— Одруження — справа відповідальна справа, тому вирішувати її потрібно самостійно, покладаючись лише на себе, — підкреслено урочисто відповідає Селенія нав'язливому кавалерові.

— Підтримую вас на всі сто відсотків. Але коли ми познайомимося ближче, ви зрозумієте, що зі мною можна мати справу. Потанцюймо ще, випиймо трішки, і я певен, що ви зрозумієте: саме я можу вам стати у пригоді…

Селенії весело: цей кльовочувак такий смішний, такий самовпевнений!

Їй хочеться по-змовницьки підморгнути Артурові, але вона помічає, що хлопчик уже не дивиться на неї. Він уткнувся носом у якийсь папір і ніби збирається його підписати. А вербу вальник-осмат уже подає йому перо. Артур тримає в одній руці склянку, в другій — сигару. В погляді хлопчика нема й натяку на здоровий глузд. Механічно проковтнувши вміст склянки, він гримає нею об стіл і тремтячою рукою береться за перо. Ос-мат підсуває йому контракт, бо хоче якомога швидше отримати автограф цього невдахи-мініпута. Артур зволікає з підписом, бо ніяк не второпає, в якому рядку його ставити. В цей час у нього за спиною виростає Селенія. Різко вихопивши перо, вона нахабно заявляє вербувальникові:

— Перепрошую, та… мені б хотілося з ним потанцювати, доки він не підписав зобов'язання танцювати невідомо з ким…

Осматові це не подобається, але що поробиш… Тягнучи за собою Артура до танцмайданчика, принцесі треба подбати ще й про те, щоб він не втрачав вертикального положення.

— Я так вдячний тобі, що ти запросила мене потанцювати, — задоволено промовляє хлопчик і безглуздо усміхається.

— До тебе дійшло, що ти хотів підписати? — сердито запитує принцеса.

— Звичайно, ні! Та яка різниця? — язик уже давно не слухається Артура, а він усе намагається говорити. Уперше спробувавши алкогольного напою, хлопчик переоцінив свої можливості…

— Ти що, — хочеш у такому вигляді йти далі? Чи думаєш, що ми тебе будемо волокти за собою? Не дочекаєшся! Вкладемо під столом, щоб проспався й прийшов до тями, а самі підемо далі. А коли повертатимемося, то заберемо тебе, як валізу із камери схову!

Хоча думки в голові Артура й плутаються, та він розуміє, що принцеса має рацію. Він вчинив нерозумно — міг же зірвати всю операцію! І зовсім забув про час! А його перебування в країні мініпутів суворо обмежене. Якщо, звичайно, він не вирішить залишитись у них на кілька років… або назовсім. Він уперше про це подумав — і вмить протверезів. Хлопчик випрямляється і робить спробу рухати ногами в такт музиці. Слід зауважити, що танцює він також уперше.

Помітивши, що її партнер досить уже твердо стоїть на ногах, Селенія насмішкувато зауважує:

— Ну, нарешті! Свої ноги кращі за чужі, а про голову й казати нічого!

Здалеку на парочку позирає Лайтмен.

— Ти конкуруватимеш із цим гномиком? — запитує диск-жокей у Макса.

— А чому б і ні? Здорова конкуренція ще нікому не зашкодила! — філософськи відповідає упевнений у своїй перемозі Макс.

Алкогольні пари вже вивітрюються з Ар-турової голови. Він досить добре рухається під музику і навіть не наступає Селенії на ноги. Останнє особливо тішить принцесу: вона, звісно, заради спільної справи могла б пожертвувати своїми маленькими ніжками, але краще обійтися без цього.

Артур вирішує: якщо Селенія не дозволила вчинити йому непоправну дурницю, значить вона на нього не сердиться або сердиться, але не дуже, тому можна її запитати хоча про те, що найбільше його мучить.

— Слухай-но… як ти гадаєш, коли я виросту… я зміг би тобі сподобатися? Точніше, такий, як я є? Адже ти набагато старша за мене…

Принцеса весело сміється.

— Ми відраховуємо роки за кількістю цвітінь селенелли. Селенелла — королівська квітка. Мене назвали на її честь.

— А… та… тоді скільки ж мені, по-вашому, років?

— Приблизно тисяча. Як і мені, — хитро підморгує принцеса.

Гордість аж розпирає Артурові груди. Виявляється, він уже майже дорослий! Тоді можна запитувати принцесу й далі!

— А раніше… раніше ти теж була маленькою дівчинкою, як і я? Тобто я хочу сказати, що зараз я, наприклад, маленький, але потім… Ти була колись маленькою?

— Ні. Я завжди була такою, якою ти бачиш мене зараз, — відповідає принцеса. Ар-турова допитливість починає її дратувати. — Мініпути швидко виростають і потім більше не ростуть. Я себе знаю тільки такою, як зараз. І я ніколи ніде не бувала, окрім свого королівства.

У голосі дівчинки бринять нотки жалю, але вона навіть собі в цьому ніколи не зізнається.

— Колись… згодом, мені б хотілося забрати тебе звідси… у мій світ, у той світ, де живу я, — каже Артур. Йому дуже сумно усвідомлювати, що попереду — розлука.

— Гаразд, поживемо — побачимо, — підсміюється принцеса: вона не налаштована на серйозні розмови. — А поки що нагадую тобі: ми не виконали завдання… У нас попереду — Некрополіс.

Ця назва звучить, як дзвін. Від неї тверезіють швидше за крижаний душ.

Зрозумівши, що клієнт вислизнув із пастки, осмат-вербувальник заповзявся шукати наступну жертву.

Біля барної стійки продовжується відчайдушна сварка між Барахлюшем, кльовочуваком і офіцером-осматом. Настирливий принц вимагає свого ножика. Кльовочувак співає, як соловей, стверджуючи, що знайшов ножика, коли гуляв у лісі. Осмат, зважаючи на те, що він — представник влади, хоче залишити ножика собі.

Барахлюш у відчаї. У нього вистачило духу кинутися на здоровенного кльовочувака, але побороти озброєного осмата йому не під силу.

Вербувальник нарешті натрапляє на двох нетверезих кльовочуваків і, обіймаючи їх за плечі, веде до столика. Селенія подивилася їм услід… І раптом принцеса вигукує:

— Я знаю! Ми підемо за вербувальниками, і вони приведуть нас до Некрополіса!

Артур погоджується — він навіть готовий очолити операцію.

— Ти молодець! — захоплено вигукує він, намагаючись подолати залишки Вогняного Джека. — Так ми швидко туди доберемось! У Некрополісі я розшукаю свого дідуся, знайду скарб, а потім надаю духопелів проклятому Упиреві, щоб він запам'ятав мене на все своє життя!

Почувши ім'я Жахливого У, всі завмирають, як перед землетрусом. Лайтмен гарячково хапає платівку за край і зупиняє музику. З двадцять осматів обертаються і прикипають поглядами до кандидата в покійники: кому, цікаво, стрельнуло в голову назвати заборонене ім'я?!

Осмат-офіцер опускає забрало шолома, і з-під нього одразу ж завалував дим: він продовжує курити сигару.

— Упс! — жахається Артур, зрозумівши, що знову втрапив у халепу.

— Не знаю, чи станеш ти коли-небудь справжнім принцем, але королем базікал можеш вважати себе від сьогодні! — презирливо промовляє Селенія.

Побачивши, що Артур і Селенія знову щось не поділили, Макс потирає вдоволено руки:

— Ось він — мій зоряний час! Кльовочуваки — єдиний мініпутський народ, який не боїться Жахливого У. Або вдає, що не боїться.

Макс штовхає в бік Лайтмена, і той, копнувши головку програвача, примушує голку опуститися на улюблену пісню Макса «З ранку до ночі бачу твої очі».

Осмати повільно насуваються на дивного мініпутика, що вимовив заборонене ім'я. Артур із Селенією перелякано відступають. У клубі починається паніка.

— Артуре! В тебе всього три секунди, щоб зовсім протверезіти! — кричить хлопчикові Селенія.

— Га? Що? Хіба це можливо?

Недовго думаючи, принцеса з розмаху дає йому дзвінкого ляпаса. Ледве втримавшись на ногах, Артур махає головою.

— Щиро вдячний! І справді все пройшло!

— Ну й добре! — відповідає Селенія, вихоплюючи з піхов меч.

— А мені чим воювати? — запитує її хлопчик.

— Головою, друже!

Селенія готова до поєдинку. Несподівано поруч із Артуром, як із-під землі, постають Макс і диск-жокей.

— Гей, крихітко!

В руках у кльовочувака меч — і він кидає його Артурові.

— Дякую, пане! — відповідає хлопчик, здивований такою допомогою.

— Ну, не тремти! Дій! — гукає кльовочувак. — Покажи їм, де раки зимують!

Музика змінилася. Тепер звучить «Мінісайдська історія».

Артур займає позицію поруч із Селенією. Омати перегруповуються і оточують їх. Барахлюш вистрибом біжить за осматом, намагаючись умовити по-доброму віддати ножика.

— Якщо натиснути на кнопку сімдесят п'яту, у вас вискочить шабля-лазер. Хоча це й застарілий зразок, але діє безвідмовно.

— О! А ти певен, малий? — осмат зацікавився і зупинився. Він одразу ж натискує кнопку… Із ножика виривається сніп полум'я і вмить зносить шолом осмата разом із головою. Що ж, голова в осматів завжди була слабким місцем… Ось і тепер тіло осмата вціліло, а замість голови — обвуглена головешка. Барахлюш витягує з клешні свій заповітний ножик і чемно промовляє:

— Тисяча вибачень. Помилився! Треба було натиснути п'ятдесят сьому кнопку.

Барахлюш натискує її — із ножика вилітає тонкий лазерний промінь сталевого кольору.

— Ось так краще!

Лазерна шабля налякала осматів — вони розступаються, і Барахлюш уже поруч з Артуром та Селенією.

Друзі знову разом і готові відбити атаку ворогів. Вони стають спина до спини. Живий трикутник наїжачився трьома мечами.

Осмати приходять до тями і з дикунськими вигуками кидаються в бій.

Натягнувши спеціальні рукавички, Лайтмен хапає платівку за край і починає смикати. Голка шкребе поверхню, і це верескливе шкряботиння ніби задає ритм бійці. Майже брейк-данс!

Селенія так вимахує мечем, ніби її навчали найкращі фехтувальники світу.

Барахлюш працює своїм лазером, як шаткує капусту.

Тільки Артур відстає в бойовій майстерності від друзів, однак у нього вистачає уміння уникати спрямованих на нього ударів. Виставивши уперед меча, він відганяє осмата. І раптом меч розсипається — в руках хлопчика залишається тільки пригорща пилу.

Макс, що пильно спостерігав за бойовими діями, голосно співчуває:

— Ой, бідний хлопчик! І хто ж це виготовляє такі погані мечі?

Причитания Макса такі лицемірні, що Лайтмен не витримує і пирскає від сміху. Завершивши свою патетичну тираду, чувак підступно посміхається.

Під градом ударів, що посипалися, як із міха, Артур біжить до музичного центру, підтягується, застрибує на платівку, спотикаючись, підбігає до головки програвача і, зігнувшись, починає підскакувати разом із нею. Голка ритмічно вдаряє по платівці, платівка видає скрипучо-свистячі звуки, а осмати мечуться навколо, намагаючись ухопити верткого, як дзиґа, хлопчика. Ритмічна музика, нерозбірливі вигуки — оце дискотека для шанувальників хіп-хопу!

— Певно, бадьорі ритми у крові цього малого ще з пелюшок, — зверхньо коментує кльовочувак.

А на Барахлюша наскакують троє верескливих осматів, теж озброєних лазерними мечами.

— Ага! Так ви утрьох на одного! І вам не соромно? Тоді я потрою силу свого меча!

Барахлюш натискує кнопку, лазер ховається, а на його місці… з'являється чудовий букет квітів.

— Що? Подобається? — запитує винахідливий принц, намагаючись швидше виправити свій промах. Але для цього нема часу.

Осмати, що заніміли на якусь мить, з вереском нападають на хлопчика. Втікаючи від них, Барахлюш пірнає під стіл: там уже ховається й Артур.

— Мій меч мене підвів! — скаржиться принц, підряд натискуючи на всі кнопки свого диво-ножика.

— І мій теж! — довірливо повідомляє Артур, показуючи уламок руків'я.

До столу підбігає осмат і розрубує його своїм лазерним мечем навпіл. Приятелі покотилися підлогою в різні боки.

— Ну ось — у ворогів зброя краща за нашу! — похмуро зауважує Артур.

Барахлюш гарячково і зі злістю трясе свого ножа, доки нарешті з нього не вискакує нова зброя.

Це булькометалка, малесенька тоненька трубочка, через яку вилітає сто мильних бульбашок за секунду. Кучерява мильна хмарка за мить оповиває всіх осматів. Звичайно, воювати мильними бульбашками дуже практично, зате сховатися за ними можна.

Осмати втратили слід обох утікачів. Вони розлючено січуть мечами барвисту хмаринку — бульбашки тріщать і лопаються, осипаючи їх пістрявими мильними крупинками.

Селенія успішно відбиває атаку одного осмата і готова битися з другим. Вона відволікає його увагу хитрими прийомами і, вихопивши в нього кинджал, який осмати пристібають до ноги, пронизує ним стопу ворога. Заверещавши від болю, осмат прикипає до підлоги.

— Гей ви! Припиніть битися! Ви тут усе мені потрощите! — кричить господар закладу, могутній кльовочувак, який досі тільки спостерігав із-за дверей службової комірчини. Зараз він не знає, що робити: захоплюватися кмітливістю Селенії чи сваритися за погром.

Вилізши навкарачки з мильної хмари, Артур натикається на Барахлюшів наплічник. Він хоче його підняти, але не втримує і той усією своєю вагою падає на ногу якогось осмата. Осмат відфутболює наплічник убік і повільно підіймає меча, аж облизуючись від усвідомлення близької і легкої перемоги.

Хлопчик розуміє, що це кінець. Схопивши кілька кульок, що випали із наплічника, Артур кидає їх під ноги осматові — просто так, без будь-якої надії на порятунок. Кульки нічого не змінять, зате смерть він зустріне з почуттям виконаного обов'язку: він бився з ворогом до останнього подиху. Він нічого не втрачає — тільки виграє час.

Маленькі скляні кульки розбиваються біля ніг осмата, настільки обмеженого, що навіть не хоче поглянути на них. Його більше цікавить беззахисна жертва.

Зненацька, як за помахом чарівної палички, перед осматом виростає великий квітучий кущ — він значно вищий за вояка.

— О! Квіти! Як це красиво! — милується осмат, складаючи клешні. Певно, ще не всі осмати втратили почуття прекрасного.

Але, обминувши кущ, він знову налітає на Артура.

— Я покладу ці квіти на твою могилку! — викрикує ворог.

Та ненависть сліпа… За спиною осмата величезна комахоїдна квітка розкриває свої гострозубі пелюстки і нахиляється над ним. Щелепи квітки навіть не клацають, і верхня половина осмата зникає в хижих пелюстках. Квітка підіймається і пережовує харч, а нижня половина осмата чекає своєї черги. Артурові очі округліли від подиву і переляку. А квітка-чудовисько збирається поласувати залишками його ворога…

— Смачного вам! — ввічливо говорить хлопчик своєму хижому рятівникові.

Від квітки йде запах, який не назвеш пахощами, і Артур, вважаючи, що його чемність вичерпана, втікає.

А Барахлюш усе ще продовжує натискувати на кнопки ножика. Має ж у нього нарешті це вийти! Адже його оточили аж три ос-мати — і пики в них просто звірячі. Нарешті з ножика вискакує трипроменевий лазер. Барахлюш радісно сміється і гордо демонструє ворогам свою зброю. Ті переглядаються, ставлять свої мечі на землю, натискають на кнопки і кожен меч починає світитися шістьма лазерними променями. Принц завмирає від здивування.

— Це у вас найновіша модель? — цікавиться він, отямившись.

Осмат ствердно киває головою, а потім з гучним гиканням вибиває з рук хлопчика його улюбленого ножика. Ножик підлітає вгору, кілька разів обертається в повітрі, падає на ковзький танцмайданчик і їде по ньому доти, аж доки натикається на чийсь чобіт сорок шостого розміру. Давно не чищений чобіт військового зразка на мерзенній лапі осмата.

Лайтмен ледве встигає зупинити платівку. Танцмайданчик уповільнює оберти. Бій припиняється. Настає гробова тиша. Гуркочучи чобітьми, новий гість обходить приміщення клубу. Це Темрякос. Принц темряви. Син Упиря.

Трійко наших героїв стоять поруч. Переляканий господар закладу намагається втекти.

Темрякос дуже схожий на осмата, однак плечистіший і краще озброєний. Вже його об ладунок наганяє страх. Він скидається на броненосний крейсер. На всіх сімох континентах немає такої зброї, якої б не було в Темрякоса. Окрім, певно, маленького ножика, якого він ще притискає до підлоги своїм важким чоботом. Нарешті принц темряви нахиляється, піднімає ножика і з цікавістю розглядає. А потім переводить очі на господаря.

— Ну що, кльовочув? Влаштовуєш забаву, а давніх друзів не запрошуєш? — жартівливо запитує Темрякос, забавляючись ножиком.

— Та що ви! Тут так собі! — вимучує усмішку кльовочувак, а в самого вже й коліна дрижать. — Невеличка вечірка для нових гостей…

— Нових гостей? — вдаючи здивування, перепитує Темрякос. — І хто ж вони — ці гості? Покажи їх мені!

Осмати розступаються і стають по боках танцмайданчика, посеред якого притислися одне до одного наші герої.

Важкими кроками Темрякос наближається до них. Побачивши Селенію, він задоволено шкірить зуби.

— Принцеса Селенія! Оце так сюрприз! — вигукує він. — А повідайте нам, принцесо, що поробляє така благородна особа в такому невідповідному місці й у такий невідповідний час?

— Ми… — розгублено лепече Селенія, — прийшли трохи потанцювати…

— Тоді все гаразд! — ловить її на слові Темрякос. — Потанцюймо!

І владно клацає пальцями, як кастаньєтами. Один із осматів підштовхує головку програвана, голка опускається, звучить мінорна мелодія.

Вклонившись нарочито чемно принцесі, Темрякос, вдаючи галантного кавалера, простягає їй лапу.

— Я швидше помру, але не піду з вами до танцю, Темрякосе! — відповідає Селенія, усвідомлюючи, що таким чином натискує кнопки запуску атомної бомби.

Налякані осмати про всяк випадок відступають на кілька кроків. Усі знають, що будь-яке намагання публічно принизити Темрякоса завжди закінчується великим руйнуванням. Принц повільно підіймає голову і на його обличчі з'являється зміїна посмішка.

— Що ж, ваше слово для мене закон! — промовляє він, беручи свій страшний меч. — Зараз ти танцюватимеш із вічністю!

І Темрякос підносить угору меча, щоб порубати принцесу на шматки.

— А що скаже твій батько? — відчайдушно вигукує Селенія.

Комахоподібна істота завмирає з піднятим мечем. А принцеса не вмовкає:

— Що скаже твій батько, Жахливий У, коли ти повідомиш, що убив принцесу, з якою він хоче одружитися? Саме ту принцесу, яка одна може подарувати йому жадану владу над усіма континентами? Адже він прагне панувати в усьому всесвіті мініпутів!

Селенія обрала правильну тактику. Який би не був тупий син У, слово «влада» спонукає його подумати.

— Гадаєш, він тобі подякує? — продовжує Селенія, доки Темрякос не отямився. — А раптом він накаже спалити тебе в сиропі смерті, як усіх інших своїх синів?

Лави осматів захвилювалися. Селенія таки повернула на своє! Темрякос опускає меча.

— Твоя правда, Селеніє. Я вдячний тобі за пораду, — промовляє він. — Звісно, яка користь від тебе мертвої… А ось жива…

І він посміхається так мерзенно, що всі розуміють: принц темряви має підлий план. Хитрий Макс угадав його думки.

— Гей, господарю! Гей, Лайтмене! Час зачиняти клуб!

Тямущий ді-джей повільно відступає до дверей, що ведуть у службову комірку. За ним задкує і господар.

— Заберіть їх! — гаркає Темрякос, вказуючи лапою на наших героїв. І три десятки ос-матів кидають виконувати наказ.

Дивлячись на ворожий натовп, Артур відчуває себе спортсменом-серфінгістом перед наближенням цунамі.

— Нам би зараз хоч трішки якогось дива, навіть найпростішого, — зітхає хлопчик.

— Ми загинемо за справедливість! — по-королівськи патетично промовляє принцеса. Певно, вона й справді готова померти і хоче покинути цей світ, як і належить персонам її рангу.

Виставивши уперед могутній меч, вона войовниче вигукує. Цим хоче додати собі сили та впевненості.

Від її вигуку гасне світло. Хоча, певно, його вимкнув Лайтмен. Непроглядна темрява породжує паніку. Чути лише скрегіт заліза, гупання чобіт, клацання зубів та хруст-кіт кінцівок.

— Хапай! Та ось же вони! Я його тримаю! Та це не він! Це я! Пусти мене, дурню! Ой, пробачте, шефе! Ой! Хто мене вкусив?

Макс запалює сірника і з неприхованим задоволенням затягується величезною сигаретою. Цей кавардак його забавляє. У крихітному колі рудого світла від сигари видно Темрякоса, точніше, його тінь. Принц лихий, як дідько. І навіть морок не може приховувати його люту фізіономію.

— Що тут діється? — гнівним голосом, що зривається на вереск, запитує він.

— Десята година. Заклад зачинено.

— Що? — скрегоче зубами Темрякос. — Тепер тут зачиняють о десятій?

— Я виконую ваш припис, пане, — покірно відповідає господар, виринувши з мороку.

Темрякос зі злості ніяк не може знайти потрібних слів.

— Сьогодні зробити виняток!!!

Наказ звучить так голосно, що в багатьох лопаються барабанні перетинки.

— Ну, ясно, виняток… Аякже… — тихо каже Макс, заспокійливо плескаючи господаря по плечу.

Лайтмен шугає в батарейкоприймач і через кілька секунд загорається світло. Тепер усі бачать, що у темному приміщенні клубу здійснено погром. У центрі, на танцювальному майданчику, борюкаються осмати, як на матчах з регбі. Із цієї купи не всі вилізуть без ушкоджень.

Темрякос прямує до них. З його появою осмати розповзаються в різні боки. Особливо потовченими виявляються ті, що були внизу. Зате вони з гордістю показують своєму начальнику трьох полонених, які лежать на підлозі, обплутані мотузками, як шинка на Різдво. Придивившись до них, Темрякос переконується, що його тупі вояки полонили своїх же товаришів. Ну й розлютився ж він!

Сидячи в тихому куточку, звідки ніщо не сховається від його пильного ока, Макс захоплено промовляє:

— От бісове дівчисько!

І чує, як заревів важкий бомбардувальник. Це закричав Темрякос:

— Знайти-и-и! Знайти-и-и їх!

РОЗДІЛ 18

Голос Темрякоса чути скрізь — навіть у підвалі, де сидять наші мандрівники.

— Чуєте? — штовхає друзів Барахлюш. — Правду кажуть, що він не людина.

— Сподіваюся, що ні Макс, ні господар не постраждають через нашу втечу, — непокоїться Селенія.

— Не турбуйся, — відповідає Артур. — Макс просто геніальний брехун! Та й Лайтмен із господарем викрутяться.

Селенія зітхає. Вона не звикла відступати. А тим більше — утікати від небезпеки. Однак Артур має рацію — утрьох їм цю банду не побороти.

— Гаразд, досить відпочивати! — командує Артур і тягне Селенію за рукав. Принцеса чи не вперше не протестує, а бере за руку Барахлюша і мовчки йде за Артуром. І ось вони втрьох рушають довгим коридором, якому не видно кінця.

Спочатку йдуть уздовж брудно-сірого бордюра, що весь просякнутий вологою. Він відокремлює прохід від бетонної стіни. Потім, уже в кінці коридору, натрапляють на величезний литий металевий люк у стіні. Отож за нею може бути труба, в яку зливають нечистоти.

Внизу люка є невеличкий отвір. Якщо дуже постаратися, то в нього можна пролізти. Підтягнувшись, Селенія зазирає туди. Стіни підвалу чи труби, що за кришкою люка, покриті липкою смердючою грязюкою — труба нафтогону і то, мабуть, набагато чистіша. Та відступати не можна.

— Ось. Це тут, — промовляє Селенія.

— Тут що? — відгукується Артур, вдаючи, що не розуміє. Йому так не хочеться, щоб підтвердилися здогади.

— Пряма дорога до Некрополіса, — відповідає Селенія. За залізною кришкою панує морок. Неможливо навіть роздивитися, куди веде ця гидка дорога — вниз, у безодню, чи тягнеться далі.

— Невідомо, що нас чекає там. Ще жоден мініпут не повернувся зі страшного Забороненого міста. Тому добре поміркуйте, перш ніж іти зі мною, — каже принцеса, скочивши на землю.

Друзі перезираються. Вони ще не забули, які пригоди довелося пережити за час спільної мандрівки.

Артур поглядає на Селенію. І йому здається, що він бачить її востаннє.

Селенія усміхається, але очі її блищать від сліз. Їй дуже хочеться підбадьорити своїх супутників, та слова десь загубилися…

Артур поволі просовує руку в діру, ніби намагається намацати кінець їхнього нелегкого шляху.

— Я не залишу вас на півдорозі. Я йду з вами, — рішуче говорить він. І простягає принцесі руку.

Селенію аж злихоманило — вона б і на шию кинулася Артурові, якби не пам'ятала про королівський етикет. Тому кладе свою маленьку долоньку на його руку. Барах л юш накриває її своєю долонею.

Отже, вони — одна команда. І підуть разом до кінця, і допомагатимуть одне одному в біді… До речі, біда їх так і не полишила. Точніше, вона поряд.

Набравши в легені побільше повітря, Селенія підтягується, просовує голову і плечі в похмуру діру. Якусь мить вона нерішуче повисає, а потім змахує ногами і зникає в липкій безодні. Затиснувши носа пальцями, Барахлюш пірнає за сестрою.

Артур усе ще не рухається з місця. Йому так не хочеться лізти в ту гидотну діру! Він не має ні сил, ні бажання рятувати примхливу принцесу і вислуховувати теревені її братика. А може, це йому сниться? І зараз прикинеться звичайним хлопчиком — і не буде поруч ніяких мініпутів…

За стіною чути плямкітливі звуки. Ні, це не сон: його друзі вже прокладають шлях у непролазній грязюці. Пора отямитися! І, присоромивши себе за слабкість, Артур з войовничим вигуком лізе в діру.

— Ну, постривай, Упиряко! — кричить він, стрибаючи в морок.

Ось знову хлопчик вимовив заборонене ім'я! Будемо сподіватися, що цього разу фортуна йому усміхнеться.

Content

Бессон Люк Артур і мініпути

Люк Бессон АРТУР І МІНІПУТИ Роман

РОЗДІЛ 1

РОЗДІЛ 2

РОЗДІЛ 3

РОЗДІЛ 4

РОЗДІЛ 5

РОЗДІЛ 6

РОЗДІЛ 7

РОЗДІЛ 8

РОЗДІЛ 9

РОЗДІЛ 10

РОЗДІЛ 11

РОЗДІЛ 12

РОЗДІЛ 13

РОЗДІЛ 14

РОЗДІЛ 15

РОЗДІЛ 16

РОЗДІЛ 17

РОЗДІЛ 18