Бессон Люк

Артур і помста жахливого У

Люк Бессон

АРТУР І ПОМСТА ЖАХЛИВОГО У

Роман

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

Переклад з російської О. Думанської

Видавництво висловлює подяку Анастасії Лестер за сприяння в здійсненні цього проекту.

РОЗДІЛ 1

Сталося! Нарешті легенький вітерець зарухав вітряка, якому давно набридло стовбичити без діла. Літнє марево налягло на нього і вкутало зусібіч. І ось тепер він задоволено поскрипує і час від часу крекче, як розсохлі двері на іржавих петлях, що враз відчинилися від протягу. Крила поволі розганяють гаряче повітря — вони скидаються на ложки, що ними розмішують картопляне пюре. Зморені спекою птахи лінуються, тому продовжили собі сієсту на весь день, рішуче відмовившись від битви з розпеченим важким повітрям. Скрипуча мелодія вітряка послужила довгоочікуваним сигналом до пробудження. Життєрадісні ластівки, не такі ліниві, як решта їхніх пернатих родичів, першими злітають із насиджених дротів. Щоб досягти потрібної швидкості, вони каменем летять до землі, і в ту ж мить, коли здається, що вони ось-ось розіб'ються, знову злітають угору і далі мчать зі швидкістю винищувачів у густому, як збиті вершки, повітрі. Всі сподівалися на цей сигнал. «Якщо ластівки літають, то й ми зможемо!» — думають вільшанки, жуки та інша летюча дрібнота. І ось уже крилата громада заметушилася, розправила крильця і перелазить з вітки на вітку, готуючись зайнятися ділом, відкладеним через спеку.

Чудова бджілка в розкішній смугастій сукні також стала до праці — кружляє над садом, шукаючи квітку, з якої ще не встигла випити нектар. Це зовсім не просто, бо літо вже добігає кінця. На носі — вересень, тому не лишилося жодної квітки, якої б вона не відвідала. Та невгамовна бджола наполегливо прочісує сад, уважно придивляючись до ромашок, маку та інших самосійних квітів.

Здобич невелика, але ж не повертатися у вулик із порожніми лапками! І бджола вирішила підлетіти до будинку. Її сто разів попереджали, що це небезпечна зона, яку ліпше обійти десятою дорогою, однак справа честі примушує бджолу ризикувати. І ось наша героїня несміливо наближається до будинку, як до заклятого святилища. Вона й не підозрює, що цей сільський дім — храм любові, добробуту, радості і гарного настрою, бо в ньому мешкає Артур.

Довгий балкон із дерев'яною решіткою заново пофарбований в такий ніжний блакитний колір, що нікого не дивує, коли на нього сідають хмаринки, охочі трішки відпочити. Сам дім освіжили світлою фарбою, і тепер він виблискує проти сонця, аж сліпить очі. Просто шик!

Наша бджола влетіла у крите патіо[1]. Там не так спекотно і стоїть слабкий запах свіжої, не зовсім просохлої фарби. Він задурманює маленьку бджілку, і вона, піддаючись волі повітряних течій, в ритмі плавного танку рухається вздовж стіни. Вона пропливає над велетенською вовняною купою, що не має навіть натяку на якісь кінцівки. Однак коли бджілка над сила йому привітне «ж-ж-ж», із купи з'являється хвіст і два гострих вуха. Купа перетворюється на щось оформлене, а точніш — на сплячого пса. Розбуджений несподіваними звуками, пес розплющує одне око, потім — друге і, помітивши бджолу, вітає її, постукуючи хвостом. У пса досить лукавий погляд і доброзичлива морда. Не помилитеся: це Альфред, Артурів пес. Бджола полетіла далі. Тяжко зітхнувши, Альфред заплющує очі і знову засинає, перетворившись на купу вовняного безладу.

Бджілка залетіла за ріг будинку, надавши можливість Альфреду і далі вдавати із себе радше килимок, ніж мисливського пса. Запах свіжої фарби все більше задурманює і п'янить комаху. Стіни будинку виблискують, як льодяні, і повітря ковзає по них, як тобоган[2] на трасі. Бджілці невтямки, чому це місце знеславили, адже в ньому все влаштовано так, щоб усім було добре. Хоча є деякі вади: скажімо, на обрії не видно жодної квітки. Та бджола, здається, вже забула мету свого польоту.

Зненацька вона натрапляє на справжній скарб. На широких перилах дерев'яної балюстради стоїть блюдце, посеред якого виблискує проти сонця невеличка желеподібна гірка, зовні дуже апетитна. Бджілка підлітає до неї, сідає поруч і пронизує поглядом своїх фасеткових[3] очей. І не довіряє жодній із тисяч своїх фасеток. Біля неї височить солодка гора, цілком придатна для транспортування… В неї вдома таку гору назвали б дивовижею. У нас вона називається значно простіше: повидло на блюдці.

Юна бджілка, загіпнотизована дармовим скарбом, упирається всіма шістьма лапками в блюдце, запускає в гору свій хоботок і всмоктує солодке зі спритністю доброго пилососа. Щоки в неї мало не луснуть. Пузце ходить ходором, намагаючись помістити якомога більше здобичі. Щоб принести у вулик стільки нектару, їй довелось би облетіти із сотню квітів! Вона полетіла на пошуки звичайною бджолою, а повернеться національною героїнею! її віншуватимуть, влаштують справжній тріумф. Її привітає сама королева, хоча королева й не любить, якщо хтось із бджіл чогось досягне…

«Незаплановані дії індивіда порушують рівновагу в колективі», — полюбляє повторювати гігантська королева, чиї мізки зайняті винятково проблемою продовження роду для підтримання рівноваги. Та наша бджілка, сп'яніла від такої кількості солодкого, думає лиш про одне: вона стане королевою. Хоч на день! І ця думка бадьорить її, спонукає смоктати ще й ще. Хіба можна називати це місце заклятим святилищем, коли тут така краса і таке багатство?!

Маленька беззахисна бджілка повністю занурилася у мрії. Вона так пишається своїм відкриттям! Невимовне щастя переповнює її по самі вінця, і вона не помічає, як на безхмарному досі небі виникає велетенська темна тінь. Вона має форму кола, занадто правильного, щоб бути тінню від хмаринки. Поступово наповзаючи на безпечну бджілку, тінь несподівано збільшується і, не очікуючи, доки комаха зметикує, що пора втікати, згори на неї падає склянка і з несамовитим дзенькотанням стукає по блюдцю. Бджола вмить злітає, однак скляні стінки її не пускають. Вилетіти неможливо! Але ж ось воно — повітря, ось воно — світло! У неї перед очима! Вона їх бачить! Бачить — і судомно намагається знайти вихід. І скрізь натикається на скляні стіни. Із цієї пастки не втечеш, скільки не бийся крилами. Треба зауважити, що її пузце, завантажене повидлом, не дає занадто багато можливостей для маневру. Незабаром їй забракло повітря. І рай поступово стає пеклом.

А її ж попереджали — не літай у той бік! Тепер вона зрозуміла, чому це місце називають заклятим. А, між іншим, про те, що небезпечне тут не місце, а його мешканці, їй, певно, не сказали. Мешканці дому називаються «люди». І в нашої бджілки немає жодного шансу на порятунок, бо вона натрапила на найтупішого із людей — на Франсуа-Армана, Артурового батька.

Спостерігаючи за бджолою, що б'ється у стінки склянки, Франсуа так радісно загорлав, ніби спіймав на вудку карася вагою не менше тонни. Пес Альфред умить прокинувся. Будь-який звук від Франсуа-Армана не віщує нічого приємного. Струсивши із себе залишки сну, Альфред потягнувся і потрюхикав за ріг будинку. Там він побачив збудженого Артурового батька, який з ритмічними погуками виконував танок, чимось схожий на ритуальний індіанський. Певно, це танок переможця. Але знаки, які подає ця людина в повітрі, не дуже зрозумілі, і Альфред по-своєму, по-собачому пояснює його підскоки: пес переконаний, що Франсуа наступив на цвях. Так і є! Хоча, звичайно, тоді ніхто так широко не усміхається, коли цвях пробиває п'яту…

— Люба! Швидше сюди! Я її піймав! — репетує Артурів батько кудись у простір.

З-за протилежного рогу будинку виходить його дружина. Вона там ховалася, очікуючи, коли її покличе чоловік.

Альфред озивається гучним гавкотом. Ні, молодиця ніскільки не потворна, просто пес її не впізнав. У тому смішному вбранні її може впізнати тільки чоловік. Вона скидається на городнє опудало напередодні зимових холодів. Її голова втонула у великому шоломі з густою сіткою, призначеною для захисту від бджіл та інших шестиногих комах, що літають в повітрі. Сітка така густа — навіть вітер не може через неї проникнути.

Тому, крокуючи вперед, жінці доводиться бути досить обережною і час від часу піднімати захисний капелюх, який оберігає її голову. А це, погодьтеся, непросто, особливо коли на ногах замість капців кухонні рукавиці для гарячого.

— Чудово, любий! Де ж вона? Де? — скандує дружина з-під густої сітки, під якою і люди, і пси однакові з вигляду.

І в ту ж мить наступає на Альфредового хвоста.

Альфред заскавулів, ніби йому на хвіст став слон, і стрибнув убік.

— О! Перепрошую, дорогенький! Я стала тобі на ногу? — стурбовано спитала дружина.

— Ні, ні! Нічого! Це був лише собачий хвіст! — байдуже відповідає Франсуа-Арман, що не звик помічати неприємностей, які не стосуються його особисто. — Ліпше поглянь сюди: моя пастка спрацювала бездоганно!

Обіруч зафіксувавши на голові шолом, Артурова мати наблизила своє обличчя до склянки. Там нещасна бджілка все ще б'ється в прозорі стінки. Але поступово і сили, і сподівання на порятунок полишають її. Жінці робиться не по собі, що маленька комаха вже не вирветься із підло влаштованої пастки.

— Ти бачиш?! Я впіймав її!!! — заявляє Франсуа, гордо усміхаючись, ніби він знешкодив найлютішого терориста і тепер очікує від усіх схвалення.

— Так… Звичайно… Ти молодець, — затинається на кожному слові дружина. — Та… вона, певно, страждає… Хіба ні?

Чоловік знизав плечима.

— Комахи не мають нервів! Вони нічого не відчувають! І їм бракує мізків! Тому вони не розуміють, що для них добре, а що зле.

«Цікаво, а чи хтось колись вивчав, чи є мізки у нього самого?! — замислився Альфред, убитий наповал тупістю цього представника двоногих. — І як тільки йому вдається пересуватися на двох ногах?!» Так питав себе пес, хоча й сам був не дуже кмітливим…

— Ти й справді певен, що вона не страждає? — на всяк випадок перепитала дружина, бачачи, як під скляним ковпаком бджола намагається витягти з повидла ніжку.

— Не переймайся! Якщо вона й мордується, то їй лишилося недовго! Піди принеси мені аерозольний інсектицид!

Від такого наказу жінка здригнулася. Альфред теж. О, це страшна людина — і тут уже не до жартів! Артурів батько обома ногами став на шлях геноциду. Його дружина хотіла захистити бідолашну бджілку, та, помітивши ненависний погляд, звернений на комаху, вирішила не втручатися. І пішла в дім шукати аерозоль.

Альфред не годен більше сидіти і спостерігати, як гине бідолашна бджілка. Він повинен урятувати комаху! Це ж ідеться про його гідність та солідарність усієї фауни, врешті-решт! І він граціозно (чого від нього ніхто не чекав) перестрибнув через балюстраду і помчав геть. Ті, що бачили його сплячим, ніколи б і не подумали, що в цього пса у родоводі були кенгуру; радше вони б віднесли його до родини ховрашиних. Але хай би там що казали, Альфред кількома стрибками перелетів через сад і понісся далі в ліс, який починався на межі садиби.

Він біг до єдиної людини, здатної розв'язати такий масштабний конфлікт. До людини незвичайної, що знайде вихід із будь-якої ситуації. До справжнього шукача пригод, що здійснив тисячу і один подвиг, до того, кого люблять друзі і ненавидять вороги.

Коротше кажучи, він мчав на пошуки свого господаря — Артура.

РОЗДІЛ 2

В середині намету, зведеного за давніми традиціями племені бонго-матасалаїв, панує морок. Через завішаний шматком тканини вхід-вихід проникає лиш один промінець світла. Намет бонго-матасалаїв — споруда доволі велика: п'ять величезних жердин, уткнутих у землю і з'єднаних угорі, на яких напнуте гігантське полотно. Це схоже на індіанський вігвам. Полотно, коли придивитися пильніше, зшите із шкурок багатьох дрібних тваринок. І нема сумніву, що шкурки ці не добуто на полюванні — їх зняли з тварин, що померли своєю смертю. Горішня частина полотнища — зі шкури зебу Забо, вірного супутника племені впродовж тридцяти літ. Та тепер плем'я далеко, а намет служить прихистком усього п'ятьом воїнам.

Воїни зібралися навколо вогнища. Як нам уже відомо, всі страшенно високі, вищі за два метри, і надзвичайно вродливі. Лишень у розкішних зачісках поменшало пір'я і мушель. Але така традиція. З наближенням осені опадає з дерев листя. Дерева через те сумують. Висловлюючи підтримку деревам, воїни-матасалаї виймають із волосся прикраси. Вони впевнені, що цим утішають дерева, щоб утрата листя не ятрила їм душі.

Узявшись за руки, воїни утворили коло.

— Ох! А чи могли б ви нагнутися нижче? Будь ласка! — пошепки промовляє чоловічок, на зріст менший за воїнів метра на півтора.

У маленького чоловічка на обличчі — бойове пофарбування матасалаїв, а маківку увінчує головний убір із величезної мушлі, з якої стримлять три пір'їни.

Будь-який хлопчисько може розмалювати себе по-бойовому і начепити на голову величезну мушлю. Та лишень в одного хлопця неслухняні веснянки не сховає ніяке пофарбування, навіть коли її нанесе сам вождь матасалаїв. Ці веснянки можна впізнати серед тисяч інших веснянок.

— Вибачай, Артуре, — ми замислилися, — виправдовувався вождь матасалаїв.

Усміхнувшись хлопчикові, воїни взяли його за руки і таким чином розширили коло. Якийсь час усі довго і глибоко дихали, а потім, дружно вдихнувши, разом вивільнили легені, випускаючи з них повітря просто на вогнище, — і воно розгорілося яскравіше. У такій вправі Артурові не наздогнати своїх друзів: доки вони роблять один вдих і видих, йому доводиться зробити те саме тричі. Можна сказати, що воїни з'їдають велику кисневу цукерку, а хлопчик ковтає кільканадцять дрібненьких кисневих льодяників.

— Чудово, просто надзвичайно, — задоволено усміхається вождь такому початку дійства. — А тепер — Велику книгу мені! Сьогодні у нас сто тридцять сьомий день за селенельним календарем, квітка дня — маргаритка, і ми зараз їх вшануємо.

Не чекаючи нового знаку, кожен із воїнів, а з ними й Артур, простягають руки і вкидають заховані в них квіти маргариток у глиняний горнець, що стоїть на вогні. Вода в ньому закипає — і маргаритки швидко розкисають.

Спостерігаючи, як булькає вода, Артур відчуває одночасно і цікавість, і нудоту. Він знає: це вариться «маргариткова юшка». Та, схоже, що, незважаючи на таку гарну назву, та юшка не належить до його улюблених страв.

Саморобною дерев'яною ложкою вождь наповнив варивом вирізану з дерева ринку і подав Артурові. Хлопчик скривився, але подякував — ледве чутно.

— Вислів дня! — проголошує вождь, розгортаючи перед собою Велику книгу. — «Природа годує тебе щодня. Та настане день, коли ти годуватимеш природу. Так влаштоване велике життєве коло…»

Артур мовчить. Він пильно вивчає вариво, а не задумується над осмисленням «вислову дня». В принципі, він не проти, коли надійде час, віддати тіло природі, тільки хлопчик упевнений, що це станеться не так скоро. Одначе зараз маргариткова юшка похитнула його впевненість. І пахне вона якось дивно…

Цікаво, з якої причини: в ній же нічого нема, окрім квітів!

— Що ж, починай! Пий! — ласкаво звертається до нього вождь.

«З якого це дива він заговорив так ласкаво? І чому самі не п'ють?» — питає себе Артур. І враз у його душу заповзає підозра — щось тут негаразд! Та обличчя воїнів непроникні. І відповіді на свої запитання він не отримав.

— Ще дуже гаряче! — відповів винахідливий хлопчик.

Вождь вчуває сумніви. І усміхнувся ще ласкавіше. Він розуміє, що обряди дорослих воїнів — незрозумілі маленькому хлопчикові, навіть такому мудрому, як Артур. Значить, слід подати приклад. Тоді вождь наливає й собі того варива і випиває за дух. Четверо воїнів учинили так само. І бровою не повівши, вони проковтнули маргариткову юшку. Артур аж закліпав очима, і на його обличчі відбилося здивування. Нарешті всі погляди воїнів зупинилися на хлопчикові.

Матасалаї мовчать, але й так зрозуміло, що відмова випити вариво сприйметься як образа або (ще гірше!) як зневага. А зневажити воїна — це найшвидший спосіб помилуватися своєю шкуркою нагорі шатра, де її охайно приштукують до шкури зебу Забо. Отже, Артур не має вибору. Ліпше померти гідно, ніж із сорому. І, затамувавши подих, Артур проковтнув рідину. Коли він був маленьким, так само йому доводилося пити сироп проти кашлю — буру бурду, ніби спеціально створену для того, щоб у дітей збудити огиду. Хоча мама з лікарем в одну дудку співали, що саме так найпростіше вилікувати бронхіт. Всередині в Артура стає так гаряче, аж повітря, яке випурхує з рота, перетворююється на маленьку пухнасту хмаринку. Якщо ця суміш призначена, щоб він сам зробився юшкою, то мети досягнуто — в шлунку хлопчика все кипить. І, широко роззявивши рота, Артур задихав часто-часто, намагаючись позбутися випарів рослини із родини складно-цвітних.

— І як тобі юшка? Що це нагадує? — питає хлопчика вождь, однак цього разу його посмішка не ласкава, а ніби єхидна.

— На… ну… можна сказати… маргаритку!

Почувши коротку і чесну відповідь, воїни зареготали.

— Точніш і не скажеш! — сміючись погодився вождь.

Артур теж усміхнувся. Весь його переляк минув і тепер видається надуманим.

— Вустами дитяти промовляє істина! — завершив вождь. Але Артурові відомо, що це прислів'я походить не із скарбниці мудрості матасалаїв.

Воїни в доброму гуморі. Вони так розвеселилися, що ніяк не можуть заспокоїтися, і то один, то інший регоче, як навіжений.

— А чим особлива маргариткова юшка? — допитливий Артур і тут не проґавить моменту дізнатися щось новеньке.

— Та нічим! — сміючись, відповідає вождь і так заразливо сміється, що і решта починає сміятися, згинаючись у три погибелі.

— Це ще одна традиція! Ми просто виконали припис із Великої книги! — гикаючи від реготу, видушує із себе слова вождь.

— Гик! Кухарської книги! — додає один із матасалаїв, і всі заходяться сміхом ще дужче.

Артур дивиться на воїнів, що корчаться від сміху. Як вони схожі на дітлахів, які сидять на спектаклі лялькового театру! А може, маргаритки й справді мають здатність веселити, тільки про це ще ніхто не знає? Або, зварені в окропі, вони виділяють випари, що веселять і збадьорюють настільки, аж здоровенні чоловіки дуріють, як малеча?

— Дивно, — розважливо промовляє Артур, — адже маргаритка, точніш, Маргарита — це ім'я моєї бабусі!

Почувши ці слова, матасалаї ще дужче розходилися. Хіба ж не смішно, якщо уявити бабусю, що закипає на дні глиняного горщика!

І ось тут серед таких веселощів з'являється Альфред. Відсунувши мордою тканину, він просунув голову в намет і голосно загавкав.

— А-га, і тобі схотілося скуштувати юшечки? — вигукнув один із воїнів, чим знову всіх розвеселив.

Воїни тримаються за животи, бо від такого реготу кишки аж ходором ходять. Навіть Артур піддався на нього. Але ж Альфред примчав сюди не веселитися! Тепер, коли Артуровому життю нічого не загрожує, він повинен потурбуватися про тих, над ким така загроза нависла. Альфред гавкає і, зрештою, ухопивши Артура за рукав, тягне його геть.

— Це смачно, Альфреде! Зачекай хвильку, я зараз нагрію тобі юшечки! — захлинаючись від сміху, промовив хлопчик. Воїни, зігнуті навпіл, вже лиш булькають, бо не годні сміятися.

Альфред розгнівався. Полишивши Артура, він вискочив з намету, не припиняючи гавкати. Може, хоч так господар зрозуміє, що він, пес, хоче щось сказати. Нарешті цей трюк спрацював. Артур припинив реготати, струснув головою, ніби позбуваючись навіяних чарів, скочив з місця і вибіг до пса. А той, побачивши хлопчика, завертівся навколо своєї осі, як дзиґа, нахмурив брови і прищулив вуха. Ніякого сумніву — дома щось сталося.

— Гей! Ти куди, Артуре? — долинули слова вождя, супроводжувані сміхом. Але хлопчик відбіг уже на таку віддаль, що відповідати нема потреби — все одно не почують. Та й що хотів вождь, Артур не розібрав.

— Він побіг збирати маргаритки! — замість хлопчика відповів котрийсь із воїнів, якому сяк-так пощастило випростатися і ковтнути повітря.

Його слова спричинили черговий напад реготу, і намет аж трусився через це. Долинало й хихикання, й схлипування, і вигуки: «Ой, більше не можу!» Цікаво, чи завжди після вживання юшки з маргариток настає такий бурхливий регіт? І чи знав про таку властивіть варива вождь?

РОЗДІЛ 3

Вибігши з лісу, Артур помчав до самоката. Він його залишив на галявині, хлопчикові без нього легше було петляти поміж деревами. Альфред гавкає і крутиться навколо господаря, як набридлива муха.

— Молодець, Альфреде! Я тебе зрозумів! Лечу! — скоромовкою відповів псові Артур, осідлавши свого вірного «коня».

Вискочивши на стежку, він кілька разів сильно відштовхнувся ногою від землі, щоб самокат набрав швидкості, і стрімко понісся додому. Хлопчик чудово знає дорогу, йому нема потреби гальмувати, і він у курсі, де можна зрізати кут, не втрапивши до ями і не врізавшись у дерево. На перший погляд, самокат — нескладний в управлінні, одначе щоб на ньому ганяти, потрібні тренування і спритність. Артурова спритність усім відома. І на самокаті він тренується давно.

Останній віраж… Артур пригинається, намагаючись зменшити опір вітру. Альфред висолопив язика, та аеродинамічні властивості пса через це ніскільки не зменшилися. Він біжить услід за хлопчиком, але, побачивши попереду дім, виривається вперед і першим підбігає до ґанку. Там він чекає, коли Артур зіскочить зі свого «коня», а потім веде хлопчика туди, де все ще розігрується жахлива драма…

Бджола ще під склянкою. Вона лежить на спині, лапками догори і, ніби в неї вже почалася агонія, дряпає ними уявну землю. Бджолині лапки густо покриті липким повидлом. Артурові не віриться. Хто здатен на таку жорстокість? Хлопчик озирається навсібіч. Винуватець, вочевидь, випарувався. Одначе всі знають, що злочинець завжди повертається на місце злочину. І Артур обіцяє собі дочекатися його. Навіть сто років чекатиме, якщо прийдеться. Та тепер треба рятувати бджолу.

Артур обережно підіймає скляний ковпак. Свіже повітря вмить обвіває комаху. Та вона майже не реагує — певно, вже прямує до свого цукрового раю. Хлопчик уміє відкачувати потопельників, знає, як діють рятувальники. Минулого літа його навчили в скаутському таборі багатьох корисних речей. Але бджілка занадто маленька, щоб їй вдихати повітря способом «рот у рот».

Тому Артур лиш обережно дмухає на комашку. Від цього її тоненькі крильця злегка тремтять, одначе, схоже, вона ще не прийшла до тями. Хлопчик розгубився. Може, спершу треба помити лапки від повидла, а потім перевернути її на живіт?

Тим часом Артурів батько, ставши на всі чотири кінцівки, з яких виднілася тільки одна пара, заліз в найглибший куток шафи під мийкою. Розбивши і перекинувши все, що тільки можна було розбити і перекинути, Франсуа-Арман виліз, переможно демонструючи балончик з інсектицидом.

— Ось бачиш! Я ж казав, що там лишився ще один! — радісно повідомив він дружині, яку чомусь ніскільки не втішили його слова.

— Я його не помітила, — невміло приховуючи ніяковість, відповіла вона вочевидь нещиро.

Чоловік її, звісно, без сьомої клепки в голові, але навіть він про щось здогадався з такого невпевненого голосу.

— Люба моя, хіба мені треба тобі нагадувати, що я це роблю задля всіх, а головне — задля Артура? — багатозначно промовив він, ніжно обіймаючи її за плечі.

Дружина покірно погоджується. Чоловік же і далі щедро сипле сіль на рани своєї половини.

— Ти що, забула настанови лікаря? Дружина знову покірно погоджується.

Однак Франсуа-Арман ще не досяг свого — не налякав її до божевілля.

— Він зрозуміло сказав, що бджолине жало для нього смертельно небезпечне. А ти хочеш, щоб я дозволив цим звірюкам літати навколо будинку? Щоб ми стали свідками, як саме в розпал гри в хованки наш маленький Артур скрикне від болю і впаде на землю? Хочеш, щоб веселий сміх нашого хлопчика змінився на жалібний стогін?

Батько переміг. З очей матері покотилися сльози.

— Ох, мій маленький Артуре! Я так тебе люблю! — заридала вона.

Щоб заспокоїти дружину, — чоловік — як йому здається — підбадьорив її плесканням по плечу.

— Тоді в нас нема іншого виходу. Вона… або він!

Після довгих пошуків Артур нарешті натрапив на уламок сірника. Тепер він може почистити бджолині лапки. Зосередившись, ніби офтальмолог, що пересаджує кристалик, чи хірург, що пересаджує серце, він легенько, одну за одною, рятує лапки, знімаючи з них липке повидло. Комаха, напівзадушена, знетямлена, інстиктивно випускає жало, як це роблять бджоли під час нападу. Бджолине жало — шип, наповнений отрутою, поволі розгойдується, шукаючи ворога. Певно, комаха й не підозрює, що маленький пальчик, який швидко снує поруч із нею, належить руці, власник якої мріє лиш про те, щоб її порятувати.

А чи знає Артур, що щоразу, коли йому вдається зняти з бджолиної лапки ще одну крапельку повидла, він ризикує своїм життям?

Звісно, знає. Лікар добру годину переконував його, які небезпечні для нього бджоли. Він навіть збирався заборонити йому виходити надвір. Та це мало б такі наслідки, якби він наказав цвіркунові не сюрчати ціле літо. Любов до природи була в Артуровій крові, а серце він віддав тваринам. Тільки коли його легені наповнені чистим повітрям луків та полів, він почувається щасливим. І зовсім не розуміє, звідки взялася ця алергія. В глибині душі він переконаний, що старенький слабкозорий лікар просто помилився в діагнозі. Чи сплутав його амбулаторну картку з карткою якогось іншого хлопчика. Скажімо, його шкільного приятеля Боббі Паскуаля, тлустого, як рахат-лукум, білого, як рахат-лукум, і глевкого, як рахат-лукум. Довершити примітивний опис Боббі можна повідомленням, що улюблені його солодощі — той-таки рахат-лукум. Боббі виходить з дому лишень тоді, коли треба йти до школи. Він боїться всього! А головне, він боїться, що йому стане страшно! Тільки побачить бджолу, вже стогне, ніби вона його вжалила. Він стверджує, що має надчутливість. Однокласники ж переконані — він просто полохливий, як заєць. Проте Артура ніхто не порівнював із зайцем.

Нарешті хлопчик завершив свою ювелірну роботу. Комахи славляться своїм безпомильним інстинктом, і, відповідно, інстинкт цього крихітного створіння теж повинен спрацювати. Тисячу разів бджола мала можливість вжалити хлопчика, і тисячу разів якась сила, якась хвиля накочувалася на неї, не дозволяючи це зробити. Вона, певно, відчувала, що цей хлопчик і мухи не зачепить. А значить, якщо провести логічний ланцюжок, то й бджоли не образить.

Тіло комахи здригнулося. Бджілка потяглася, ніби перевіряла, чи на місці усі її кінцівки, що так довго були склеєні повидлом. Потім вона кілька разів звела і розвела крильця, з задоволенням констатуючи, що вони не пошкоджені.

— Мені дуже шкода, що так сталося.

Я зроблю все, щоб цього не повторилося! — палко вигукує Артур, покладаючи на себе зобов'язання вибачитися перед бджолою за батьків учинок.

Кілька хвилин комаха дивиться на нього своїми фасетковими очицями, мовби намагаючись сфотографувати. Потім поводить крильцями, готуючись до польоту. І нарешті важко відривається від блюдця. Видно, що летіти їй нелегко — у животі ціла тонна повидла. Помахавши крильцями перед самим Артуровим носом, вона звертає вбік, набирає висоту і летить геть якомога швидше. Хлопчик простежує за нею, доки бачить око.

— Це неможливо! — двадцятий раз повторює батько, обертаючи в руках склянку. Для нього втеча бджоли з-під ковпака і кролик, що з'являється з чорного циліндра фокусника, — факти однаково неймовірні. Отож тут теж якийся фокус!

— Кінець — ділу вінець! — радіє Артурова мати, і усмішка на її обличчі розповзається до вух. — Артура ніхто не вжалив, а мерзотниця-звірюка повернулася додому! — додає вона, намагаючись насадити ковпачок на балончик з інсектицидом.

Та її чоловік дуже невдоволений. Він не любить бджіл, не любить чарів, а, головне, не любить, коли порушуються його плани. І він підозріло поглядає на дружину, що ніяк не дасть ради з ковпачком для балончика.

— Якщо в неї вистачить нахабства повернутися сюди, я наступного разу її дістану! — кидає він, нахмуривши брови. Його чоловіче самолюбство вочевидь постраждало.

Схоже на те, що саме цього й чекала бджола. Хоча, мабуть, то вже була інша комаха, яка вирішила помститися за свою приятельку. Легко маневруючи, вона з неймовірною швидкістю, напевно, сто кілометрів на годину, летіла з виставленим уперед своїм мечем. Ціль, у яку вона збиралася влучити, — сідниця, схожа на велику спілу диню. Промахнутися неможливо! Зброя напоготові, підліт, поворот, встромляє жало — в десятку, в центр, в яблучко. Ужалений батько нелюдськи кричить: ревище збожеволілого мамонта зливається з вереском школяра, що сів на кнопку. Підскакуючи і розмахуючи руками, він збиває сітку з голови дружини, і та починає репетувати — певно, щоб показати, що й вона співчуває його болю. Як на лихо, жінка має звичку в таких випадках щось хапати в руки і стискати. А зараз у руках у неї балончик… Мить — і смердючий струмінь гучно виривається назовні. Мабуть, саме так чхає слон. Не отямившись від заштрику в сідницю, Франсуа-Арман дістає просто в обличчя пінний струмінь аерозольного інсектициду. Біль такий, що він навіть не скрикує. Проте не скрикує він радше тому, що має повен рот аерозолю… Стихла і його дружина. Катастрофа з її вини пригнітила її. Настала тиша, як це буває між блискавкою і громом. Чути навіть, як шелестять волосинки батькових вусів, дотліваючи під дією найсильнішого хіміката.

І тут батько так загорлав! Звук був невідомого походження, майже надприродний і такий пронизливий, що його не відтворить жоден музичний інструмент. Звук настільки потужний, що з голови жінки злетіли три бігуді. Насичений мікрочастками аерозолю, звук ударяє в обличчя Артурової матері і зносить її накладні вії. Ніякий клей не витримає такого натиску!

Волання полинуло далі, відлунням перекочуючись поміж пагорбами. На нього відгукнулися всі авто, поставлені на сигналізацію. Поступово все стихло.

— Скільки я триматиму цей ідіотський компрес? — нетерпляче вигукує завжди незадоволений Франсуа.

Це ж треба — чоловікові майже сорок, а до нього так і не доходить, що все це через його нетерплячку.

— Ще десять хвилин. Так написано на ліках, — відповідає йому дружина.

Відклавши набік коробку для ліків, вона заходилася лакувати нігті.

Лежачи на канапі з вологим рушником на очах, батько знову вимахує руками, як немовля, що не хоче спати.

— Ні, ні й ще раз ні! Та бджола не могла вилетіти самостійно! У неї були спільники на волі, вони й допомогли, — не вгавав потерпілий.

— Ти ж знаєш, ці комахи такі розумні!

А деякі з них ще й сильні! — переконує його Артурова мати, охайно наносячи лак на нігті лівої руки і розчепірюючи пальці, щоб його не стерти.

— Не кажи, чого не знаєш! Охота тобі язиком плескати! Невже ти й справді гадаєш, що бджола, закасавши рукави, схопилася своїми м'язистими лапами за край склянки, підняла її і вибралася назовні? — гнівається батько, смикаючись навсібіч під своїм компресом.

Гідна дружина злегка знизала плечима. Вона нічого такого не казала. В наш час трапляються дивовижні випадки. Ось, скажімо, по телебаченню показували, як пітон заковтнув цілу козу…

— Та це ж інша річ! — нервово заперечив батько, аж дим із ніздрів пішов (можливо, то парував компрес). — Пітон ковтає козу цілком — то нормально! Ненормально, коли коза ковтає пітона!

Дружина поринає в роздуми. Потурбувавши свою пам'ять і не пригадавши жодної телепередачі, в якій би вона й справді побачила щось таке, вона майже погодилась із чоловіком. Але її зненацька пронизала думка: людина щодня довідується про щось нове, і, напевне, телевізійники колись таки знімуть козу, яка ковтає пітона… чи навіть гіпопотама! Та щоб зайвий раз не хвилювати чоловіка, вона вирішила змовчати і залишити свою незгоду при собі.

Ворушачи витягнутими пальцями, вона оглядає свої нігті і милується лаком, що блищить проти сонця. Задоволена наслідками своєї праці, вона збирається покривати лаком нігті на правій руці і несподівано помічає, що по її квітчастій спідниці повзе мурашка. Звісно, малюнок добре відбився на тканині, намальовані квіти — як живі, одначе від якісно зображених маків до справжнього макового поля, як до Москви рачки. Гігантська дистанція! І мати вирішила примусити мурашку поважати й дотримуватися цієї дистанції.

— Іди геть! Повертайся до саду! — шепотіла вона, погрожуючи мурашці кінчиком пензлика для лаку.

Вона шепотіла, бо якщо довідається чоловік, що в домі є комаха, навіть дрібненька, він знову скористається балончиком з інсектицидом. Та мурашка не чує — вона занадто зайнята своїми пошуками: намагається зрозуміти, чого ці прегарні маки такі пласкі і несмачні.

— Обережно! Якщо моє зауваження не подіяло, я захищатимуся! — пошепки попередила мати.

Переконавшись, що мурашка не слухається, вона розпочала діяти: пензликом змахнула мурашку зі спідниці. Підлетівши в повітрі, комаха каменем упала на підлогу. А на неї бризкає крапелька блискучого лаку. Зважаючи на величину мурашки, ми можемо передбачити, що ця крапля дорівнює відру гидкої хімічної рідини. Вона падає на комаху згори, придавлює її до підлоги, і очманіла мурашка довго вовтузиться, зчищаючи з себе липкі гидотні плями. Сяк-так причепурившись, вона щодуху побігла лише їй відомою стежкою, виблискуючи рожевими крапками на спині.

Простеживши за мурашкою задоволеним поглядом, мати захотіла переконатися, що комаха повернулася до саду. Одначе мурашка, зупинившись на невидимому роздоріжжі, не поспішає… І несподівано біжить назад. Заінтригована жінка встає і легенькою ходою слона, який вистежує мишу, йде слідом. Добігши до сходів, мурашка рвучко повертає до стіни, відмежованої від підлоги високим різьбленим плінтусом. Плінтусом декоровано периметр кімнати. І так само, з'ясовує мати, ним, наче битим шляхом, безліч мурашок снує одна напроти одної. Скидається на те, що у них якраз час пік. Втративши від подиву мову і навіть голос, молодиця присідає, щоб побачити, звідки взялися ці крихітні мешканці.

— Та що там казати, зрозуміло й так: комахи не вміють думати! От хоча б муха. Ти її відганяєш від столу, а вона все летить на нього й летить, навіть коли бачить, що ти чатуєш на неї з газетою чи мухобийкою. І літатиме, доки її вб'єш. Ні, таких тупаків, як комахи, ще пошукати! — бубонить батько.

Йому набридло лежати на канапі, він весь час намагається підвестися. Та компрес на обличчі не дає. А не виконати припису не наважується.

— А телефон, телевізор? Хто їх винайшов? Бджола? Чи комар? — риторично питає він, гордовито вигинаючи торс і розправляючи плечі. Він вочевидь хоче натякнути, що й сам належить до племені винахідників.

Тим часом його дружина спостерігає за мурашиною автострадою вздовж стіни. Мурашки бігають нею в кілька разів швидше, ніж люди, поспішаючи на роботу.

Дійшовши до кутка, мати остовпіла: між двома стінами перекинуто бездоганний підвісний місток, складений із найдрібніших шматочків дерева і тонесеньких бамбукових пластинок, скріплених жилками листочків. Усі деталі місточка добре оброблено і підігнано. Роззявивши від подиву рота, мати надовго застигла в такій позі. Зведено й справді бездоганно! Молодиця навіть не підозрювала, що такі дрібні істоти, як мурахи, мають великий хист до будівництва.

— А Нотр-Дам? А Танкарвільський міст? Хто, цікаво, збудував міст в Танкар-вілі? Може, мурашки? — ніяк не вгамується батько, осліплений не так компресом, як своєю самозакоханістю.

Мати оглядає бездоганний місточок, гігантський для мурахів і мініатюрний для людей, розуміючи, що він нічим не поступається Танкарвільському.

— Любий, мені здається, в твоїх словах мало правди, — промовляє мати, коли нарешті здобувається на слово. — Тут ось якраз місток, що його збудували мурахи, і я ніяк не можу зрозуміти, як їм вдалося так майстерно звести його!

Компрес зарухався: Франсуа зреагував на слова дружини.

— Ну, ці мурахи, напевно, надіслали замовлення до мурашиного інженерного бюро, воно сконтактувалося із мурашиним архітектурним бюро… У мурахів же багато навчальних закладів, де готують архітекторів! Після тривалих дебатів мурашиний парламент проголосував за кредити, мурашиний банк знайшов кошти і мурахи-будівельники збудували міст! — єхидно відповів він, сподіваючись, що дружина поцінує його гумор.

Він зовсім забув, що саме цього таланту його дружина не мала ніколи, і він не прокинувся в ній від споглядання мурашиної біганини.

— Та невже?! Неймовірно! — подивовує мати з наївною простотою. — Ніколи б не подумала, що мурашине суспільство влаштоване, як наше!

Компрес парує: батько задимівся, як котлета на розпеченій сковорідці.

— Чи ти будь-коли думаєш? Як мурахи можуть спорудити місток?! — скипів розгніваний батько. — Мураха важить лише два грами! А щоб зважити її мізки, навіть терезів таких нема! Замислись хоча б на дві секунди, перш ніж плести нісенітницю!

Артурова мати завжди вірить своєму чоловікові, особливо коли він кричить. Одначе ж місток у неї перед очима — і вона наважується відповісти.

— Любий, тут справді збудовано місток! А судячи з того, яка кількість мурашок ним користується, це не тимчасова споруда!

Франсуа-Арман зумисно довго зітхає, щоб продемонструвати глибину свого розчарування.

— Чудово! Чому б і ні! Мурашиний місток просто в будинку! І мурахи інтенсивно користуються цим містком. Що ж, на здоров'я! Я за них тішуся! — відчайдушно намагаючись зберегти спокій, — каже батько. — Одначе зов-сім-не-мож-ли-во-щоб-ці-му-ра-хи-са-мі-збу-ду-ва-ли-цей-чор-тів-міс-ток! Зрозуміло?!

Він зривається на крик, але голос його звучить глухо, ніби рота заткнули кляпом. Гніваючись, він жує компрес.

Дружина погоджується. Всі знають, що розгніваний чоловік не чує, коли до нього звертаються.

— Гаразд. Це не мурахи, — покірно поступається вона.

І чоловік, задоволений, що переконав дружину, розслаблено простягнувся на канапі.

— Але якщо не мурахи… то хто тоді? — питається жінка, коли ніхто від неї не чекає ніяких запитань.

І Франсуа миттю спускає на неї всю зграю псів…

РОЗДІЛ 4

Винуватець мурашиних пересувань — Артур. Він сидить за дідусевим письмовим столом з лупою в одній руці і з пінцетом для вищипування брів у другій. Перед ним — малесенький шматочок соломинки. До неї хлопчик приклеїв дванадцятеро коліщат. Власне, не коліщат… Цю функцію виконують дрібні круглі перлинки, настромлені на голки, що заміняють колісні вісі. З одного кінця до соломинки прикріплена крихітна система тяги, що дає змогу будь-кому посунути багатоколісну споруду з місця. Одне слово, Артур складає вантажівку-цистерну, лишень в мініатюрі. Замовники перебувають тут-таки, у нього перед очима. Точніш, перед очима у нього похитуються п'ять пар розкішних мурашиних вусиків, що належать п'ятьом мурахам, що їх мурашине плем'я делегувало приймати роботу.

Пінцетом Артур бере останню перлинку. Обережно крапає на неї клеєм і прикріплює до авто. Потім, відклавши лупу вбік, він задоволено оглядає своє творіння.

— Ну, ось і готово! — каже він.

Мурахи захоплено аплодують, не шкодуючи ніг. Стоячи на задній парі, вони підняли передню й середню і плескають ними. На жаль, Артур радше здогадується про оплески, ніж чує їх.

— О, щиро дякую, дякую, ні за що, — скромно вклоняється він. — А тепер — уперед! Сідайте! Я вас проведу.

Мурашок не треба припрошувати — вони шмигнули в соломинку. Всі дуже хвилюються: цікаво, а яка вантажівка всередині?

Відтоді, як ми вперше побували в дідусевому кабінеті, ця кімната не дуже змінилася. Меблі, колись продані за безцінь шахраєві-антикварові, знову стоять на своїх місцях.

Важкі часи минули — всі предмети встигли покритися звичним шаром пилу.

Дідусь не любить, коли порушують милий його серцю безлад. Бо сам його безладом не вважає. Серед того розгардіяшу навіть курка не знайде тільки-но знесеного яйця. Сам же Арчибальд знайде все, що йому потрібно, та ще й курку з яйцем. Він безпомильно знає, куди поклав кожну річ, і тому найменше порушення логіки цього мальовничого музею мотлоху може непоправно зашкодити його власникові.

Проте у винятковому випадку дідусь ладен поступитися, і, зважаючи на Артурові заслуги, він дозволив встановити в його кабінеті електричну залізницю. Удостоївшись такої честі, Артур мало не луснув від щастя. Звісно, рельєф місцевості хлопчик не змінював. Рейки, прокладені поміж двох величезних валіз, оминали долину книг, потім проходили між колекційними африканськими статуетками, які байдуже позирали на поїзд. Так само дивляться на поїзди корови, що звикли до залізниці, прокладеної через луки. Хоча статуетки на них і не схожі.

Артур обережно ставить вантажівку-соломинку на товарну платформу, долучену до останнього вагона спеціального потяга.

— Я вас супроводжуватиму — так спокійніше: дороги доволі небезпечні, — звернувся Артур до мурашиного натовпу, що нетерпляче метушився на пероні центрального вокзалу.

Мурахи сприймають хлопчикові слова як сигнал до відходу і починають штурмувати вагон: кожен прагне зайняти найліпше місце. Для нинішніх пасажирів Артур обрав комфортний вагон першого класу. Треба зауважити, що не завжди мурахам щастить подорожувати в таких умовах.

Залізницю з повним комплектом устаткування дідусь подарував онукові опісля їхнього щасливого повернення із країни мініпутів. Хлопчик, отримавши подарунок, зарепетував від щастя і не заспокоювався цілий тиждень. Він забув про їжу та сон, бо цілодобово споруджував широку залізничну мережу, яка б з'єднувала його кімнату з дідусевим кабінетом.

Дідусь допомагав йому, особливо коли йшлося про визначення швидкості потяга на небезпечних ділянках шляху. Треба було запобігти зіткненню… з Артуровими батьками. Може, не слід згадувати, що Арчибальдові довелося витримати бурхливу дискусію з Франсуа-Арманом, щоби той погодився на встановлення в будинку залізниці, яка «трішки загарбає коридор». Все, що порушувало щоденну рутину, дратувало Артурового батька. Тільки під час застою він почувався королем. Він вирішив, що доля, подарувавши йому дитину, не здатну всидіти на одному місці, з нього поглузувала.

Артур розлігся на підлозі і зазирнув у вікна вагону. Мурахи повсідалися; вони схвильовані, як діти, що очікують появи ляльок на театральній сцені.

— Увага! Всім пасажирам потягу особливого призначення, що вирушає до кінцевої зупинки! Потяг відходить від першої платформи! — склавши руки рупором і мавпуючи голос із динаміка, оголошує Артур. Підійшовши до трансформатора, він обертає пусковий важіль. Під захопливий писк мурахів потяг поволі рушає. Артур збільшує потужність двигуна — потяг прискорює рух і пірнає в каньйон між двома валізами. Мурахи просто прилипли до вікон — найхоробріші наважилися їх відчинити. Сп'янілі від власної сміливості, виставивши назовні вусики, вони затягли пісню — голосно, щосили. І хоча слова у пісні мурашині, зате мелодія багатьом видасться знайомою. Та Артурові нічого не чути, дарма що він уважно спостерігає за рухом потяга. Він дуже схвильований: сьогодні вперше залізницею їдуть пасажири!

Потяг петляє долиною книг, і мурахи подивовано дивляться на гори знань, що нависають обабіч залізничної колії. Помітивши, що потяг заглибився в книжкові хащі, хлопчик завмирає в очікуванні, і коли вже електровоз потяг вагона по рівнині, полегшено зітхнув. Потім він переводить стрілку — і локомотив змінює напрямок. Тепер потяг мчить до дверей. Між ними і підлогою така велика щілина, що через неї можна потрапити в коридор. Артур помахом руки вітає мурахів, які визирають у вікна. «До зустрічі!» — гукає він ошалілим від захвату комахам, а ті відповідають йому помахами парних ніг. Лей такі, що тримають у передніх лапках крихітні шматочки паперу і махають ними, як хустинками.

Потяг стрімко наближається до дверей. Ще кілька секунд — і він зникне в коридорі. Та зненацька над ним нависає тінь… Тінь з нічного жахіття… Усмішка сповзає з Артурового личка: перед очима постає привид залізничної катастрофи — потяг зіткнувся з невпізнаним об'єктом, зійшов з рейок, летить під укіс…

Двері навстіж розчинилися. Одначе Артур встигає зупинити потяг. Рвучкий поштовх, скреготіння гальм… Мурахи перестрашилися, попадали з сидінь і так загаласували, що мати, стривожившись, зупинилася. Це вона посіяла паніку серед пасажирів-мурахів. На щастя, Артур-машиніст встиг загальмувати і уникнути катастрофи.

— Артуре! Ти своєю забавкою мало не збив мене з ніг! — докірливо сказала мати. Стоячи на одній нозі, вона не наважується зайти до кабінету, бо не знає, куди ставити другу.

— Ні, це ти мало не розчавила мій потяг, — заперечує Артур. — Ти увірвалася несподівано, не попередивши, не постукавши! Коли батько сюди заходить, то хоча б стишує крок і дивиться під ноги!

— Ну, так… напевно, — погоджується мати, обережно стаючи на другу ногу — спершу на носок, а тоді й на всю ступню.

— Ось бачиш! Тоді бери з нього приклад! І взагалі, прошу тебе, будь уважнішою, адже в потязі можуть сидіти пасажири! — додає Артур.

Мати пильно дивиться на маленького начальника залізниці, що не встиг змити з личка бойове пофарбування африканського вождя, і сама себе питає: за що доля послала їй такого непосиду синочка?

— Батько правду каже: ця залізниця тобі зовсім забила памороки. Попереджаю — додому ми її не візьмемо! Навіть не проси! — рішуче промовила мати.

— А я й не збирався її брати з собою! Наша квартира замала для неї. І тут від залізниці більше користі! — відповів Артур. Мати розгубилася.

— Як це… більше користі?

Ось тобі й маєш, добазікався! Треба терміново щось вигадати, доки мати не зрозуміла, що він мав на увазі…

— Більше користі, бо… бо дідусь бавитиметься! Він обожнює електричні залізниці, адже коли був маленьким, таких іграшок іще не продавали… Так він тепер…

Очевидно, синові аргументи матір не переконали. Вона дивиться на потяг, що зупинився біля її ніг, і враз помічає трьох очманілих мурашок, що намагаються залізти у вікно вагону першого класу. Коли потяг загальмував, вони випали з вікна.

Мати звела брови докупи. Мурахи, що будують мости, — це ще півбіди, але мурахи, що подорожують у першому класі! Тут є над чим поміркувати. Мати одягає на носа окуляри і нахиляється до потягу. Мурахи у вагоні запанікували. Одні поховалися під сидіння, інші розпласталися на стінах. Якщо їх помітять — ото буде й справді катастрофа!

Величезні лінзи, як очі динозавра, поволі посувалися мимо вікон, намагаючись зазирнути в середину вагона. Занімілі мурахи аж вросли в підлогу і стіни. Лінзи, поблискуючи, зупиняються, а потім і зникають. У вагоні зашелестіло полегшене зітхання.

Мати суворо зиркнула на Артура. Невже бомба таки вибухне?

— Артуре! В цьому потязі мурахи! — упевнено заявила вона.

— Ну… сама подумай, що ліпше: коли в помешканні бігає потяг з мурахами чи мурахи без потягу? — розважливо відповів син.

Мати не має що сказати. Логіки синові не бракує. Питання поставлене доречно.

— Е-е… так, звісно, — погоджується вона, почуваючись ні в сих ні в тих. І що ти йому заперечиш!

— Тоді будь уважнішою і, прошу, дивися частіше під ноги, — завершує Артур, відразу ж запускаючи потяга.

Як пущене з гармати ядро, потяг рушає з місця і мчить швидше за французький експрес найновішої конструкції. Мати підстрибує, мурахи знову падають на підлогу, але вагони щасливо шугнули під двері. Мати позирає то в коридор, куди тільки-но прошумів потяг, то на сина, що мило усміхається. Вона теж скривила губи, зрозумівши, що її обвели круг пальця. Але сама вона хитрувати не вміє, тому вирішує змінити тему розмови.

— Артуре! Пора в душ!

З вікон потяга, що біжить краєм сходового майданчика, видно панораму вітальні. Мурахи товпляться біля вікон, штовхаються, підстрибують: усім хочеться помилуватися інтер'єром. Вони і посвистували б від задоволення, якби хтось потрудився їх цього навчити…

РОЗДІЛ 5

У вітальні — тиша. Батько нарешті вийшов. Лиш на канапі лежить зім'ятий компрес.

Франсуа-Арман прямує в сад. Компрес мало допоміг — пухлина не стухла, і його обличчя й зараз схоже на подушку. Якби він навіть запхав голову у вулика, то вигляд мав би ліпший. Всім відомо — бджолина отрута лікувальна.

Нервово міряючи кроками сад, батько жадає натрапити на вулик — бджолине гніздовисько, їхнє помешкання. Та шукає не для того, щоб запхати в нього голову. Минув той час, коли він намагався всього-навсього захистити дім, оточивши його пастками із повидлом. Настала пора рішучих дій. Доволі винищувати бджіл поодинці! І хоча завдяки Артурові він поки що не вбив жодної бджоли, він так само палає ненавистю до цих працьовитих комах. І хоче знищити їх усіх гамузом. Влаштувати бджолоцид. Кинути атомну бомбу в бджолине царство. Злість заполонила його цілковито. Він прагне одного: знайти бджолиний рій і знищити його. І не просто знищити, а ще й помордувати, як зараз мордується він сам. Лише тоді, як бджолиний рій загине до ноги, помста його завершиться. Ці мерзенні комахи принизили його — і він має покарати їх.

Франсуа вислідив бджолу, і тепер стрибками пересувається садом, щоб не загубити з поля зору свою майбутню жертву. Комаха, навантажена нектаром і пилком, напевно, незабаром полетить додому, у вулик. А він — за нею вслід.

Намагаючись, щоб його не помітили, батько втягує голову в плечі. Та маскування даремне, бо його жовта сорочка така яскрава, що навіть птахи примружують очі, позирнувши в його бік. Слон, підгинаючи хобота, також вважає, що його ніхто не бачить. А навантажена здобиччю бджола, не помітивши стеження, летить до лісу. За нею, мало не наступаючи на п'яти, непомітний, як городнє опудало, підкрадається «мисливець».

У лісі на галявині росте могутній дуб — йому не менше двохсот літ. Це потужне дерево найстарше, тому воно диктує свої закони всім іншим деревам. На рівні нижніх віток у стовбурі прозирає дупло. В ньому королева бджіл об лаштувала своє королівство. Вже кілька зим товсті дубові стіни оберігають її підданих від ворогів. Бджола, що її вистежив Франсуа, набирає висоту і приєднується до свого племені, яке роїться біля входу в дупло. Дієслово «роїтися» не належить до улюблених бджолиних лексем, бо синонім до нього — настільки ж несимпатична лексема «товпитися». Адже кожна бджола — натура тонка, індивідуальність яскрава! Та бджолина королева не хоче на це зважати, тому наказ номер один у вулику такий: «Не виставлятися!» Що загрожує його порушникам, невідомо, бо ще ніхто не знехтував наказом. Та в глибині душі кожна бджола відчуває себе вільною, як птах. Тому бджолам приємніше, коли про них кажуть «пурхають». Бджілки, як пташки, пурхають із квітки на квітку. Якщо ви так скажете, — відразу ж здобудете бджолину симпатію… А якщо підхвалите їхні смугасті сукенки, вважайте, що вони ваші друзі навік. Отже, бджоли пурхають перед входом у дупло і, побачивши приятельку, що підлітає зі здобиччю, вітають її помахами крилець.

Сховавшись під кущем, Франсуа шкірив зуби в макіавеллівській посмішці. Він скидається на лисицю з відомої байки про її взаємини з вороною. Його посмішка ніби стверджує, що покарати бджіл для нього так само просто, як лисиці виманити шматок сиру. Коли він посміхається, його розпухле обличчя робиться схожим на голову свіжозапеченого поросяти. Лише бракує яблука в зубах. Та Франсуа не думає про свою зовнішність: помститися сатанинським комахам за всі підлі фокуси і збитки — ось його мета! О-о-о, стривайте, крилодзижчасті та пузосмугасті! Та страшна помста — це на майбутнє, а тепер треба взяти реванш, хай навіть невеличкий.

І щілочки-очка, зблискуючи на обличчі-подушці, як з лихоманки, шукаючи камінь, втупилися в густу траву. Камінь потрібен доволі важкий, щоб бджілок дістати до печінок, щоб ці гидкі дзижчалки відразу зрозуміли, що на них чекає попереду. На жаль, камінчики в траві дрібненькі… Нарешті пошуки Франсуа завершилися успіхом — неподалік лежить велетенська каменюка. Його рот знову потішила посмішка, надзвичайно гармоніюючи з розпухлою фізіономією. Схопивши каменюку, він гордо вимахує нею, як первісна людина, що тільки-но освоїла ходу на двох ногах. Ставши в позу метальника, Франсуа-Арман витягує руку вперед, вигукує якийся клич… І наштовхується лоб у лоб на воїна із племені бонго-матасалаїв. Бойовий погук змінився переляканим криком. До слова, «лоб в лоб» у цьому випадку не відповідає дійсності, оскільки бджолиний ворог дістає велетню-воїну лише до пупа. Тому немає ризику зіткнутися лобами. Височезний воїн перепиняє шлях каменя до дупла — і це не може бути звичайним збігом обставин.

— Ідіть звідси… я… мені… мені треба помститися декому! — промимрив Фран-суа, намагаючись за балакучістю приховати свій страх.

Воїн не відповідає — лише не зводить з нього погляду своїх великих чорних очей. Мовчання триває так довго, що батько геть розгубився і розуміє, що вскочив по самі халяви. Погляд воїна цілком спокійний. У його зіницях відбивається безмежна саванна, в якій він жив і полював. Він нікого не боявся, навіть левів, так що низькоросле опудало в канарковій сорочці, хоча й з каменюкою в руці, не може його злякати.

— Геть звідси! Ці тварюки вже цілий тиждень діють на мої нерви! Та сьогодні моя черга! — тамуючи страх, заверещав батько.

Величним жестом воїн відводить руку і, вказуючи пальцем на дуба, урочисто промовляє:

— Цьому дереву понад двісті літ. Воно бачило народження батька твого батька. Воно — старійшина цього лісу. І якщо в його дуплі знайшли прихисток бджоли, нам лишається одне: схилитися перед його волею і бажанням.

Франсуа отетерів. Йому навіть на думку не спадало, що в лісі існує своя ієрархія.

— Але я в себе вдома! І не деревам диктувати мені свої умови! — запротестував він, випнувши груди.

— Ваші міркування хибні. Повинен вам нагадати, що ви не в своєму домі, а в Арчибальдовому, і камінь, який ви тримаєте в руці, не вам належить, а мені, — зумисне поволі промовив воїн.

Франсуа здивовано поглянув на каменюку. Він не знав, що і вона може комусь належати. Що може бути тупіше і дурніше за каменюку, що валяється на землі? Він обернув камінь в руках і зразу ж переконався, що на одній із його сторін справді вирізьблено африканські письмена. Воїн простяг руку — забрати свою власність. Батько розгубився. Важко сперечатися про належність каменя, коли на нім таке різьблення. І він, не без вагання, нарешті поклав камінь в простягнуту навстріч гігантську долоню.

— Що ж, нехай поки що літають! Та я повернуся! — буркотить батько, погрожуючи пальцем дуплу. — Повернуся — і помста моя буде страшною! — самозакохано додає він, намагаючись удавати із себе супермена.

З висоти свого зросту (два метри сорок сантиметрів) воїн позирає на нього, як чапля на комашку, що повзе по стежці. Франсуа розвертається на сто вісімдесят градусів, розправляє плечі і крокує до будинку, виходити з якого йому небажано. Воїн стомлено зітхає і розмірковує над тим, скільки дурощів може вміщати таке слабосиле тільце…

РОЗДІЛ 6

Зайшовши до вітальні, Франсуа Арман хапає телефона і береться накручувати номер. Ця процедура не займає багато часу, бо номер має всього дві цифри: одиницю і вісімку.

— Алло! Пожежники? — кричить він у слухавку, щоб усі зрозуміли, що він дуже рідко користується телефоном. — Це з будинку Арчибальда, ага, того, що на дорозі в абатство, ага, ага. У нього все гаразд, дякую. Це в нас не все гаразд. Особливо у мене! — відповідає Франсуа, починаючи щось плутано пояснювати.

Напевне, його викрики зразу ж спонукали пожежника подумати про найгірше, але, розібравшись, що нічого не горить, пожежник став заспокоювати клієнта.

— А що з вами сталося?

Франсуа зітхнув: нарешті він натрапив на союзника.

— На мене напав бджолиний рій, і я хочу викликати вас, щоб ви його знищили, доки ці мерзенні комахи не пожалили всіх!

— А ви впевнені, що вас ужалили саме бджоли? В цей час вони дуже зайняті — запасають харчі на зиму — і в них нема часу нападати на когось ні з того ні з сього, — терпляче пояснив пожежник, бо вже здогадався, в чому річ.

— У мене все обличчя спухло! — нервувався Франсуа.

— Намастіть його олією! Це зніме запалення! — порадив пожежник.

Батько вухам не повірив — намагався знайти союзника, а натрапив на ренегата!

— Послухайте, я непокоюся за свого сина. У нього — складний випадок алергії…

— В Артура? Ви кажете про Артура? — перервав його пожежник.

— Гм… так… звичайно, — дещо здивувався батько.

— У нього алергія на бджолину отруту? — розпитує пожежник.

— Так, від самого дитинства, — стверджує Франсуа-Арман.

— Ми приїдемо завтра ополудні, — відповів пожежник і повісив слухавку.

Батько стояв і дивився на слухавку, як баран на золоті ворота. В ній було чути часті різкі гудки. Пожежник не вірив йому доти, доки він не згадав про АртураІ Цікаво, з якої причини цей хлопчик має тут славу?

Франсуа поволі поклав слухавку, розвернувся і, вирішивши скористатися порадою пожежника, попрямував до кухні по олію. Але наштовхнувся на Арчибальда. Підскочивши від несподіванки, бджолиний мисливець відстрибнув назад, як кенгуру.

— Перепрошую, ви мене налякали, — видавлює із себе Франсуа, притискуючи руку до серця.

— Це мені треба лякатися! — відповів Арчибальд, указуючи рукою на спухле зятеве обличчя. — Що з вами сталося?

— Мене вжалила бджола! — сказав той не всю правду.

— Та бджола була, певно, з багаторазовим жалом! Вас травмувала сотня бджіл?!

— Ні, ні! Вона вкусила мене всього раз… у сідницю, — пояснив батько, викликавши неабияке здивування Арчибальда.

— А обличчя? Що у вас з обличчям? — тривожачись, спитав старий, здивований драмою, що розігралася в його домі під час полудневого відпочинку.

— А це вже ваша донечка! — з погордою відповів потерпілий. — У неї в руках був балончик з інсектицидом — і вона ним скористалася!

— Та якого дідька вона його дістала?! — допитувався дідусь.

— Ми хотіли знищити одну вперту бджолу, яка все ж таки втекла від нас. Але це не має значення: я засік місце усього рою. Завтра приїдуть пожежники і порятують нас від цих нестерпних комах! — відрапортував батько.

Кілька хвилин Арчибальд уздовж і впоперек вимірював зятя поглядом. І той погляд з кожною секундою покривався кригою, так що до початку Арчибальдової промови Франсуа весь захолов зсередини.

— Мій дорогий Франсуа, дозвольте мені, без будь-якого натяку, нагадати вам, що в цьому домі ви в мене — гість. І в саду, і в кожному куточку моєї садиби ви теж — мій гість. Із цього висновок, що всі дерева та рослини, що ростуть у моєму саду, а також усі тварини і комахи, разом із бджолами, на відміну від вас, — господарі цих місць. Вони виявили мені честь, коли вирішили зрости чи поселитися в моїй садибі. Наголошую: У МОЇЙ САДИБІ.

Дідусь висловився зрозуміло, і батькові нічим крити.

Мати розгорнула рушника, якого за звичкою поклала на радіатор опалення. Вона забула, що його вимкнули ще у квітні, отже, він не може нічого нагріти. Але треба визнати, що у матері був і справді шалений день. Дрібні тривоги, дрібні комахи, дивні мости, іграшкові потяги, мурахи, бджоли… через це голова ходором ходить.

Артур вимикає душ і пірнає у великого м'якого рушника, що його тримає мати. Меткими рухами, як це можуть лиш мами, вона загортає сина в рушник і лагідно, але й енергійно починає його витирати.

— Давай-но поглянемо, чи вдалося змити твоє бойове пофарбування? — промовляє вона, вдивляючись у смуги на хлопчиковому личкові. Артур так і не відмив їх повністю.

— Це не бойове пофарбування, а спеціальні природні знаки, щоб відганяти злих духів. Щоб ці духи не завадили мені потрапити в країну мініпутів! — з ентузіазмом пояснює Артур.

Підчепивши на ватку трохи крему, мати починає витирати хлопчикове личко.

— Ну от! Знову мініпути! Ці маленькі людці ніяк не дадуть тобі спокою! — скаржиться мати. Судячи з її інтонації, вона не вірить жодному слову свого сина про тих мініпутів.

— Сьогодні вночі — місяць у десятій повні. Значить, буде промінь і відкриється прохід на цілу хвилину, і я зміг би збігати побачитися із Селенією, — довірливо шепотів хлопчик на вухо матері. — Ти лиш нічого не кажи татові, прошу тебе… я знаю, завтра він хотів їхати, але ти не хвилюйся, я повернуся до сніданку, — щоб заспокоїти матір, додає Артур.

Мати поглянула на нього так, ніби він заговорив мовою племені мумба-юмба.

— Куди це ти зібрався? — намагається допитатися вона.

— Та до мініпутів, у сад, — відповідає Артур, обеззброюючи своєю щирістю.

— Що-о?! — вигукує мати, але швидко понижує тон і навіть завершує вигук полегшеним зітханням. Вона упевнена, що йдеться знову про дитячі казочки, про гру, в яку син знову хоче побавитися. Самій їй ці ігри ні до чого. Але якщо він не вибігатиме за межі саду, нехай бавиться, як йому заманеться. І, змовницьки підморгнувши, вона погоджується:

— Домовилися! Я нічого не скажу батькові!

— О! Дякую, мамусю! — Артур радісно кидається мамі на шию.

Батьків часом дивують дитячі вибухи ніжності — певно, тому, що на них здатні лишень діти. Мати ласкаво притисла сина до грудей і стала колихати його, як тоді, коли Артур був немовлятком.

— Твого батька сьогодні вжалила бджола, — повідомила мати, щоб підтримати розмову.

— Він хотів її убити. А вона просто захищалася, — заперечив Артур; стурбованості за батька в його словах не прозвучало.

Мати замислилася. Враз до неї дійшло: ніякого фокусу не було! Ні фокусу, ні втручання Святого Духа! Бджолу з-під склянки випустив Артур.

— Це твоя робота? — спитала вона.

Артурові бракує сміливості збрехати матері, особливо тепер, коли, як йому здається, вона нарешті зрозуміла його.

— Якби тобі хтось загрожував, я б тебе теж захищав, — упевнено відповів хлопчик.

— Це дуже мило, мій синку, але в цьому випадку ти помилився: випустив на волю лютого хижака! — пояснила мати тоном стоматолога, що переконує вас: виривати зуба — зовсім не боляче.

— Бджола — лютий хижак? Мамо, ти що? — вигукує Артур.

— Так, лютий!!! І вона може тобі нашкодити більше, ніж лев або носорог! Раз ужалить — із твоїми іграми можна попрощатися назавжди! — схвильовано промовляє мати; і тепер вона, на жаль, близька до істини.

Та ніякі комахи, навіть дуже люті, не налякають Артура. Незважаючи на свій юний вік, він точно знає, що найнебезпечніше створіння — людина. Відтоді, як воно почало пересуватися на двох ногах, це жахливе створіння виграло всі конкурси, організовані природою. Жоден хижак не буває таким лютим чи кровожерливим. Скажімо, ніхто ніколи не бачив, щоб одна тварина уколошкала іншу тварину тільки з тої причини, щоб із її шкури пошити собі шубу. Однак Артурові зрозуміла й материна турбота: мати завжди хвилюється за своє дитинча. І це так приємно, що мама тобою опікується…

— Не турбуйся, мамо, я поводитимуся обережно, — сказав Артур і погладив маму по щоці, ніби маленьку дівчинку. — В країні мініпутів мене всі знають і зустрінуть з відкритими обіймами. Вони впевнені, що в прийдешньому я стану їхнім королем.

Мати не відповідає — вона дивиться на нього очима, повними любові. А хлопчик довірливо провадить:

— Я, звичайно, знаю, що ще маленький, та коли потрапляю туди, то почуваюся дуже сильним, майже непереможним! І мені здається… здається, що це Селенія надає мені могутності. Вона дуже мудра і вродлива. Ніколи не поступається і неймовірно хоробра!

Артур згадав Селенію — і погляд його, спрямований у безконечність, робиться якимся потойбічним, руки безвольно повисають і сам він увесь обм'якає, ніби поринає в солодку рожеву вату. Такі ось ознаки закоханості — і мати легко розпізнає їх.

— А ти часом не закохався в ту Селенію? — тихо запитує вона.

— Мамо! — вибухає Артур, — вона значно старша за мене! їй цілих тисяча років!

— Скільки ти сказав?! — перепитує мати. Вона не дуже розуміється на тонкощах мініпутського літочислення і хотіла би отримати відповідну таблицю співвідношення міри й ваги, що їх друкують на звороті зошитів у клітинку, щоб визначати земні роки порівняно із мініпутськими.

— Розумієш, можливо, це й смішно, та коли я тут і мій зріст понад метр, я почуваюся маленьким, а коли я там і мій зріст не перевищує двох міліметрів, я почуваюся великим! — чесно зізнається Артур.

Матері все важче й важче встежити за перебігом його думки, тим паче що вона ніяк не втямить мініпутських розмірів.

— Я почуваюся таким великим, що не боюся нікого й нічого, навіть самого Упиря! — провадить хлопчик на одному подихові, в черговий раз забувши, що вимовляти ім'я Жахливого У не рекомендовано нікому й ніде.

Це закляте слово, ім'я, що спричиняє жах, два склади, назавжди вилучені із Великої книги мініпутів, чотири літери, звук яких приносить нещастя…

— Ой! — скрикує Артур.

Він шкодує, про свою необачність. Але слово вимовлене, а значить — біда поруч.

Цього разу вона втілилася у… Франсуа-Армана.

Двері тихо відчинилися — і виник загадковий силует. Прибулець стояв напроти світла, тому впізнати його зразу неможливо. Може, це й сам Упир… Та, придивившись до розпухлого обличчя, розумієш, що це всього-навсього Франсуа-Арман. Франсуа із заплічником на спині.

— Збирайте речі — ми сьогодні від'їжджаємо! — беззаперечним тоном каже він.

Артур з мамою подивовані.

— Але ж ми збиралися їхати завтра! — пролунав здушений голос хлопчика.

Він ось-ось запанікує.

— Так, збиралися, одначе в останні хвилини сталися деякі суттєві зміни, і ми їдемо сьогодні! Принаймні на дорозі в цей час менше авто і ми не страждатимемо від спеки.

— Але це неможливо, тату! Тільки не сьогодні увечері! — мало не плаче Артур.

— Ти відпочиваєш уже два місяці, Артуре! Але всьому є межа! Нагадую, що за три дні тобі до школи! — відповів Франсуа голосом директора, що вимагає від шибеника-учня прийти до нього з батьками.

— Але не сьогодні увечері, але не сьогодні, — зовсім розгублено шепоче хлопчик.

Мати поділяє синове засмучення. І хоча вона й на піввідсотка не вірить в історію з мініпутами та принцесою Селенією, якій виповнилася тисяча років, вирішує допомогти своєму хлопчикові.

— Любий, та не можна ж так просто взяти й поїхати! Та ще й від мого батька — Артурового дідуся… Арчибальд щасливий, коли внук у нього на канікулах і…

Франсуа зі злістю обірвав її лепетання.

— Ти мені ще побалакай про цього Арчибальда! Він, можна сказати, сам вигнав мене з цього дому! Мене вжалили бджоли, а йому смішно! На мене напали дикуни, яких він ховає в лісі, а йому однаково! І я певен, що якщо ми не заберемося звідси, то він ще й не так поглузує!

Мати намагається знайти слова для заспокоєння, та Франсуа кипить праведним гнівом, що йому нині і вогнегасник не допоможе.

— Нумо, біжи вдягатися! Зустрінемося за столом! — наказує він синові.

Голос його такий суворий, що й постовий полісмен на дорозі перелякається.

Потім батько хапає матір за рукав і тягне її за собою коридором.

Артур лишається сам. Він зовсім пригнічений. По його щічках скочуються дві сльозини, такі великі, що, як їх не витерти, вони долетять до самої підлоги. Увесь Артурів клопіт можна висловити кількома словами: він не побачиться із Селенією. Все інше не має ніякого значення. Десять тижнів він сумував і чекав, чекав і сумував. І мріяв, коли нарешті настане та хвилина і він знову зможе помилуватися своєю вродливою принцесою, побачить її янгольську усмішку, почує її ніжний голосочок. Навіть отруйні жарти Селенії тепер йому видаються гарними компліментами. Невже він більше ніколи не почує їх? Що ж це виходить? Невже йому доведеться забути про свою подорож до мініпутів? А може, цього й не було? Може, то був сон? І Селенія — це теж сон? Артур почувається зрізаним суцвіттям, з якого облетіли всі пелюстки, засипавши собою стіл навколо вази.

Атмосфера за столом не сприяла приємній бесіді, тому розмовляють між собою лише «знаряддя». Виделки сперечаються із ножами. Час від часу до їхньої дискусії приєднуються й ложки. Щоб приховати сум'яття, Маргарита й Арчибальд уткнулися носами в тарілки. Батько воює зі шматочками хліба, намагаючись потопити їх у супі. Шматочки не тонуть, і він нервово розминає їх на крихти.

Його дружина пов'язала навколо шиї серветку, але та їй зовсім не потрібна, бо вона й не торкнулася їжі. З відчаєм позирає вона то на одного, то на іншого, намагаючись з їхньою допомогою зняти напругу за столом. Але всі відводять очі — ніхто не хоче їй допомогти. Вона печально зітхає і стомленим поглядом озирає скромно умебльовану кімнату. На стінах висить кілька африканських масок. Гучна хода старого над камінного годинника ще більше напружує атмосферу. Вогонь у каміні давно погас, обвуглені залишки дров темніють у його роззявленій пащі. «Що може бути сумніше за згаслий камін?» — у черговий раз зітхає мати.

Та якщо від каміна повіває покійницьким холодом, то навколо нього, навпаки, життя буяє. Юрмисько мурахів готується перейти кімнату. Десятки зо два сміливців обліпили вантажівку-цистерну, що аж виблискує новизною, — ту саму, яку Артур так ювелірно монтував на дідусевому письмовому столі. Тепер у неї впряглося вісім охочих мурашок, що ладні з радістю тягти нове авто хоч на край землі. Там, біля каміна, де метушаться мурахи, й справді більше життя і щастя, ніж в усій кімнаті. Так розмірковує мати. Ця думка примушує її по-філософськи усміхнутися. Якщо раніше, побачивши комаху, вона здригалася і намагалася викинути прибульця геть із хати, то тепер її не здивуєш навіть мурашиною вантажівкою. Якщо мурахи зводять мости, то чому б їм не збирати авто? Вони будуть малесенькі, але зовсім як справжні, і так, як справжні, поїдуть дорогами. Втім, якщо напружитися, вона зможе згадати, де ж це вже бачила соломинку на колесах? Обшукавши всі закапелки пам'яті, вона нарешті пригадала. Артурова залізниця! Та крихітна споруда стояла на платформі потяга. Отже, її син — спільник мурашиної компанії. Можливо, він навіть сам запросив мурахів у дім, щоб познайомитися з їхньою будівельною майстерністю. Або щоб допомогти їм. От вона й знайшла тему для розмови, що зацікавить усіх! Вона розтопить кригу мовчання! Одначе чоловік її випереджає.

— Ось ви, Арчибальде, вважаєте себе великим знавцем природи. Тоді скажіть мені, невже мурахи й справді настільки мудрі, що можуть вибудувати… містки, наприклад?

Арчибальд замислився. Відповідь йому, звісно, відома. Ба більше, він достеменно знає, що мурахи мудріші за того, хто поставив це запитання. Мимохіть йому згадалася фраза, колись вичитана в одній цікавій книзі: «Чим менше в білої людини розуму, тим дурнішим їй здається негр». Оскільки ж мурахи чорні, як вугілля, а Франсуа-Арман біліший за молочне порося, то це може стосуватися і його.

— Ні, на таке вони не здатні! — помовчавши, відповів Арчибальд, категоричний, як короткий енциклопедичний словник.

Розуміючи, що із правильної відповіді зять зробить неправильні, але далекоглядні висновки, Арчибальд вирішив збрехати. Його відповідь підрізала крила дочці, що поривалася порозмовляти про мурахів. Як же це так? Вона ж на власні очі бачила, як на другому поверсі мурахи їздили на потязі, а тепер, тут, у вітальні, збираються ганяти на вантажівці. Їй дуже кортить обговорити побачене!

— Ось бачиш, — звертається Франсуа до дружини з повчальними інтонаціями в голосі, ніби лиш вона належить до партії сумнівальників, — я ж тобі казав, що цього бути не може!

Замість відповіді дружина нагинає голову і поглядає на вантажівку-цистерну. Мурахи, що тягнуть лямку, бадьоро видираються на плінтус, а дрібнота підштовхує авто ззаду. Але ті, що сидять за столом, не бачать, куди спрямовано її погляд, і вважають, що жінка похнюпилася, засоромившись: кому хочеться зізнаватися в поразці?

— Коли ти завбільшки в два міліметри, ти… ти завбільшки тільки у два міліметри! — піднявши палець догори, декларує Франсуа, переконаний у тому, що йому пощастило сформулювати фразу століття.

Він до певної міри має рацію: вона й справді достойна Книги рекордів Гіннеса — розділу, де зібрано всякі дурниці.

Зайшовши до дідусевого кабінету, Артур дістає з полиці уже відому нам книгу і розгортає її на тій самій сторінці, де приклеєно портрет принцеси Селенії. Зріст цієї крихітки лише кілька міліметрів, зате душа й розум у неї значно більші, ніж у декого із людей великого світу.

Артур не може ніяк надивитися на малюнок. Йому здається, що принцеса поглядає на нього з невимовною ніжністю. Скільки разів місяць перебував уповні, відколи Артур живе з мрією про ту хвилину, коли нарешті зустрінеться з нею, наговориться досхочу, а можливо й поцілує тишком-нишком… Та всі його сподівання виявилися марними, і йому лишається тільки милуватися портретом…

Ні, це так несправедливо! Образа закипає в нім, як вода в переповненому чайнику. Він вирятував дідуся із пазурів Жахливого У, дім — із загребущих лап Давидо, а до нього й досі ставляться як до десятилітньої дитини! Йому й справді лиш десять літ. Але ж коли полічити по-мініпутськи — то вся тисяча! І Селенії так само! Значить, вони вже дорослі. І ніхто не має права заборонити їм зустрітися. Тому він піде на побачення до своєї чарівної принцеси, нікого не питаючись!

Артур рішуче бере книгу і збирається поставити її на місце, тобто втиснути між двома такими само товстими томами з оповіданнями про Африку. Зненацька в глибині шафи щось зблиснуло. Придивившись, хлопчик помітив невеличку пляшечку. Він простяг руку і витяг кришталевий пузатенький флакончик, оперезаний широкою етикеткою, на якій від руки намальовано чотири крокуючі постаті. А оскільки ці люди відрізняються лише зростом, то ймовірно, що це одна і та сама людина. Просто вона все збільшується, доки перетворюється на дорослого мешканця великого світу. Натяк Артурові зрозумілий. Не треба й писати: «Випий мене!» «Ох, якби ж Селенія могла випити цієї рідини і прийти до мене в гості — у мій світ!» — зітхає Артур, ставлячи флакон у сховок.

Та, на жаль, він не може запропонувати принцесі цей варіант. Для того йому самому треба зменшитися, а потім відшукати Селенію, щоб домовитися з нею… А що як вона не захоче збільшуватися? Щоб мати відповіді на це та інші запитання, що від них аж у голові тісно, йому потрібно подолати всі заборони і проникнути в країну мініпутів. Задля цього він може поставити на кін усе! Може вигадати тисячу і один спосіб, як потрапити в зону дії променя… Ладен умовити дідуся допомогти своєму онукові… Переконати маму відкласти від'їзд… Сказати батькові про… про… про… Одне слово, щоб побачити Селенію він здатен на все!

Рішення прийнято — пора діяти.

Артур сповнений рішучості. Вдихнувши у свої маленькі легені якнайбільше повітря, він зіскакує зі стільця, хапає велику валізу, виймає з неї знамениту далекоглядну трубу — предмет, без якого не втрапити до країни мініпутів. Розчинивши навстіж вікно, він хутко готує мотузяну драбину, точніш — товстий мотузок з вузлами, скориставшись для цього строкатими африканськими тканинами, що ними рясно завішані спинки крісел. Старанно прив'язавши один кінець мотузка до ніжки письмового столу, він скидає другий кінець назовні і залазить на підвіконня.

Несподівано двері кабінету відчиняються і на порозі постає Арчибальд. Артур уже осідлав підвіконня, ухопився руками за мотузок, посмикав його, перевіряючи, наскільки туго він прив'язаний, помацав товсті вузли «сходинок» і готовий був спускатися. Можна сказати, що його застукали на місці злочину. Неможливо сумніватися в його намірах, тому Артурові й не спадає на думку виправдовуватися.

— Чи не могли б ми з тобою трішки побалакати, перш ніж ти спускатимешся вниз, — спокійно і ввічливо запитав дідусь.

Артур завмирає, розмірковуючи, а потім перекидає ногу назад і сідає на підвіконні обличчям до дідуся. Арчибальд мовчки дивиться на онука. В його погляді — любов і щира повага до хлопчика. Артур чинить так, як і він би вчинив на його місці. У внукові, як у дзеркалі, дідусь бачить своє відображення. Він добре пам'ятає, як у ті часи, коли він був маленьким хлопчиком, дорослі ніколи не розуміли його і йому вічно доводилося їх переконувати, що, крім елементарних істин, існує ще й інше бачення, інші правила та закони, і якщо не всі їх можуть осягнути, це не значить, що ті правила і закони хибні чи шкідливі. У кожного своя правда, і кожен інстинктивно визнає лиш її. Правду іншого зрозуміти важче. Дехто вчиться цього все життя, та марно. Арчибальд переконаний, що цього вечора правда Артура має більше ваги, ніж правда його батька. Хлопчисько закоханий і задля свого кохання здатен на подвиг, може подолати будь-які перешкоди. Світ належить мрійникам і закоханим, і сьогодні його внук зробив перший крок, щоб завоювати цей світ.

Арчибальд зайшов до кабінету і сів у крісло.

— Я здогадуюся про твої почуття, Артуре. Ти вважаєш, що з тобою повелися несправедливо. Але ти вже дорослий і повинен розуміти, що не завжди можна діяти так, як тобі хочеться, — спокійно промовив дідусь.

— Якщо бути дорослим — значить, робити тільки те, чого тобі не хочеться, то нехай я на все життя лишуся дитиною! — схвильовано вигукнув Артур.

Розчулений щирим пориванням, Арчибальд лагідно усміхнувся. Він теж мав за правило навпрошки йти до мети.

— Сьогодні тобі довелося зіштовхнутися з певними труднощами, Артуре. Але людина дорослішає, коли долає їх. А тобі дорослішати все ж прийдеться, хочеш ти того чи ні. Будь-яка мудра людина повинна дорослішати. Коли їй уже багато літ, а вона поводиться, як дитя, то це й для неї біда, й для всіх близьких. Тому дякуй небові, що посилає тобі випробування.

— Але скільки все це триватиме? Я нічого не втямлю! Що сталося? Як мені пояснити батькові, чому мені треба залишитися, якщо я не знаю, з якої причини він вирішив їхати сьогодні?! — нетерплячий Артур сипав дідусеві запитання.

— У твого батька своя логіка. В тебе — своя. Ти повинен навчитися жити, усвідомлюючи таку несхожість. Якщо ти хочеш, щоб батько поважав і розумів тебе, слід поважати й розуміти його, — терпляче пояснює дідусь.

На Артурових віях заблищали сльози.

— Дідусю, я так сумую за Селенією! Мені здається, що я помру, якщо не побачу її! — ридма заридав хлопчик, не стримавши почуттів, що вирвалися з глибини душі.

Арчибальд встає з крісла, сідає поряд з онуком на підвіконня й обіймає його за плечі.

— Любов не підвладна часові, Артуре. Я просидів три роки у в'язниці Жахливого У, і єдиною людиною, котра допомогла мені вистояти, була твоя бабуся з її милою усмішкою. Ніхто не міг завадити мені її згадувати, бачити її уві сні. Любов твоєї бабусі була зі мною скрізь — вона долала все. І якщо Селенія в твоєму серці, значить ніхто не зможе її відняти в тебе. Навіть час.

Артур шморгає носом, і сльози градом котяться по його веснянкуватих щічках. Прозорі краплини такі великі, що видаються схожими на збільшувальні лінзи. Потрапляючи під таку лінзу, кожна веснянка значно збільшується. В такій ситуації не зашкодив би носовичок. Та Артур не має звички носити його в кишені.

РОЗДІЛ 7

Батько дістає із кишені носовичок, але не для того, щоб дати його синові, а щоби відполірувати чудову баранячу голову, яка погордливо красується на капоті його авто. Прекрасна золотава статуетка, емблема авто цієї марки, втішає батькову пиху. «Овен попереду і вісімдесят коней позаду!» — полюбляє жартувати Франсуа. Лишень він наблизиться до авто, як ураз почувається Гераклом. Напевне, тому, що авто має силу і потужність, яких власникові бракує. Воно — предмет його особливої турботи, з якого він здмухує навіть пилинки. Дружина часом ревнує його до металевого приятеля.

— Витри ноги, коли сідаєш в авто! — суворо попередив Франсуа свою половину, яка з'явилася на ґанку з валізами в руках.

Знизавши плечима, мати ставить валізи і йде за рештою речей. Відчувши, що в цій ситуації, коли дружина носить валізи, а чоловік полірує хустинкою баранячу голову, особа сильної статі має, м'яко кажучи, неприродний вигляд, батько, як і завжди в подібних випадках, ще енергійніше наводить глянець на свою улюбленицю.

Альфред усівся на порозі Арчибальдового кабінету і запитливо позирає на господаря, що з сумним виглядом розв'язує вузли на довгій саморобній мотузці. Цікаво, в яку гру бавився хлопчик і чому без нього? Всі ці запитання так і просяться з Альфредового язика, одначе поставити їх він може тільки по-собачому. А значить, нема певності, що його правильно зрозуміють. Принаймні поки що. Тому він намагається самостійно збагнути правила нової гри.

Та Артурові не до забавок. За все його коротке життя він ще не знав такого смутку. Йому здається, що він постаршав на тисячу літ. Щоб збадьорити онука, Арчибальд підморгує йому. Та ніхто не в стані розвеселити печального хлопчика.

Задерши голову, Альфред помічає павука, що впевнено переліз через дверний отвір. Пес питає себе, чи не причетний цей павук до нової Артурової гри. Поспостерігавши кілька хвилин за комахою, пес доходить висновку, що павук веде персональну гру, бо пересувається в тому самому напрямку, що й Артур. Він ніби стежить за хлопчиком, а може, навіть переслідує його… Альфред постукує хвостом — так він робить завжди, коли хоче поділитися своїми спостереженнями із господарем. Одначе занурений в свої думки хлопчик не звертає на пса уваги. «Ох, — зітхає Альфред, — ніколи й не здогадаєшся, що може придумати цей маленький шибеник!» Якщо це — чергова забава, то він згоден узяти в ній участь.

— Чекаю на тебе внизу, — звернувся до внука Арчибальд, знаючи з досвіду, що на самоті негаразди побороти легше…

Пройшовши через кабінет, Арчибальд побачив, що на порозі сидить пес Альфред і зовсім не збирається поступитися. Завжди чемний, він, напевно, має на це причину. І дідусь обережно просовується в коридор, намагаючись не стривожити пса, хоча той і не помітив його. Погляд Альфреда скерований угору, але куди саме — дідусь не зрозумів. Вирішивши, що Артур з Альфредом усьому дадуть лад, дідусь прямує донизу — проводити гостей. Альфред же зі свого поста не припиняє стежити за павуком.

Позапихавши речі в маленький заплічний, Артур розігнувся. Тепер павук висить просто над ним. Ще трішки подовжить павутинку — і опиниться на голові у хлопчика. Якщо це гра в квача — то комаха виграє… Щоб попередити Артура, Альфред загавкав. Артур підійшов до нього, уникнувши, таким чином, зіткнення з павуком.

— Я незабаром повернуся, Альфреде! Не хвилюйся! Знаєш, це й для тебе нелегке випробування, але ти через це подорослішаєш! — переконує він пса, чухаючи йому за вухом.

Альфредові невтямки, про що каже господар. Єдина річ, корисна йому для зросту і змужніння, — це мозкова кісточка. Та яке випробування треба розгризти, щоб її отримати? Втім, була би кісточка, а випробування він уже перегризе!

Здається, Альфред зарано покинув своє спостереження — павук знову завис над Артуровою головою. Він таки намітив собі ціль, та йому, як на зло, не щастить: Артур устав і повернувся до заплічника, щоб тугіше затягти лямки. Павук заплющує очі і безвольно зависає на павутинці. Він уже стомився від цих пересувань! Альфред вдивляється у дрібне волохате створіння і бачить, як йому важко дихати. На жорстких волосинках, що вкривають ноги павука, тремтять крихітні крапельки поту. Нема чого дивуватися, адже передніми лапами павук тримає вантаж, величина якого перевищує половину його тулуба.

«Цікаво, що там у нього в лапах? І що він збирається робити з тією штукою?» — питає сам себе Альфред. Примружившись, він встановив, що в лапах павук тримає рисове зеренце. Пес подивований. Звичайно, він не має знайомих павуків, та десь чув, що серед них бракує вегетаріянців. Невже він сидить не просто на порозі, а на порозі важливого відкриття?

Не сходячи зі зручного місця, Альфред знову примружує очі, щоб ліпше роздивитися рисове зеренце. І помічає на ньому літери! Ну, тоді все зрозуміло! Павук розгадує кросворд. І тягає в лапах підказку. Пес бував свідком, як перед сном Артур з дідусем розгадували кросворди, запекло сперечаючись і зазираючи до якихось книг. Альфреда такі ігри заколисують. Одначе тепер він має попередити Артура! А що як хлопчик очікує на ту підказку? Й Альфред голосно загавкав — покликав хлопчика.

— Та вже йду! — відповів Артур; він поки що не зрозумів Альфредового повідомлення.

Зігнувшись під вагою рисового зеренця, павук крекче, та біжить за Артуром. Якби він передбачав, як намордується з тим дорученням, то нізащо не погодився б його виконати!

Артур защіпає заплічник і закидає його на спину. Лаючись своєю мовою, павук з усією можливою для нього швидкістю, ковзаючись по тоненькій ниточці-павутинці, мчить за Артуром, сподіваючись таки впасти йому на голову і вручити листа. І знову промахнувся — хлопчик уже рухається до дверей. Від злості й досади павук зарепетував, потім пронизливо заверещав. Ніякої реакції. Навіть якщо б від цього залежало життя павука, Артур все одно б нічого не почув. Для людського вуха крики павуків і крики їхньої душі занадто слабкі. Якби навіть Артур щось і піймав своїм вухом, то подумав би, що це поскрипує розсохлий зужитий паркет. Але на, павукове щастя, його почув Альфред! Звісно, пес не розмовляє павучою мовою, але відчайдушне волання зрозуміле кожному… І пес, щоб допомогти павукові, перепиняє хлопчика: він стає на дверях, як воротар, розчепіривши лапи і опустивши вуха.

— Що сталося, Альфреде? Ти не хочеш, щоб я їхав? — сумно усміхаючись, спитав Артур. — На жаль, я не маю вибору. І ти це знаєш. Отож пропусти мене.

Артур спробував обійти пса, але той уперто загородив прохід ще й глухо вуркає. Нарешті до хлопчика дійшло, що пес хоче повідомити йому щось важливе. Він ставить на підлогу заплічник і уважно дивиться на Альфреда, намагаючись розгадати його послання. Альфред гавкає все гучніш і гучніш, а хлопчик тямить все менше й менше. Йому лише зрозуміло, що новина дуже важлива, інакше б пес так не наполягав.

Розгублений Артур озирається навсібіч. Ні, в кімнаті все на місці. Приречено зітхнувши, він позирає на стелю і бачить утомленого павука з рисовим зеренцем у лапках. Артур дивується, потім інстинктивно підставляє долоню, щоб підхопити павука, якщо павутинка, не дай Боже, обірветься. Про таке щастя павук і не мріяв! Він обережно опускає рисове зеренце на Артурову долоню. Все, доручення виконано, тепер можна й додому бігти…

Хлопчик подивовано оглядає зеренце. Він хотів розпитати павука, так того і слід захолов. Значить, доведеться самому розгадувати цю головоломку.

«І що ж мене вдіяти із зеренцем?» — питається сам себе Артур. Він ще не помітив літер, вирізаних з боків. Та довго думати йому не довелося. Покрутивши зеренце в пальцях, він відчув, що один бік його покритий якимись борозенками. Підбігши до дідусевого столу, хлопчик схопив лупу і поклав під неї зеренце. Воно зразу ж збільшилося і зробилося схожим на мармурову брилу. А на боці тої брили — всього одне слово: «Допоможіть!»

Роззявивши від здивування рота, Артур застиг, не маючи сил ні поворухнутися, ні стулити щелепи. Павук зумисне розшукував його, щоб передати цього короткого листа! Але хто може кликати на допомогу хлопчика, якому тільки десять років? Мініпути! Більше нікому! А коли мініпути спорядили до нього гінця, значить, справи в них настільки серйозні, що, не знайшовши рятівника у своєму світі, вони змушені кликати Артура.

— Не можна гаяти ні секунди! — вигукнув Артур і полетів до виходу. Але кімната захаращена речами, тому шлях до дверей нагадує подорож по місцевості з перешкодами. Рухаючись великим стрибками, хлопчик від хвилювання тричі минув двері. Нарешті вихід знайдено, і Артур кулею вилітає з кабінету.

Нечутними кроками, вигинаючись, як рожева пантера із мультика, Артур спускається сходами. Якщо не відати, куди він прямує, то можна подумати, що він збирається грабонути банк. Батька на обрії не видно, що вже добре. Артур прискорює ходу і йде на кухню, де, як він устиг помітити, видніється дідова постать. Відчинивши двері, він ледве не збив матір. З несподіванки обоє ойкають.

— Ти мене налякав, Артуре! — докірливо сказала мати, хапаючись рукою за серце, ніби воно збиралося втекти. — Швидше неси до авто свій заплічник: батько на тебе чекає, щоб зачинити багажника.

— Зараз, я попрощаюся із бабусею й дідусем! — відповів Артур, вириваючись із материних обіймів.

— Гаразд! Я на тебе зачекаю! — відповіла вона, підозріливо поглянувши на сина. І Артур розуміє, що відкараскатися від матері йому не вдасться. Та в нього нема часу на хитрощі. Він хапає її за плечі і буквально виштовхує з кухні, встигаючи прошепотіти на вухо:

— Мені треба дідусеві сказати одну таємницю! Це чоловіча таємниця! — і зачиняє двері просто перед її носом. Він розуміє, що діє підступно, і радий би вибачитися, так ніколи.

— Артуре! Хіба можна так поводитися? — сердито промовив Арчибальд.

Дідусь ладен висварити Артура, але побачив на його обличчі такий невимовний переляк, що з тривогою запитав:

— Що сталося?

— Це жахливо! — панічно забубонів хлопчик. — Мініпути! Вони в небезпеці! Вони кличуть мене на допомогу! Треба щось робити!

— Заспокойся, Артуре, заспокойся! — сказав Арчибальд, обіймаючи внука за плечі. — Звідки ти знаєш? Ти отримав листа?

— Так! Ось рисове зеренце! — не перестав хвилюватися Артур. — Мені приніс його павук! Треба негайно діяти — інакше буде пізно. Дідусю, я не можу втратити Селенію! Ти розумієш? Розумієш? — голосно схлипував хлопчик.

— Ну, прошу тебе, заспокойся! Ні з тобою, ні з мі ні путами нічого не сталося! Ніхто нікого не втратить! — упевнено сказав Арчибальд, щоб привести хлопчика до тями. — Кажи все по порядку! По-перше, звідки взявся павук? І що за листа він приніс?

Артур бере дідусеву руку і кладе на долоню рисове зеренце. Потім витягає із задньої кишені лупу, підсовує її Арчибальду.

— Там, на боці рисового зеренця! Написано! Поглянь сам!

— Написано? Що написано? На боці рисового зеренця? Мініпути зазвичай пишуть на листочках дерев, а потім зривають їх і кидають, — пояснює дідусь, надягаючи окуляри.

— Листочок не зміг би знайти мене, він упав би в траву й загубився. Ось чому вони написали на зеренці! Щоб павук приніс просто в руки! — сказав Артур, і йому не відмовиш у логіці. — Ти ось почитай, що там написано!

Поки дідусь поправляє окуляри і береться за лупу, відчинилися двері і увійшов Франсуа. Увійшов, як завжди, необережно, зачепивши дідуся плечем. Рисове зеренце, що лежало на відкритій Арчибальдовій долоні, підлетіло вгору, впало на підлогу і… зникло. Певно, закотилося в щілину між дошками.

— О! Перепрошую! — вибачився батько, — Я не хотів…

Артурові не віриться. Немає жодного прикрого випадку, жодної катастрофи, які б відбулися без батькової участі. Він давно вже мав би стати на чолі клубу шанувальників нещасливих випадків.

Артур падає на підлогу і починає шукати безцінне зеренце.

— Артуре, в чому річ? — спитав незадоволено батько.

— Я… я шукаю подарунок, який я дав дідусеві, а ти його вибив із рук, коли відчиняв двері! — мало не плаче хлопчик.

Батько байдуже знизав плечима.

— Звідки я знав, що ви тут стоїте? Артур зазирнув у всі щілини, але зеренця ніде не було.

— Ну, досить, Артуре! Досить! Нам ще далека дорога… — занервувався батько, хапаючи сина за руку. — Арчибальд має добру лупу, і я певен, що з нею він знайде твій подарунок.

Артур щосили намагається висмикнути руку, але оскільки батькова сила обернено пропорційна його кмітливості, то вирватися йому не вдається.

— Дозволь хоч поцілувати дідуся на прощання! — наполягає Артур.

Батько не може цього заборонити, тому відпускає руку. Опинившись на волі, хлопчик вичікувально позирає то на батька, то на дідуся, сподіваючись, що якщо Франсуа сам не здогадається вийти, Арчибальд його про це попросить. Але дідусь занадто чемний, щоб без причини виштовхати зятя.

Батько чекає на сина, не спускаючи з нього очей. Розуміючи, що тягти далі кота за хвіст немає сенсу, Артур кидається дідусеві на шию і, цілуючи його в щоку, шепоче:

— На рисовому зеренці написано «Допоможіть!».

Подивований дідусь теж цілує внука і шепче йому:

— А ти певен?

Артур цілує дідуся в другу щоку:

— Абсолютно певен! Треба діяти! Арчибальд також цілує внука в другу щоку.

— Я поміркую, що можна зробити… Артур починає все спочатку — знову цілує дідуся.

— Прошу тебе, не дай мініпутам загинути! — шепоче хлопчик схвильованим голосом.

Коли дід з онуком усьоме поцілувалися, Франсуа запідозрив, що вони насміхаються з нього.

— Досить! Час у дорогу! Мені за кермом сидіти! — тоном бувалого водія-дальнобійника заявив батько, перервавши обмін поцілунками і таємну розмову дідуся з онуком.

Арчибальд і Артур знехотя відходять один від одного. Батько із сином прямують до авто.

Доки Франсуа-Арман вкладає синів заплічник у багажник, Артур встигає перезирнутися із дідусем, що вийшов на ґанок провести внука та його батьків.

— Не хвилюйся — я все зроблю! — самими губами прошелестів Арчибальд.

Артур посилає здаля поцілунок дідусеві. Та серце його не вгамувалося.

— Досить! Марш в авто, Артуре! — наказує батько.

Щоб понизити градус напруги, Франсуа усміхається, одначе його усмішки ніхто не помітив. Він так рідко це робить, що вже всі забули, яка на вигляд його усмішка. Адже коли крокодил демонструє свої зуби, ніхто й не подумає, що він так посміхається.

Артур знехотя заліз на заднє сидіння. Батько обійшов авто і, не втримавшись, ще раз провів шматкою по осяйній голові овна, виставленого на капоті. Ніби зараз не він, а золоторунний баран візьметься за кермо.

Мати вже сидить на передньому кріслі. Вона завжди сідає заздалегідь, бо їй потрібно чверть години, щоб прищепити ремінь безпеки. А оскільки її метушня з ременем доводить чоловіка до сказу, жінка набула звичку таким чином уникати конфлікту.

— Якщо тебе знудить, — у мене є паперові мішки! — нагадує мати Артурові таким тоном, яким повідомляють про купівлю шоколадних цукерок.

Зважаючи на швидкість, з якою батько рухається по трасі, він не збирається скористатися мішками, — намагався пояснити матері Артур, але помітив, що вона його не чує. Тоді він відвертається від неї і дивиться через заднє скло на дідуся, що стоїть на ґанку. Саме він може допомогти хлопчикові.

Франсуа займає водійське місці і, потерши долоні, тягнеться до ключа запалення. Двигун заревів, мов табун скажених коней. Хоча батько каже про вісімдесят кінських сил. але, мабуть, дві третини тих коней постійно перебувають десь на відпочинку. Та все ж водій блаженно усміхається, зачувши знайоме ревище.

— Що ж, поїхали, мій пупсику! — промовив він з насолодою, беручись за важіль ручного гальма.

«Пупсик» поступово набирає швидкість. Артур бачить, як дідусь, який махає йому рукою, все зменшується і зменшується. А незабаром і весь прекрасний дім, в якому він провів наймиліші тижні свого життя, теж зникає за поворотом.

Тим часом Альфред старанно стежить за павуком, що петляє по кабінету, шукаючи дороги назад. Тільки коли долинув гул авто, пес нарешті втямив, що цей звук означає Артурів від'їзд. Підскочивши на місці, він вибігає на сходовий майданчик і мчить униз, мало не налетівши на Арчибальда. Не гальмуючи, Альфред прослизнув між ногами дідуся, і той, не чекаючи від пса такої гонитви, ледве втримав рівновагу. Перескочивши ґанок, Альфред, не збавляючи швидкості, біжить до воріт.

Покинувши Арчибальдову садибу, авто покотилося ґрунтовою дорогою. Несподівано вздовж неї спалахнули вогні, точніш смолоскипи. Спохмурнівши, батько збавив швидкість: він намагається пригадати, коли тут поставили ліхтарі. Підняти очі і подивитися, звідки взялося світло, йому і в голову не приходить. Але зацікавлення примушує відчинити вікно і виставити голову назовні. В темряві він помітив високі чорні постаті воїнів бонго-матасалаїв. Вишикувавшись на узбіччі, як почесний караул, вони тримають у високо піднятих руках смолоскипи, які ронять на дорогу жовті мерехтливі відблиски.

Артур відразу зрозумів, звідки взялося світло. Вигнувшись на сидінні, він задирає голову якомога вище і дивиться на вогні. Їхнє світло вихоплює із мороку то одне, то інше обличчя в бойовому пофарбуванні. Артуру робиться лячно: а що як батько, побачивши цей почесний караул, з несподіванки кине кермо і авто, втративши рівновагу, звалиться в кювет чи наїде на когось із воїнів?

Та все обійшлося. І вогні бонго-матасалаїв зникли вдалині.

— Що вони тут забули? Вони ж створюють аварійну ситуацію! Хто їм дозволив? — бурчить батько, ніколи не пропускаючи можливості висловити незадоволення.

Авто поринає в нічну темряву. Тепер лишень два жовтих ока освітлюють дорогу, що біжить попереду.

Коли воїни, погасивши смолоскипи, збиралися повертатися до свого намету, на дорогу викотився пес Альфред. Струснувшись, він погнався вслід за авто. Бонго-матасалаї не встигають навіть нічого в нього запитати. Вони довго дивляться, як пес намагається наздогнати свого господаря. Воїни бачать вночі так само добре, як і вдень.

РОЗДІЛ 8

Арчибальд із Маргаритою смутно стоять на ґанку.

— Та не хвилюйся ти за Альфреда, він побігає хвилин п'ять та й повернеться. Він же боїться темряви! — сказала бабуся, беручи дідуся під руку, щоб зайти в Дім..

— Я боюся не за Альфреда, а за Артура, — відповів Арчибальд.

Дідусь зачиняє за собою двері на засув.

— Він бере цю історію близько до серця, а мені не хочеться, щоб хлопчик почувався нещасливим!

Бабуся усміхнулася.

— Артур ще дитина, і це лише перші його амурні страждання. Та не останні! Скільки їх попереду…

Арчибальд зітхнув. Все це йому зовсім не до вподоби.

— А якщо він каже правду? Якщо мініпути й справді в небезпеці? Хіба я не повинен їм допомогти? — знову й знову питає Арчибальд.

Бабуся підійшла до нього і торкнулася руки.

— Арчі! У твого внука дуже багата уява, і він так хоче побачити свою принцесу, що міг навигадувати бозна-що! Щось подібне на історію із рисовим зеренцем, на якому написано листа. Адже ти сам мені казав, що мініпути пишуть листи на листочках дерев, хіба ні?

— Та воно то так, — покірно сказав дідусь, — але жоден павук не зумів би вручити листочок просто в руки Артурові. А рисове зеренце зручніше для транспортування…

У відповідь бабусенька усміхнулася: коли Арчибальд згадує про мініпутів, здається, що він Артурів ровесник.

— Арчі! Мініпутський люд існує понад тисячоліття! Вони змогли вижити в таких катаклізмах! Тому сьогодні мають силу…

— Так… звичайно… слушно кажеш, — поступився Арчибальд.

— Вони змужніли на випробуваннях — і Артур змужніє. — додала Маргарита.

— Так… Але ж вони такі малесенькі! — розпачливо вигукнув дідусь.

Маргарита поцілувала його в чоло.

— І ти туди само! Найменший серед нас — це ти! Ходімо ліпше спати. Ніч — добра порадниця, — сказала бабуся і попрямувала до сходів.

— Я… я піду перевірю, чи добре замкнуто. І зразу ж підіймуся, — відповів Арчибальд.

Махнувши рукою, Маргарита зникає за дверима.

Видно, Арчибальд тільки того й хотів, щоб настала тиша і усамітнення. Він глибоко зітхає, сідає на канапу і намагається розмірковувати. Звісно, Маргарита каже правду. Правда дуже часто на її боці. Напевно, його хвилювання марні і цей лист на рисовому зеренці всього-навсього гра уяви занадто вразливого внука — їхнього обожнюваного хлопчика, непоправного фантазера.

Змирившись, дідусь прямує до сходів, та несподівано відчуває під м'якою підошвою капця щось дрібненьке, але тверде. Він відступив і поглянув донизу. На підлозі лежала крихітна біла кулька. Арчибальд закректав, стаючи на коліна, щоб підняти рисове зеренце. Потім поклав його на долоню, довго обдивлявся і перекидав, аж поки під склом лупи розібрав одне-єдине слово: «Допоможіть!»

— Допоможіть! — розгублено прошепотів дідусь. — То Артур нічого не вигадав? Невже мініпути й справді в небезпеці? Ні, внук би сам не зробив такого дрібного напису. Навіть за допомогою лупи. Отже, геть сумніви! В країні мініпутів сталося щось жахливе.

Артурову матір знову знудило в мішок, який і без того був повен. Батько безперестанку ниє. Думка про материну блювоту заважає йому зосередитися. Ось чому він увесь час накручує неймовірні зиґзаґи, через що жінці ще гіршає.

Артур, як і раніше, стоїть навколішки на задньому сидінні і дивиться через скло. Щоправда, голову він уже не підіймає, бо за вікном немає нічого цікавого, лише вилітають хмари пилюки з-під коліс. Розтривожена пилюка, червоно освітлена задніми фарами, рожевим туманом укутує узбіччя. Мати відчуває, як нудота знову підступає до горла. Мішків уже нема, і вона здійснює план екстреного гальмування.

— Мені здається, що треба зупинитися — попереду бензозаправка, — намагаючись промовляти переконливо, хрипло сказала вона.

— Але в мене ще повно бензину! — відповів батько. — До того ж ці бензозаправки в чистому полі завжди дорожчі, ніж на автостраді.

— Нам потрібно зупинитися не для того, щоб заправитися, а щоб звільнитися! — рознервувалася мати; її бліде обличчя занадто красномовне.

Непокоячись більше за сидіння, ніж за стан дружини, Франсуа таки спинився напроти павільйона техобслуговування. Не маючи більше терпіння, мати майже на ходу вискочила із авто і, затискуючи рота долонями, побігла до туалету. Батько гидливо подивився на два мішки блювотини під переднім сидінням. Гримасуючи, він двома пальцями захопив їх і пішов шукати сміттярку, куди можна прилаштувати ці викиди, які, на його погляд, нічим не відрізняються від ядерних.

Не збираючись ходити за батьками, Артур сповз на сидіння, прилаштувався при боковому вікні і, важко зітхаючи, дивився на пилюку, яка поволі осідала на дорогу. Крихітні природні часточки, пилинки, дуже гарні, особливо коли їх багато і на них падає світло від різнобарвних неонових написів, що прикрашають бензозаправку. Пилинки збираються в хмарки, закручуються спіральками і крутяться, як лапаті сніжинки, підхоплені легеньким вітерцем.

Зненацька із хмарок пилу вискочила рівнинна снігова істота. Точніше — запилений пес. Це Альфред. Загальмувавши усіма чотирма лапами, пес зупинився і енергійно струснувся, обертаючись навсібіч головою і хвостом. Навколо нього — хмара пилюки. Артурове личко аж засяяло з радості. Його єдиний друг, наймиліший пес на світі, не кинув його в біді, а помчав за ним! Як він міг у ньому помилитися! Сам того не знаючи, Альфред явився порятувати свого господаря, а разом із ним і мініпутів. Адже, крім Артура, їм ніхто не допоможе і вони загинуть!

Відчинивши дверцята, Артур вискочив із авто — і Альфред кинувся до нього в обійми.

— Альфреде, любий мій Альфреде! — звертався до свого друга хлопчик, притискаючи важкого пса до грудей. А в того — язик на плечі і лапи підгинаються від утоми.

— Саме провидіння скерувало до мене твої лапи! Ти можеш мені так допомогти! — вигукував хлопчик, обома руками стискуючи голову друга і цілуючи його в ніс.

Пес підіймає вуха, підозріло позираючи на свого господаря. Можливо, він уже й пошкодував, що наздогнав його. Артур завжди повен вигадок, він не любить сидіти на місці, а Альфреду найбільше зараз хочеться впасти і заснути.

Умившись, мати уважно роздивляється свою чудову сукню у квіточки, чи не потрапила на неї бридка липуча крапля. Відчиняються двері туалету — і звідти виходить її чоловік. Вираз його обличчя можна відтворити фразою, заготованою ним для дружини: «Бігом, ми й так уже втратили купу часу через твої примхи!» Бідолашна жінка швидко поправляє сукню, крадькома зиркає в дзеркало і поспіхом виходить. Що ж, тепер у неї до самого дому буде відчуття, що її хтось пожував і виплюнув.

Подружжя підходить до авто, і мати з любов'ю поглядає на своє чадо. Правда, не на чадо, а на ковдру, під якою воно згорнулося калачиком. Стомившись, Артур не витримав і заснув.

— Він уже спить! — пошепки сказала мати, звертаючись до батька, щоб і він переконався.

— От і добре! Не набридатиме мені в дорозі, — тихо відповів батько.

— Ти несправедливий до Артура! За всю дорогу він і пари з вуст не пустив! — дорікнула мати.

Батькову відповідь не зрозуміти. Він так само успішно міг би обізватися англійською або ескімоською.

Зігнувшись під ковдрою, Артур голосно захропів. Мати прислухалася. Для десятилітнього хлопчика таке хропіння нехарактерне.

— Певне, в нього проблеми з вегетатикою — он як хропе! Треба повести його до лікаря! — стривожилася мати.

— Послухай-но ці звуки! — відповів батько, заводячи двигуна. — Вісімдесят кінських сил — а яке ревище! Певно, і в них проблеми з вегетатикою? Ха-ха-ха! Ух, як хропуть! — тішився батько, мов пияк, що дорвався до пляшки.

РОЗДІЛ 9

А в домі хропе Маргарита. Не можна сказати, що Арчибальд цим стурбований. Йому просто не спиться. Але коли безсоння супроводжується громоподібним носовим свистом, від якого аж тремтить нічний столик, зі сном можна розпрощатися назавжди. Хоча бабуся й при тілі, все одно не віриться, що її хропіння може позмагатися зі звуками відбійного молотка найновішої конструкції. Або зі свистом скороварки, поставленої на відкручене на всю силу газове полум'я. Арчибальд крутиться в ліжку, підстрибуючи в такт хропіння. Бабуся, певно, й не відчуває тих підскоків. Одначе незабаром модуляція звуків змінилася. Вона захропіла рівно і монотонно, конвульсії нічного столика припинилися.

Арчибальд позирає на настінного годинника з боєм. Великій стрілці, що тремтить від Маргаритиного хропіння, вдається ще й час показувати. Навіть якщо припустити, що вона на кілька хвилин помиляється, до полуночі лишилося зовсім мало — чверть години з хвилинами. До того часу, коли місячний промінь упаде на лінзу далекоглядної труби і відкриє прохід у країну мініпутів, лишається якихось п'ятнадцять хвилин.

Арчибальд розмірковує. Звісно, Маргарита витягла на світ Божий вагомі аргументи. Вона правду каже: для таких мандрівок потрібно мати міцне здоров'я, а він уже не такий молодий. З другого боку, щоб мініпути мали його за боягуза… Це жахливо! А чутися зрадником перед власним онуком ще жахливіше. Та навіть якщо не зачіпати довір'я і зраду — а що як мініпути потерпають від лиха?!

Невже він так і залишиться вдома і до ранку слухатиме хропіння дружини — то глухе, то з присвистом? На мить Арчибальд завмирає, затаївши подих, а потім набирає в легені побільше повітря. Звісно, він терпітиме ці звуки. Ось уже двадцять літ, як він чує їх щоночі, і навіть якщо сьогоднішня ніч особлива, вона все одно колись скінчиться…

«А завтра буде новий день», — зручно вмощуючись під ковдрою, завершує роздуми дідусь. Якщо спати в екстремальних умовах, то хоча б з елементарним комфортом.

Але так уже випадає: лишень приймеш рішення, до якого доля довго і вперто тебе схиляла, як вереда-фортуна враз змінює своє бажання і подає тобі знак, наштовхнувшись на який, ти розумієш, що твоє рішення не варте ламаного гроша. Так, до прикладу, коли ти довго вагаєшся, стати під душ чи ні, і нарешті заходиш до лазеньки, а виявляється, що гарячу воду вимкнули! Тому якраз тоді, коли Арчибальд вмостився під ковдрою, долинув барабанний стукіт. Або, якщо хочете, ірландський степ у виконанні гурту буйволів. А простіш, шалене гупання у двері. Арчибальд аж підскочив, а Маргарита ніжно усміхнулася: у неї заткнуті вуха — і звуки буйволячого танку здаються їй ніжним легеньким постукуванням.

Уже два тижні бабуся затикає собі вуха на ніч, бо, бачте, прокидається від Арчибальдового хропіння. А дідусь, ні за яких обставин не забуваючи про куртуазне ставлення до жінки, так і не сказав їй, що прокидається вона виключно через свій грім-свист. Але куртуазність нікому ще не зашкодила. І тепер Арчибальд втішений, що може спокійно драпанути з дому.

Швидко, наскільки це дозволяє його вік, він схоплюється з ліжка, але з поспіху не може надягти вовняні капці. Нарешті, перемігши їх у двобої, він бігцем поспішає в коридор. У двері гримають, одначе не так гучно: хтось там уже стомився.

Арчибальд защіпає халат і чіпляється за перила, щоб не впасти на сходах. Так буває, коли поспішаєш. Підійшовши до вхідних дверей, дідусь, навіть не поглянувши в маленьке віконечко, щоб поцікавитися, хто це явився серед ночі, відсунув засув. Двері навстіж — а на порозі Артур!

— Артур??? — здивувався Арчибальд, аж очі його округліли. Хлопчисько ж, зігнувшись навпіл, важко дихав після тривалого бігу.

— Чому ти повернувся? Де твої батьки? І де, хай йому біс, авто? — закидав онука запитаннями стривожений Дідусь.

Артур не відповідав, намагаючись втягти в себе якомога більше свіжого повітря. Схопивши за плечі, Арчибальд намагався утримати його вертикально, щоб він швидше отямився.

— Що сталося? Аварія? Де це сталося? — тривожно запитував Арчибальд.

— Ні, я просто втік! — ледве промовив хлопчик.

— Як це — втік?!

З подиву, а головне, з усвідомлення наслідків цього вчинку, старий завмирає, не встигаючи навіть стулити рота, звідки пролунали запитання і оклик одночасно. В такому стані він приблизно нагадує соляний стовп.

— Дідусю, в нас мало часу! Промінь ось-ось з'явиться! — смикає Арчибальда хлопчик, тим самим засвідчуючи, що коли навіть з диханням у нього бувають проблеми, то з ідеями — ніколи.

Арчибальда вражає наполегливість цієї маленької людини. Як не крути, а внук — точнісінька його копія. У нього така сама білява голівка, наповнена фантазіями і впертістю. Арчибальдові і тепер не забути тої мандрівки, яку він здійснив у свої десять років. Батько тоді подарував йому золоту рибку — свій приз, отриманий на сільському святі. Запущена у вузьку склянку, рибка билася об скло, поступово змінюючи свою яскраву золоту барву на нудну сіро-зелену. Ніколи ще маленький Арчибальд не відчував такого горя, як спостерігаючи муки маленької рибки. Тому нічого дивуватися, що він вирішив випустити її на волю, тобто в море. Пересадивши рибку в банку з кришкою, щоб не вихлюпати воду дорогою, він досяг узбережжя, де його таки відшукали жандарми і повідомили батькам. Ніхто з них не повірив, що дитина сама, з доброї волі, пройшла тридцять кілометрів! Усі були впевнені, що Арчибальд мав спільника, який його туди відвіз. Але ж йому було тільки десять, як і його друзям: вони не мали ні авто, ні водійських прав. Батько, звісно, влаштував тоді добру нагінку, та хлопчика те не зачепило. Єдине, що його непокоїло: чи змогла рибка, яка, за словами ярмаркового мага-чародія, була родом із Китаю, знайти дорогу додому? Отож нічого дивного, що в маленькому Артурові дідусь упізнає маленького себе.

— Дідусю! Потім виспишся! — хлопчик остаточно збадьорився і тепер щосили дістає діда. — Швидше неси далекоглядну трубу. А я піду розбуджу воїнів-матасалаїв!

Не чекаючи відповіді від Арчибальда, Артур вискакує на ґанок, збігає сходинками і, не зменшуючи швидкості, мчить до лісу знайомою стежкою. Одна-дві хвилини — і він уже зник за деревами.

Розгубившись від такої пропозиції, дідусь, що тільки недавно ніжився в ліжку, потупцював на місці, ніби кріт, згубивши дорогу, а потім, хляпаючи капцями, потягся до кабінету.

Артурові не доводиться будити друзів — вибігши на галявину, він зіткнувся з усіма п'ятьома воїнами в повному бойовому обладунку. Вони йшли йому назустріч.

— Звідки ви дізналися, що я повернувся? — здивувався хлопчик.

— Ніч тиха, а ти біжучи сопеш, мов кабан, що продирається крізь хащі. Тебе чути за десять кілометрів! — відповів вождь, прямуючи до підніжжя знайомого дуба.

Тим часом Арчибальд обережно пересувається по кабінету, боячись наступити на залізничні рейки. Налетівши на гору книг, він підіймає її і звалює на письмовий стіл. Потім крекче, стаючи навпочіпки, витягує із-за радіатора сховану там валізу і дістає з неї далекоглядну трубу, таку необхідну для переходу в мініпутсь-кий світ.

Бонго-матасалаї розгорнули п'ятикутний килим. Кожен воїн стає на свій кут. Прибіг задиханий Арчибальд з трубою. Артур відсовує гіпсового садового гнома, і дідусь, поклавши трубу на підставку, скерував об'єктив у яму, яку перед тим приховував за собою гном. Все приготовано для ритуалу переходу. Перевіривши об'єктив, дідусь поглянув на годинника: — Пора!

Арчибальд пишається, що виконав усе вчасно, як хронометр.

Усі обличчя піднято до неба. Тепер треба дочекатися місячного променя, що проникне в далекоглядну трубу і відкриє прохід в країну мініпутів. Та на небі, де тільки-но було чистісінько, зненацька з'являється величезна хмара. Вона схожа на гігантського кота, пухнастого й лінивого. Кіт солодко потягується, не звертаючи уваги на гавкіт собаки за вікном.

Артур з відчаєм вдивляється в ніч. Якщо ця бісова хмара не зникне, станеться лихо! На кону — доля цілого народу. Доля мініпутів залежить від товстої кучерявої хмари, що бавиться з ними, ніби кіт з мишею! Хлопчик скосив око на вождя. Та його обличчя непроникне, як морська скойка, що пролежала добу на сонці. Неможливо здогадатися, які почуття клекочуть у душі вождя! Значить, ще цілих шістдесят секунд хлопчику доведеться хвилюватися самому — без підтримки.

Ціла хвилина мовчання — така довга, що за цей час Артур зміг би розповісти про все своє життя в шістдесяти розділах!

Не може небо ні з того ні з сього покинути його напризволяще! Він мчав, як вітер, сам, темної ночі… Пробіг майже двадцять кілометрів… Він полишив матір і пса на небезпечний водійський хист батька, що мало чим відрізняється від гримас фортуни… І невже все марно?! Але ж йому стільки разів казали, що будь-які зусилля винагороджуються, що наполегливість належить до найкращих ознак людської натури! І ось виявляється, що все не так… Вереда-фортуна абсолютно непередбачувана! І ніхто не змінить її характеру…

Хмара-кіт витяглася, щоб місяць показав шматочок свого чарівливого лиця. Та місяця нема. Нема і променя. Нема проходу. Нема мініпутів. Нема Селенії. Такий підсумок усіх Артурових зусиль. Хлопчик принюхується до повітря, вдивляється в нічний морок, намагаючись зрозуміти, чому природа, яку він так любить, зрадила його. Від утоми в нього тремтять коліна. Він ледве тримається на ногах. Арчибальд нервово постукує по циферблату годинника, щоб переконатися, чи не пожартував він так недоречно. Ні, його старий хронометр показує рівно дванадцяту годину, хвилина в хвилину. Отже, пригоді кінець, хоча вона й не починалася. Артур убитий, знищений. Він не має навіть сил, щоб упасти на землю і закричати. Так у великому світі висловлюють відчай.

Вождь бонго-матасалаїв, як і Артур, пригнічений такою невдачею. Йому не хотілося б, щоб його друзі-мініпути вважали, ніби він їх кинув у біді. Але він знає ліпше за всіх, як треба поважати природні явища. Тому коли на небі хмара, значить так потрібно природі, яка, на відміну від примхливої фортуни, нічого даремно не робить. Та навіть віра в мудру природу не заважає вождю подумки клясти ту дурнувату хмару і обзивати її мерзенним дощовим хмаровиськом.

Артур відчуває, як по всьому тілу забігали якісь підозрілі мурахи, а ноги по-зрадницьки підкошуються. Втома і розчарування настільки великі, що тіло його не слухається. Помітивши Артурів розпач, вождь промовив кілька слів своєю мовою, які може зрозуміти й Арчибальд.

— Ну, чому? Чому всі проти мене? Навіть хмари! — уперто повторює хлопчик.

Арчибальд прочистив горло, як це роблять співаки перед виходом на сцену, і урочистим тоном проголосив:

— Хлопчику мій, вони пропустять тебе через стеблини!

Через стеблини? Як це? Артур зацікавлено поглянув на воїнів. Кожен з них оперезаний по талії ліанами. Вони знімають їх і подають вождеві. Склавши п'ять довгих стебелин разом, вождь їх скручує в мотузок, схожий на довгу косу. З цією косою в руках він підійшов до Артура і з висоти свого велетенського зросту пильно подивився на хлопчика.

— Ми дуже рідко користуємося таким способом — лиш у нагальних випадках. Але нам здається, що якраз сьогодні можемо це зробити.

І перш ніж хлопчик щось відповів, вождь обплутав його сплетеними стеблами з голови до ніг.

— А це не дуже небезпечно? — занепокоєно спитав дідусь. Він прекрасно розуміє, що початого не зупинити, тому на серці у нього тривожно.

— Кожна пригода таїть у собі якусь імовірність небезпеки. Щоразу досвід пов'язаний із пізнанням невідомого, — відповів Арчибальдові вождь.

— О так, звісно! — погоджується дідусь, клацаючи з переляку зубами. Адже, не дай, Боже, щось не спрацює — і він більше ніколи не побачить свого внука.

Артура щільно обплутали ліанами. Задоволений своєю роботою, вождь мата-салаїв знімає з пояса невеличку пляшечку, з великою обережністю відкорковує її, доводячи, що він і справді цим користується рідко.

— Артуре! Незабаром ти потрапиш до мініпутів! Але пам'ятай, що тобі треба повернутися назад через трубу до полудня, інакше ти назавжди зостанешся в полоні свого нового тіла, — пояснив вождь.

Думка навіки зостатися із Селенією захоплює Артура. Одначе тільки він уявив, що ніколи не побачить ні Арчибальда, ні Маргарити, ні Альфреда, ні матері, ні батька, хай би яким диваком той був, як на серці зробилося смутно. А після недовгих роздумів він навіть запанікував. Та матасалаї вже пов'язали його, як ковбасу, підготовану до копчення, так що варіантів нема.

Тримаючи пляшечку над Артуровою головою, вождь промовляє кілька заклинань невідомою мовою, а потім обережно крапає трохи рідини просто на тім'я. Обряд нагадує хрещення. Вода, певно, не свячена, але чарівна. Вона потекла по ліанах, і ті зразу почали світитися. Хлопчик опиняється в самому центрі зміїного клубка, що світиться і з шипінням обертається навколо нього, залишаючи по собі зоряний шлейф, який сяє тисячею і однією барвою.

Роззявивши рота від подиву, Артур стояв серед сяйва рідкісної краси і не знав, що казати. Такої магії він ще не бачив. Та поступово його думки змінюють напрямок. Під впливом рідини ліани ще й утягують його, щільними кільцем стискаючись навколо тіла. А головне — він тоншає і витягується. Не сміючи й поворухнутися, стояв Арчибальд, намагаючись зберігати спокій. Він уже був свідком такого ритуалу, одначе тоді не йшлося про його внука…

Артур стискується, ніби на нього надягли тісний корсет, якого потім здавив ручищами сам Геркулес. Хлопчику забракло повітря, щоб гукнути про допомогу. Ліани звиваються, чіпляються одна за одну, пульсують, зав'язуються вузлами навколо тіла, що зменшується просто на очах, як пластикова пляшка, з якої витискають повітря, перед тим як викинути в сміттярку.

— Не бійся, Артуре! Ліани висотують лиш воду з твого тіла. Все решта буде при тобі, — пояснив вождь так спокійно, ніби мова йшла про те, як сушити гриби.

Артурові хотілося б заперечити або хоча б уставити своє слово, так він не годен поворухнути жодним мускулом навіть на обличчі. Окрім того, ліани здушують, не пускаючи повітря в легені, і, нарешті, повністю обплітають його. Хлопчик зникає…

— Усе гаразд? Усе як слід? — тремтячим голосом спитав Арчибальд на межі знетямлення.

— Ми ще ніколи не відправляли таким чином дитини. Та Артур міцний хлопчик. Він, певно, почне опиратися, — як завжди спокійно відповів вождь.

— Що-о-о? — здивувався дідусь.

Здавалося, тільки тепер до нього дійшло, на яке випробування він дав згоду. Вже нічого не змінити… Від цієї думки ноги в нього підкосилися, сили полишили його, і він зомлів, упавши просто на самосійні маргаритки. На жаль, нікому було привести його до тями. До того ж маргаритки ще нікому не зашкодили. Особливо дідусеві, який стільки літ живе у шлюбі з Маргаритою…

Уся увага воїнів-матасалаїв прикута до Артура, точніш, до жмутку ліан, в середині якого затиснуто хлопчика. Тепер ліани схожі на єдине довге стебло.

Один із воїнів схопив обіруч бамбукову палицю, на яку зазвичай опираються при ході, і постукує нею по землі, відшукуючи пухкий грунт. Але земля навколо дуба достатньо тверда, і він змушений відійти далі. Посуваючись від місця виконання ритуалу, він відчайдушно штрикає палицею, вишукуючи місце. Побачивши його марні намагання, плем'я прийшло на допомогу. Всі воїни встали і щосили затупали ногами, шукаючи м' як-ший грунт. Нарешті пощастило вождю — він же найуміліший. До нього підійшов воїн з бамбуковою палицею і з усього розмаху встромив її в землю — бамбук увійшов сантиметрів на шістдесят. Воїни поглянули на вождя: він був задоволений.

Ще раз перевіривши палицю і переконавшись, що вона добре зайшла в землю, вождь узяв ліану, яка стисла Артура так, що той зробився схожий на дротину, і опустив її в порожнину бамбука. Коли останні сантиметри ліани прослизнули в отвір палиці, вождь дістав другу пляшечку — цього разу яскраво-рожевого кольору. Відкривши її так само обережно, він почав заклинати. Якби Арчибальд не відпочивав на маргаритках, він би розібрав слова, сказані мовою бонго-матасалаїв. Зміст їх можна перекласти так: «Навіть найпрекрасніша квітка завжди потребує води».

Переконавшись, що все йде за планом, вождь вилив вміст пляшечки в порожнину бамбукової палиці, куди перед тим опустив Артура в ліані. Рідина біжить по ній — і вона покривається інеєм. Іній робиться льодяною кірочкою, схожою на цукрову глазур, якою покривають пончики, марципани і хрусти в кондитерських.

За наказом вождя воїн щосили б'є по бамбуковій палиці — і вона ще глибше входить у землю.

РОЗДІЛ 10

Легко проникнувши через пухку землю, бамбукова паличка гігантського діаметру (як на мініпутські мірки) прохромила дах і вперлася в стелю великої, яскраво прикрашеної кімнати. Судячи з умеблювання, — це спальня, бо дві третини кімнати займає ліжко. Стіни обтягнуті блискучою тканиною, на численних подушках пошивки із шовку диких шовкопрядів, підлога устелена перинками із гусячого пуху, податливими, як м'якушка, схована під хрусткою кірочкою свіжого батона.

Зручно влаштувавшись, на перинках сиділи чарівні юні створіння, які не сподівалися, що дебелий бамбуковий стовбур упреться в стелю їхнього затишного гніздечка. Чарівні створіння — кльовочувачки, мешканки П'ятого континенту.

Семеро кльових красунь, одна кльовіша за іншу, повністю поглинуті дуже важливими справами: одні лакують нігті, інші заплітають кіски і прикрашають їх мушлями.

Рідина, що заморозила ліанові пагони, нарешті потрапила за призначенням — усмокталася кінчиком ліанового мотузка. І він умить розквітнув пишним букетом. Розкішні квіти, буяння барв і форм — але жодного пуп'янка! Хоча ні! Один таки є — величезний червоний пуп'янок, схожий на трояндовий, в середині якого хтось відчайдушно крутиться і брикається. Не витримавши цього, пуп'янок тріснув, ніби повітряна кулька, і Артур, не маючи за що вхопитися, пробивши стелю, летить донизу і приземляється між чарівних к льовочувачок.

Струснувшись і сплюнувши пушинки, хлопчик швидко переконався, що перетворення пройшло чудово — він знову став мініпутом. У нього на руках по чотири пальці, вуха загострилися і покрилися легесеньким пушком, а сам він зменшився до двох міліметрів. Коли він був маленьким, йому завжди казали, що він — як Хлопчик-мізинчик. А тепер, щоб дотягтися до цього казкового персонажа, йому довелось би залізти на вершину піраміди щонайменше із трьох мініпутів! Треба зауважити, що Артурові до вподоби його нова зовнішність, і він радісно усміхнувся усім дівчаткам відразу. Несподівана поява Артура шокувала кльовочувачок — і вони сидять ошелешені, не промовляючи ні слова.

— Добридень, дівчатка! — весело сказав Артур і, щоб розрядити атмосферу, широким жестом, побаченим колись у фільмі, простяг до них руки.

І тут дівчата, всі без винятку, заверещали. Звичайно, Артурові годилось би зачекати, коли вони самі обізвуться до нього, але в нього такий мізерний досвід спілкування із жіночою статтю… А якщо по правді, то спілкувався він всього-на-всього з однією дівчинкою, та й то принцесою, а принцес, як відомо, в загальну статистику не вводять. Артур намагався вибачитися за своє несподіване вторгнення, та його виправдовування потонули в галасі, достойному найстрашнішого триллера.

— Зрозумійте, це всього лише кілька квіточок… — знічено пробубонів він.

Зненацька двері відчинилися навстіж — і в кімнату, стискуючи в руках складаний ножик із кількома лезами, вихором увірвався господар дому. «Ну, і де той негідник, що посмів проникнути в мій гарем? Він поплатиться за своє нахабство!» — так можна прочитати те, що написано на його розгніваному обличчі. Несподівано гнівні зморшки розійшлися, і їх змінила широка усмішка, яка продемонструвала всі тридцять вісім чудових зубів. Примружившись, ніби хотів ліпше розгледіти прибульця, кльовочувак вигукнув радісно-здивовано:

— Артур?!

Хлопчик також примружився. Він щось не пригадує, хто це перед ним, одначе, знаючи, що йому тільки-но довелося витримати, мало хто дорікне за неуважність… Артур пильно вивчає здоровенного кльовочувака, позирає на його кіски, що нагадують копицю сіна, і, все ще не вірячи очам, шепоче:

— Макс?!

— Так, це я! — відповів Макс, обіймаючи хлопчика і стискуючи його, немов свіжий батон… — Я такий радий тебе бачити, старий!

Від захвату кльовочувак енергійно лупить прибульця по спині, мовби витріпує ветхий килим. Безсумнівно, це Макс, його голос, його манери. Вони познайомилися в тому нещасливому місці, де Артур спробував Вогняного Джека, після чого витанцьовував із Селенією… В тому самому барі на них натрапив Темрякос, син Жахливого У, і надоумив, яким чином проникнути в Закляте місто.

Тепер настала черга усміхнутися Артурові. І він усміхнувся — радісно і широко. Хлопчик задоволений, що зустрівся із приятелем.

— Ну ж бо кажи! Не соромся! Ти прийшов до мене викрасти моїх дружин? Тобі замало принцеси? — жартівливо спитав Макс, але Артур ще занадто недосвідчений, щоб відгукуватися на такі жарти.

— Та ні, — узявся пояснювати він. — Я впав сюди випадково! Воїн з племені бонго-матасалаїв шукав м'якшої землі і…

— І він знайшов найм'якіше місце на всьому П'ятому континенті! — не дослухавши хлопчика, Макс відповів за нього і гучно промовив: — Мої лялечки! Познайомтеся з Артуром, принцем Першого континенту!

Титул вражає, і дівчата, перекрикуючи одна одну, милими голосочками вітаються з Артуром. Видно, вони ще й заразом влаштували конкурс, хто скаже солодше слово і краще закліпає повіками.

— Артуре, знайомся! Це Ліла, Лула, Лейла, Лола, Люла, Лела і Лала! — пишаючись собою, назвав дівчат Макс.

— А! Ля! О-ля-ля! — видихнув Артур: інших слів у нього не знайшлося.

Макс зареготав, а семеро дівчат захихотіли писклявими голосочками, ніби зграйка мишок.

— Розслабся, мій хлопчику! — недбало промовив Макс, клацнувши пальцями.

І зразу ж до Артура підлетіла Лейла, щоб витерти його спітніле личко м'якою хустинкою. Тим часом Лола і Лула почали знімати його черевички. Ззаду підійшли Люла і Ліла — вони ніжними рухами стали масажувати його плечі. Лала ж сіла напроти й усміхнулася. Її усмішка може заворожити будь-кого, бо схожа на місяць, який сяє на небі теплої літньої ночі. Усмішка Лали — це як ще один тиждень канікул… До того ж у неї дивовижні мигдалеві очі. такі глибокі, що в них можна потонути. Але зараз на це у Артура нема часу… Він стрепенувся, хитнув головою, ніби струшуючи із себе чари. І знову почав плутано вибачатися. Не слухаючи перепрошень, Лала несподівано штовхнула його, і Артур, упавши на перинку, буквально пірнув у ніжний гусячий пух.

— Вогняного Джеку — усім! — вигукнув Макс, усміхаючись так, ніби йому запропонували рекламувати зубну пасту. Але його усмішка не обіцяє тижня канікул — радше рік тюремного ув'язнення. Цокнувшись склянками, чувачки за один дух випивають, мовби їм подали молочний коктейль. Позираючи на піну, що виповзала із склянки, на димок, який піднімався над піною, Артур намагався тримати склянку якомога далі від себе — він не встиг звикнутися із національним напоєм мініпутів і добре пригадує наслідки уживання цієї палючої рідини. Затиснутий між сімома красунями, що лягли на м'якусінькому ліжку, яке розслабляє не згірш найпримітивнішого серіалу, Артур подумав, скільки його приятелів утішилися б такому відпочинкові.

Але його голова — зовсім в іншому місці. Вона лежить на плечі принцеси Селенії, яку потрібно рятувати… Артур зіскакує з ліжка і віддає свою склянку Лелі, водночас уникаючи чарівної усмішки Лали. Красуня-кльовочувачка й справді закохалася в нашого героя! Слід визнати: кілька веснянок у поєднанні з титулом принца — і твоя привабливіть стає неймовірною! Одначе Артур — ще дитина. До того ж у нього є важлива мета, а це означає, що він упертіший за мула і не зійде зі шляху за першою-ліпшою морквиною на ниточці.

— Максе! Я вдячний тобі за теплу зустріч, але не можу гаяти часу! Мініпути в небезпеці! — промовив хлопчик похмуро, як службовець похоронного бюро.

Його слова зруйнували розм'яклу атмосферу, і дівчата, не відаючи, як діяти, потяглися поглядами до Макса.

— Мініпути в небезпеці? Ти певен? Ще вчора я продав їм кілька сотень квітів для щорічного свята маргариток, — здивувався господар дому.

Тоді Артур розповів йому й про павучка, й про листа на рисовому зеренці, що закотилося в щілину між дошками, й про паніку, яка настала опісля цього, і навіть про те, з якою швидкістю він біг уночі до дідуся…

— … А потім там найшла ця бісова хмара! І не можна було упіймати променя! Тоді воїни пропустили мене через ліани — і ось я тут! Мені дуже жаль, що пошкоджено твою стелю… — поспіхом пояснив Артур.

Ніколи не мандрувавши з одного світу в інший, Макс мало що зрозумів із хлопчикової оповіді, а тому замислився. Потрапивши минулого разу в країну міні-путів, Артур вигнав Жахливого У, тобто нема кому погрожувати мініпутському народові. Не чув Макс і про повінь (мініпути ж не вміють плавати). І в перспективі ніхто нічого не збирався руйнувати… Навіть прохолодне літо готове поступитися місцем осені…

— А ти певен, що їм і справді непереливки? — сумнівається Макс.

— Я зрадію, якщо там все гаразд… І побачуся із Селенією, Мотлохлюшем та королем, — відповів Артур. А потім по-дитячи наївно спитав Макса: — Ти допоможеш мені дійти до воріт мініпутської столиці?

Максові це не до шмиги. Зважаючи на товариство кльовочувачок, він не збирався у подорож. Одначе, поміркувавши, вирішив, що, мабуть, Артур каже слушні речі, і мініпутам слід допомогти.

— Гаразд! Я проведу тебе до воріт, але там ми й розпрощаємося! В мене сьогодні багато роботи, — прохрипів він.

— А що це за робота? — спитав Артур, бо ні на мить не може уявити Макса з інструментом у руках.

Кльовочувак узяв його за плечі і відвів убік.

— Сьогодні — чоловічий день. І я мушу бути з цими дамами. Вони повідомлять мені свої проблеми, а я їх уважно вислухаю, похитуючи головою, ніби розумію, про що йдеться, і потім пообіцяю все владнати. Сподіваюся, ти розумієш?

Артур нічого не розуміє.

— Хіба в цих красунь бувають проблеми?

— О! Навіть не сумнівайся! Можеш мені повірити! — відповів Макс, пронизуючи поглядом небо. — Та основне, їх треба підбадьорити, підтримати… поніжити… дійшло?

Артур остаточно заплутався. І нема чого дивуватися: щоб розумітися на жіночих проблемах, треба мати життєвий досвід, а йому ж тільки десять літ!

— Дорогою я тобі все поясню! — відповів Макс, не бажаючи розтлумачувати очевидне.

Натягнувши на себе яскраву камізельку, він підштовхнув Артура до дверей. Певно, Макс переймається тим, що, незважаючи на його могутню тілобудову і оригінальну зачіску, хтось може не звернути на нього уваги.

— Спокійно, дівчатка! Всім залишатися на своїх місцях! Я проведу Артура і зразу ж повернуся.

Побачивши, що принц покидає їх, Лала печально поглянула вслід. Тепер вона схожа на троянду, яка втратила першу пелюстку. А в хлопчика, певно, розкололося навпіл серце, і він, склавши його докупи, тремтячими руками намагається склеїти…

— Ходімо! Поквапся! — потягнув за собою хлопчика Макс — На Лалу ліпше не дивитися, а то вона загіпнотизує! Позаздривши такому її хисту, нещодавно повісилася місцева кобра!

Артур ледве відірвав свій погляд від Лапи і зрозумів, що його вже загіпнотизували.

— Якщо милуватимешся її усмішкою понад п'ять хвилин, забудеш і своє ім'я… О! Перевірмо: то як тебе звати? — стривожився Макс.

— Ммм… Артур… Артур Гігантик!

— Прекрасно! — вигукнув Макс, задоволений відповіддю. — А тепер — уперед!

Авто з баранячою головою мчить крізь ніч, а точніш — рухається з усією притаманною йому швидкістю. На щастя, матір більше не нудить. Батько послухався її і перестав петляти, як заєць. Якийсь час він навіть знизив швидкість, а потім знову пустив усіх коней галопом. Бо коли цим авто їхати не з максимальною швидкістю, то швидше буде йти пішки.

Двигун спокійно вуркотить, а пасажир на задньому сидінні дає хропака під ковдрою.

— Щось я змерзла, — промовляє мати.

Одначе чоловік не пропонує ввімкнути пічку. Коли її вмикаєш, тоді сідає акумулятор, збільшується опір і витрата бензину, а все це разом влітає в добру копієчку. Чоловік би виголосив цілий список причин, через які він не буде вмикати опалення.

— Візьми ліпше ковдру з хлопчика! Він міцно спить, тому не відчує холоду, — знайшов вихід Франсуа.

Матері не дуже хочеться забирати ковдру в сина… Одначе він і справді міцно спить… А після такого важкого початку мандрівки вона теж має право хоч на крапельку комфорту. Подолавши сумніви, вона потягла за край ковдри. І пронизливо заверещала! Франсуа здригається і починає скажено обертати кермо, щоб ні в кого не врізатися, хоча дорога попереду — як пустеля.

— Що тебе так вжалило? Чого репетуєш, як різана? — розгнівався чоловік, отямившись і зрозумівши, що нічого такого не сталося.

— Артур… він… він перетворився на пса! — з жахом у голосі вигукує мати.

Франсуа рвучко загальмував, буквально ставши ногами на гальма. Бідолашні гальма! Оглянувшись, він побачив на задньому сидінні Альфреда, який і не збирався оправдовуватися, а лиш весело замахав хвостом. Пес переконаний, що потрібно вдавати радість від зустрічі, хоча вони, судячи з похмурих лихих облич, не дуже раді його бачити.

— Але ж це не Артур! Це Альфред! — понервовано гукнув Франсуа-Арман.

— Так? Справді? Вибач мені… Я не роздивилася в темряві… — бубоніла мати, чіпляючи на носа окуляри. Почувається вона по-ідіотськи, і є на те причина: сплутала сина з псом!

— Але якщо пес тут, то де, хай йому біс, Артур?! — таке запитання постало перед батьками.

Франсуа зазирає під сидіння, за водійське крісло і, нарешті, зупиняє авто, вискакує з нього і тричі обходить навколо… Нікого і нічого…

— Та не міг же він випаруватися! — сердиться батько, якого вже бісить чергова порція магії. Ні, йому ніколи не подобалися такі загадки. А тим більше — сюрпризи. Сюрпризи, які влаштовує дружина. А зникнення Артура — хіба це не її вибрики?

Він пригадав той час, коли вона повідомила про майбутню щасливу подію. Тоді чоловік повелів їй розтлумачити, на що вона натякає. І жінка відповіла, що в них народиться дитина. Франсуа поцікавився, про кого йдеться: про хлопчика чи про дівчинку.

— Я не знаю! — розгублено промовляла бідолашна жінка впродовж цілих дев'яти місяців, бо в ті часи ще не визначали стать майбутнього немовляти.

Батько їй не вірив. Як можна виношувати в собі когось, якщо ти не знаєш, хто це. Так дивувався батько і доводив до сказу всіх родичів, бо вважав, що вони змовилися з його дружиною. І всі нарешті з полегшенням зітхнули, коли народився Артур.

— Можливо, хлопчик повернувся до Арчибальда? — подумала вголос мати.

Франсуа поміркував над її словами і зрештою погодився. З тої простої причини, що сам до того б не додумався. Втім, тепер його найбільше цікавить відповідь на своє запитання: як міг Артур на ходу вистрибнути із авто, що мчить з шаленою швидкістю? Він же впевнений, що його авто має силу «Феррарі» на перегонах Формули-1.

І він бере ситуацію під контроль: сідає за кермо, щоб повернутися до садиби, яку покинув близько години тому.

РОЗДІЛ 11

Макс веде Артура в гараж. Це просторий сарай, де вільно розміщені найрізноманітніші засоби пересування. Неподалік дверей стоять два гамулі, один із них має горби: певно, для перевезення вантажів. За ними — ліо-намата, яка загалом використовується як автобус. Тут же й бойовий краб, на якого Макс особисто начепив кенгурятник із загостреними оборонними іклами. Крабом керувати легка — він заводиться з півоберта. Макс називає його Омаром: це найвища похвала.

— А ми з тобою візьмемо мого улюбленого жучка! — вигукнув кльовочувак.

Ця пристрасть Макса до всього яскравого, мабуть, не дасть їм змоги проскочити непоміченими.

Макс піднімає листочок — під ним стоїть чудове сонечко, все рожеве, з жовтими та синіми плямами. Це господар подумав, що чорні плямки з вигляду похмурі, і перефарбував… Справді, так значно веселіше. І дуже схоже на ямайське таксі!

— А нас не засічуть? — засумнівався Артур. У нього всередині щось обірвалося: хіба годиться їздити незнайомими місцями в такому строкатому авто?

— Аякже! Ще б пак! А інакше навіщо нам цей круїзинг? — відповів Макс, розтягнувши губи до вух.

— Що? Який такий руїзинг? — наївно перепитав хлопчик.

— Круїзззззинннг! — промовив Макс з місцевим акцентом. — Це коли хапаєш тачку і ганяєш на ній головною вулицею. Спершу туди, потім сюди. І так доти, доки закадриш симпатичненьку пасажирочку або закінчиться пальне! — І він зареготав.

Артур почухав потилицю і поглянув на нещасне сонечко: на таке пояснення йому нічого не лишається, як розвести руками, якби, звичайно, вони в нього були. Та воно, видно, встигло звикнути до витівок свого власника і лиш по-філософськи зітхає. Макс відкрив великого кошика, вихопив звідти двох черв'яків і почав їх розтягувати. Обидва безхребетних зразу ж засвітилися приємним синюватим сяйвом, виправдовуючи свою назву: «сяючі черви». Кльовочувак присів навпочіпки і приклеїв обидві осяйні смужки на днище сонечка.

— Вони освітлюватимуть нам шлях! — пояснив він своєму пасажирові, який, спостерігаючи ці дії, не повірив очам.

Залізши сонечкові на спину, Макс усівся у двомісне сідло з того боку, де вигравірувано його ініціали. Привчений батьком до охайності в авто, Артур спершу витирає ноги об килимок, а потім займає місце поруч із Максом. Легенький поштовх п'ятами — і сонечко починає швидко рухати всіма шістьма ногами. Вибігши із гаража, жучок звернув на широку підземну вулицю. Артур подивувався, скільки на ній метушилося люду. Вписавшись у щільний потік транспортних засобів, жучок змушений знизити швидкість до рівня пересування гусениці.

Роздивляючись пішоходів, хлопчик помітив, що більшість із них з племені кльовочуваків. Їх легко упізнати за головами, схожими на копиці сіна із багатьох кісок, в які вплетені мушлі, та за ходою: крокуючи, вони так смикають ногами, ніби щораз наступають на жувальну ґум-ку. І лишень кльовочуваки тиняються, сховавши руки в кишені, бо у всіх інших руки чимось зайняті, тягнуть якусь здобич. Напевне, це тому, що кльовочуваки майже ніколи не працюють. Їхнє головне заняття — насолоджуватися життям. Вони сидять на узбіччях тротуарів або на терасах маленьких барів, яких тут стільки, мов опеньків після дощу. Чуваки курять сигари, п'ють Вогняного Джека і витріщаються на авто чи один на одного. Будь-який чувак з почуттям власної гідності вважає за потребу одягтися в щось пістряве, щоб аж очі вбирало. На їхню думку, така одіж допомагає їм мати оригінальний вигляд.

— Ось це й називається круїзинг, хлопчику! Кермо тримаємо однією рукою, обов'язково усміхаючись, а головне — їдемо тихо-тихо, щоб встигнути усіх роздивитися. І — що найважливіше! — щоб усі встигли добре роздивитися тебе! — розтлумачив Макс свою поведінку з задоволенням лосося, якого несе течія.

Одначе на Круїзинг-Авеню можна натрапити не лишень на чуваків. В натовпі промайнули Довгопанчохи-Вовпу, істоти з довгими вухами, прибульці з Третього континенту. Двічі на рік вони обростають вовною і приходять до міста стригтися. Але тепер ще не сезон. Виявляється, деякі з них, очікуючи стрижки, наймаються підмітати вулиці своїми довгими вухами.

— Але ж це негігієнічно! — вигукнув Артур. Бабуся привчила його систематично мити вуха, і він ніколи не чув, щоб ними користувалися як віником.

Хлопчиків вигук — наслідок його неглибоких знань мініпутського світу. А в ньому так заведено, що в Довгопанчох-Вовпу є своя система очищення вух. Ідеться про симбіоз живих істот. Маленькі блохи, яких називають бомбико-атомиками, безперервно поїдають нечистоти, які набиваються у вуха Вовпу. В блошиних шлуночках ті нечистоти перетворюються на маленькі кульки, вкриті товстою слизовою оболонкою, мов лаком. Коли шлуночок наповниться до краю, бомбики-атомики зразу ж їдуть їх продавати. Черви, що живуть глибоко під землею, як-от, мердоковти, обожнюють такі кульки. Отже, Довгопанчохи-Вовпу існують у тісній співпраці з блохами: і вулиці чисті, і черви ситі.

Артур здивувався, побачивши кількох старих осматів у відставці. Вони жебрають у перехожих — просять крихти дивокорна, національних ласощів мініпутів. Несподівано на вулиці утворився затор. Максів жучок вимушено гальмує. Причиною цього виявилася процесія перлоносів, що виринула з-за рогу. Треба визнати, що на жодному континенті немає комахи, гарнішої за перлоноса. Мигдалеподібне тіло, блискуче, як алмаз, маленькі вуста, що схожі на сердечко до дня святого Валентина, і величезні очі, світлі, як річкові перлини. А їхня граціозна хода! Чорна пантера побіліє від заздрощів, оперна танцівниця шаленітиме від ревнощів! Артур ніколи не бачив таких плавних рухів. Навіть левретка поруч із перлоносом матиме вигляд розгодованого бульдога.

— Ну, і як тобі круїзинг? — кинув Макс, втішаючись розгубленим пасажиром.

Артур поступово отямився.

— Це, звичайно, кльово, тільки боюся, що ми запізнимося… А якщо ми запізнимося тепер — запізнимося назавжди! — відповів хлопчик.

— Гаразд! Тоді повернемося згодом.

Макс смикнув за мотузочок — і панцир жука розкрився, розломився навпіл, вивільнивши тонкі прозорі крильця. Сонечко піднімається над вулицею і летить, як винищувач, тріпаючи прозорими крильцями та здіймаючи хмари куряви, а вслід за нею до самісінького кінця вулиці летять не найприємніші побажання.

— Круїздзиннннь! — відповів іншим водіям Макс, піддаючи їхні нерви ще більшому випробуванню.

Назва «круїзинг» походить від слова «круїз», що означає морську подорож, пов'язану з бурями та штормами. Батькова поїздка в авто ніяк не підходить під це визначення, бо вона — не морська і ніякі бурі та шторми їй не загрожують. Та й ритм його авто ніскілечки не нагадує розмірений ритм хвиль. Його вісім десятків коней брикають і мчать галопом.

— Любий, повільніше! Мене зараз знудить! — стогне дружина, упершись щосили в панель з приладами.

— А тебе завжди нудить, хай би як я їхав! — відповів батько, повністю зосередившись на процесі кермування авто.

Теперішня його поведінка може видатися нормальною — адже він стурбований зникненням сина. Досі ми спостерігали, як він його сварить, і могли б засумніватися, чи він його любить? Звісно, цей чоловік може просто не вміти любити. Та батьківське чуття він, на щастя, має. І ми, здається, на нього натрапили. А любити можна й навчитися, як вчаться рухливих ігор чи зав'язувати шнурівки. Якщо вам серце не підкаже, як це зробити, виберіть собі провідника, і нехай він веде вас дорогою любові. Напевно, коли Франсуа був дитиною, батьки любили його мало або не так, як треба. Тому він виріс таким недоладним…

Але тепер він тривожиться за сина, тому веде авто всліпу — інакше кажучи, просто в розриту могилу. Так завжди буває, коли боїшся втратити дорогу тобі людину. І біда ніколи не приходить сама… Незважаючи на хвилювання через Ар-турове зникнення, батькові годилося б уважніше поглядати на дорогу. А він про неї забув, і зіткнення вже не за горами. З одного боку, це добре, коли всі думки і почуття наповнені любов'ю до сина. З другого ж — коли ти за кермом, не слід через це втрачати голову, бо в будь-яку мить може статися аварія. Аварія боліда з двигуном у вісімдесят кінських сил, пущених галопом зі швидкістю сто тридцять кілометрів на годину ґрунтовою дорогою, — це завжди катастрофа. © http://kompas.co.ua

Франсуа втратив пильність саме тоді, коли гурт кіз чомусь вирішив перетнути транспортну артерію. Ми не дізнаємося в них, який недотепа забув зачинити ворота загону і якого біса їх понесло серед ночі на трасу. Нема на це часу — кози вже в дорозі. Тому зафіксуємо все, як було.

Франсуа тисне на гальма. З пронизливим скреготом колеса блокуються. Дружина нелюдськи заволала і влупилася фізіономією у вітрове скло. Нечуване репетування істоти невідомої породи примусило кіз закам'яніти посеред дороги. Франсуа крутить кермом врізнобіч, та заблоковані колеса прокручуються на місці. Скориставшись паузою, повідомляємо, що в цьому місці траса йде під нахилом і навіть заблоковані колеса не заважають авто поволі сповзати донизу, інакше кажучи, наближатися до рогатого гурту. І ось воно потрапляє в стадо — і кози заметушилися, ніби поміж них затесався вовк. Але великий козел-вожак не боїться вовків, і доки його кізки розбігаються вусібіч, він, упершись копитами в землю і нахиливши круторогу голову, приготувався до битви.

Франсуа вчепився в кермо, як приклеєний. Вирячивши перелякані очі, він усвідомив, що зіткнення не уникнути.

Зі свого боку тварина побачила в яскравому світлі фар обличчя ворога. Це не вовк, а всього лише баран, який виблискує чудовим золотим руном. Треба сказати, що фірма постаралася: символ виконано натурально, і справжній козел, позираючи на штучну баранячу голову, має його за живого ворога.

Тварина (справжня!) лупить копитом об асфальт. З-під копит летять іскри, козел войовничо тріпає бородою, розмітаючи дорожню пилюку. Він готовий до бою. Його ворог більший разів у десять, але наш козел гордий і нізащо не відступить. Тим більше, що на нього дивляться всі кози. Батько заплющив очі. І обидва представники парнокопитих, справжній та штучний, зчепилися рогами. Зазвичай у таких боях тварини годинами б'ються, доки один із них обламає роги і втече. Але тепер достатньо одного випаду — з боку живого козла, звичайно. Авто, скрегочучи, розпалося на шматки. Фари перекосилися, із радіатора повалив густий пар. Бампер дзвякнув об асфальт, з продірявлених баків задзюркотів бензин і потекла олива. Поволі, ніби спросоння, відвалилися дверцята.

Козла це оглушило і подивувало. Що ж, на його місці кожен би розгубився.

— Вибач! — пробурмотів батько.

Це адресувалося козлові. Франсуа тільки-но помітив табличку: «Обережно — дикі тварини!» Ось чому роги у нього, як два штопори: це гвинторогий козел, carpa falcorica.

Струснувшись, гвинторогий козел гучно чхнув, зафуркав, а потім, гордо піднявши голову і набравши в легені побільше повітря, переможно загукав. Його цілковита перемога не викликає сумнівів, і стадо привітало його радісним меканням. Погордливо зиркнувши на кізок, козел поважно пішов до найближчого гайочку, а стадо шанобливо затрюхикало за ним. Незабаром і дерева, і нічна пітьма поглинули тварин, які так недоречно вирвалися на волю. Франсуа сидів, не поворухнувшись, стискуючи кермо занімілими пальцями. Якби він мав гроші, то придбав би собі «Ягуара», і тоді б на капоті урочисто сидів не безмозкий баран, а сильна хижа кішка, для якої козел — навіть гвинторогий — вечеря на один зуб. Вона б змела його, як миша шматок сиру. Поставивши руками на місце відвислу щелепу, батько поклявся усіма богами, що більше ніколи не поліруватиме того чортового барана, хай би яким золотим було його руно!

РОЗДІЛ 12

Максів жучок піднявся на таку висоту, що йому ні в якому разі не загрожує зіткнення з козлом, навіть гвинторогим. Він летить над землею крізь нічну млу, освітлюючи дорогу приклеєними до днища черв'яками. Їхнє миготливе світло вихоплює із темряви то травинки, то квітку, яка стулила пелюстки у сні. І хоча краєвид унизу переважно із різновидів рослин, Артурові здається, що вони пролітають над руїнами стародавніх будівель, і незабаром унизу виникне забутий храм чи занедбаний палац. Хлопчик часто дивиться науково-популярні телепрограми про зниклі цивілізації, а в них найбільше показують, як дослідники знаходять забуті храми виключно вночі при світлі смолоскипів. Він уже бачив і таємничі піраміди, і загадковий світ затонулої Атлантиди, і стародавні храми Ангкору. Йому подобається дізнаватися про подорожі і пригоди. Коли він був зовсім маленьким, то мріяв стати мандрівником. Але й подумати не смів, що колись потрапить у країну мініпутів, у якій сам переживе такі пригоди! Зокрема, зараз він, Артур, вік — тисяча років, зріст — два міліметри, пролітає над галявиною на спині у сонечка, а поруч з ним сидить кльовочувак, на якого вдома чекають семеро дружин. Такі пригоди варті й пірамід!

Макс смикає за поводок — і сонечко планерує до землі. Артур і злякатися не встиг, як жучок приземлився між двох травинок, зробив кілька кроків по іржавій трубі і враз провалився у відкритий отвір. Хлопчик пригадав, що труба, по якій вони втікали з палацу Жахливого У, справді проржавіла в одному місці, і в цю діру було видно небо. Але тоді вони не могли скористатися цією дірою як виходом, бо вона розташована занадто високо. Зате тепер Максове сонечко скористалося нею як входом. Пірнувши в трубу, воно летить між брудних стін, як літак-винищувач. А для цього треба добре знати місцевість. Похитуючись, жучок освітлює засмічене дно приємним фіолетовим сяйвом. Як годиться кльовочувакові, Макс недбало тримає кермо однією рукою. Ніякого стресу, ніякого бажання на крутих віражах учепитися в кермо обіруч. Коли належиш до племені кльовочуваків, доводиться весь час мати кльовий вигляд, особливо за кермом.

Кидаючи погляди на стінки труби, що пролітають мимо, Артур захоплюється хвацькими Максовими рухами. Підлітаючи до чергового перехрестя, він завжди скеровує авто в потрібному напрямку.

— Здається, я пізнаю ці місця! — вигукнув хлопчик. — Я тоді поїздив тут на своєму авто.

— А що в тебе за тачка? — поцікавився Макс.

— Та то таке — всього лиш «Феррарі»… П'ятсот коней, — зумисно байдуже промовив Артур.

— П'ятсот кінських сил? А скільки ж це буде в жучках? — здивувався Макс.

Він ніколи не чув, щоби потужність авто вимірювалася в силах якихось коней.

— А-а-а! Я цього не знаю! — відмахнувся хлопчик.

Справді, задачка нелегка — швидко обрахувати, скільки треба взяти сонечок, щоб замінити хоча б одного коня.

Макс узявся за руків'я. Це, певно, гальма, позаяк комаха відразу ж викинула лапки і опустилася на землю. Перебираючи всіма шістьма лапками, вона уповільнює хід, як боїнг на злітній смузі. Згорнувши прозорі крильця, сонечко ховає їх у твердий панцир і нарешті остаточно спиняється. Цікаво, може, й трап подадуть?

Ні, трапа нема. Вони ще не досягли мети. Тому Макс натискує на кнопку, і сонечко поновило свій біг на шістьох лапках.

— І як тобі це? Твоя «Феррарі» так може? — запитав Макс, неприховано пишаючись своїм сонечком.

— Ні, так не може, — чесно зізнається Артур; йому не хочеться псувати приятелю задоволення.

Жукомобіль підбігає до широкої діри. Тієї самої, звідки на мініпутську столицю летів потік води, що його пустив Жахливий У. Артур пригадав, як вони з Селенією та Мотлохлюшем щосили гупали у міські ворота, а в цей час вода, вирвавшись із труби, буквально мила їм п'яти. Це було того дня, коли вони врятувалися від пазурів У.

Тепер Артур знову стоїть перед знайомою брамою, і серце його стискається так, як тоді, коли він уперше побачив принцесу Селенію. Лишень хлопчик подумає про майбутню зустріч із принцесою, як у грудях його щось стукає так гучно, ніби бубон у руках шамана. Ми часом забуваємо, що повернення — значно більше випробування, ніж перший приїзд. Коли повертаєшся в знайомі місця, де звідав щастя, ти заздалегідь втішаєшся зустріччю з друзями, з усіма, кого встиг полюбити. Але та радість змінюється тривогою: може, твій друг тебе зрадив? І твоє улюблене дерево спиляли, поставивши на його місці бетонну тумбу… «Очі не бачать — душа не болить», — повчає прислів'я. І від його усвідомлення кров холоне в жилах, і Артур здригається, як від пропасниці.

— Приїхали! Ну, приятелю, вперед! А мені пора змотувати вудки. Я не хочу надовго залишати моїх дівчаток на самотині! — заявив Макс, не підозрюючи, як його слова лякають Артура.

Якщо кльовочувак боїться полишити своїх дружин на якусь годину, то що думати йому, коли він не бачився із Селенією цілих десять селенелій!

— Вона, певно, мене й не впізнає! — з жахом подумав хлопчик.

На прощання Макс помахав рукою, круто розвернув свій жукомобіль і рвонув з такою швидкістю, що ніхто його не наздожене. Артур поглянув йому вслід… Так не хочеться самому йти назустріч невідомому! Хоча б хтось був поруч, навіть кльовочувак зі своїм виставлянням! Але життя влаштоване таким чином, що наші побажання рідко збігаються з нашими можливостями. Як каже Артурів дідусь, — таке життя — се ля ві! Що ж, Артур зобов'язаний допомогти, а упізнає його Селенія чи ні, то вже справа десята. Але хто ж всетаки спорядив до нього павука з рисовим зеренцем?

Настав час рішучих дій. Рятувальна операція під силу лишень відважному воякові — меланхоліку вона не по зубах. І Артур, зібравши в кулак свою волю, люто загатив у браму. Кожен його удар відлунює у великій трубі, але з іншого боку брами, мабуть, ніякого руху. Там така тиша, ніби немає жодного мініпута. Артура лихоманить. Невже він запізнився? — майнула в голові зрадницька думка. Якщо Селенія його не впізнає, це зле, але не зовсім, а ось якщо він її втратить — це дуже зле. Думка про можливе нещастя надає йому сили, і хлопчик налітає з кулаками на ці бісові ворота, що байдуже стоять на сторожі невідомого.

Артура охопила паніка, йому навіть довелося зробити кілька дихальних вправ, щоб заспокоїтися і почати розмірковувати логічно. «Думай, Артуре, думай! Має ж бути якесь рішення!»-повторював він, бігаючи під брамою, як тигр у клітці. Несподівано попереду зблиснула іскорка надії.

— Перископ! — вигукнув хлопчик, хоча нікому було його чути.

Він згадав про систему дзеркал, яка давала можливість мешканцям міста бачити все, що відбувається за стінами, не відчиняючи брами. І про невеличке віконечко, в яке сторожа завжди могла розгледіти прибульців. Тепер головне — знайти, де розташоване нижнє дзеркальце перископа або хоча б віконечко сторожі.

Артур уперся долонями у ворота і став поволі, міліметр за міліметром, їх обмацувати, шукаючи віконце чи щілинку, через яку міг би проникнути в місто.

— Знайшов! — гукнув Артур, намацавши щілину між дошками і просунувши крізь неї пальці.

Підчепивши ними панельку, він потяг щосили — і панелька піддалася. Відірвавши її, він побачив блакитнувате скло, яке й перепиняє шлях до міста. Але через нього можна зазирнути всередину!

Від побаченого хлопчик онімів. У місті немає руху. Ніщо не шелестить, не шурхотить. Не вирує життя. Немає жодної душі. Місто, таке завжди радісне, строкате, має вигляд похоронного бюро. Затуляючи руками світло, щоб не було відблисків, Артур вдивляється в майдан перед брамою. Та він може скільки завгодно плющити свій веснянкуватий ніс об скло, вдивляючись у вулиці, що ведуть у центр міста. Мініпутів ніде не видно… Не видно й жодного моль-моля… Артурові не зрозуміло, в чому ж річ, одначе страх уже заповнив кожну клітинку тіла і ось-ось поглине його цілком.

Сталося щось неймовірне. Страшніше за нещасний випадок, за загрозу нападу. Певно, це справжня катастрофа загальнонаціонального масштабу, внаслідок якої зник увесь мініпутський люд.

Хто міг таке заподіяти? Невже усіх мініпутів полонили? Кинули за ґрати? А може, їх просто знищили, всіх, до ноги? В Артуровій голові випливає багато запитань, але жодної відповіді на них нема. З безсилля він відчув, що або зараз його скрутить якась недуга, або голова розлетиться на тисячі шматочків. Гнів і розпука підкотилися до самих щік, дійшли аж до кінчиків пальців. І він з такою силою вгатив у блакитнувате скло, яке перед ним нічим не завинило! Скло упало, як підгнила віконниця, яку не зачинили на гачок. Вочевидь, черговий королівський вартовий зле виконував свої обов'язки. Артур аж заточився від подиву. Єдиний раз гнів його пішов на користь.

Але часу на роздуми у хлопчика нема. Він просовує голову в діру і уважно оглядає всі закапелки, невидимі через скло. Однак там — нічого нового. Місто — як пустеля…

— Тут хтось є? — ризикує подати голос Артур.

Але відгукнулася сама тиша. Він гукнув голосніше, та ніхто його не почув. Депресія уже зловтішалася: ось-ось вона обплутає тенетами чергову жертву. Артур тим часом оглянув діру і переконався, що вона вже не така й маленька. І тут він став міркувати про те, чи зможе десятилітній хлопчик, що має в цю мить зріст близько двох міліметрів, прослизнути через неї.

«Хто не ризикує, той не п'є шампанського!» — вигукнув він по думки, пригадавши підслухану дідусеву приказку. Втім, Арчибальд ніколи не зловживав цим напоєм, хоча й постійно ризикував. Згадки про дідуся збадьорили Артура. Він все одно не має вибору. Це єдиний шанс… Мудрі люди кажуть: де пролізла голова, там пропхається й тулуб. Та це не стосується маленького хлопчика, перетвореного на мініпута. Адже в цього люду голова значно більша за нижню частину тіла. І Артур вирішує спробувати пролізти ногами вперед. Йому вдається прослизнути майже всьому, але коли дійшла черга до голови, основною перешкодою стали вуха. Вони ніяк не хочуть щільно притискатися до голови, як це роблять Альфредові, коли пес чогось злякається. Ох, навіть задля доброго діла обдирати вуха не дуже приємно!

Але нарешті подряпані вуха протислися у місто мініпутів. Артур упав на землю, як торба з брудною білизною на дно кошика. Він швидко став на ноги і, щоб мати пристойний вигляд, струсив із себе порох. Але його ніхто не зустрічає… Як перископ, хлопчик поволі обертається на місці, уважно озираючи майдан та вулиці-провулки, що ведуть до нього. Навколо ні душі.

РОЗДІЛ 13

Хлопчик поволі рухається до головного майдану. Там збирав король своїх підданих на урочистості. Мініпути полюбляють святкувати й веселитися, а тому збираються перед палацом на великому майдані. Вони ніколи не були войовничими. Навпаки, цей люд завжди готовий пустити сльозу — як з печалі, так і з радості. Вони тішаться під час святкових маніфестацій, захоплюються будь-якими виступами і віршами. Та найбільше їм до душі квіткові церемонії. І з тої причини, що в королівстві росте триста шістдесят п'ять квіткових видів, вони щодня віддають шану якійсь квітці.

Тому щоранку мешканці збиралися на майдані і виспівували хвалу квітці цього дня. Така церемонія зачіпала за живе, і кожен ішов туди, щоб пустити сльозу.

Мініпутські сльози мають безліч корисних властивостей. Спеціальні сльозозбирачі ходили поміж рядами і збирали безцінні перлини в кокони шовкопрядів. Потім усю вологу, що пролилася з радості і захоплення, зливали в гігантські ємності, які зберігалися в призначених для цього коморах. В останній день селенельного року, що якимось загадковим способом збігався з нашим першим квітня, коштовну рідину використовували під час великомасштабної акції — свята риби. Це була й справді подія національного рівня. Щоправда, заздрісники вважали її смішною, бо ж мініпути, які бояться води і більшість їх ніколи в очі не бачила риб, не можуть на повному серйозі святкувати день риби. У відповідь на випади таких нудних осіб мініпути заявили, що святкують вони вдавано. Хоча, зрозуміло, радощів від такої заяви не зменшилося. Дехто навіть став називати цей день — днем дурня. Хто ж не захоче раз на рік побавитися вволю і не бачити перед собою якусь кислу пику?! Так що в день риби дуріли всі досхочу. Поголос про це дурнувате свято, чи то на честь риби, чи на честь дурня, швидко поширився усіма континентами і проник на земну поверхню, у великий світ. Людям це сподобалося, і вони теж стали першого квітня веселитися на всі заставки. Єдине, що було їм невтямки: як це називати — днем риби чи днем дурня? Тому в кожній країні обирали назву, яка їм до вподоби. Французи, скажімо, першоквітневий день називають по-мініпутськи — днем риби. І тепер, хай би як називали це свято, першого квітня всі люди в цілому світі підколюють одне одного, жартуючи, і сміються із власних слабкостей і вад.

Традиція першоквітневого свята у мініпутів вкорінилася. Щороку король особисто розпочинав святкування: урочисто виливав зібрані протягом року сльози в басейн, посеред якого височіла велетенська скеля з висіченим на ній зображенням риби. Першого квітня сльозозбирачі не працюють, і кожен, хто від сміху наплакав багато сліз, може сам їх виливати в басейн. Або полити свій садочок біля будинку… Сльози від сміху солодкі на смак, від них краще ростуть квіти й тягнуться вгору корисні рослини. Протягом року будь-який мініпут може прийти до басейну і зачерпнути з нього хоч пригорщу цінної вологи, щоб оживити рослини чи напоїти ґрунт.

Але все ж таки: чому риба? Спитайтеся мене — і я відповім. Позаяк мініпути мають звичай за все дякувати небу і з пошанівком ставитися до всього живого на білому світі. Але ж, погодьтеся, що на світі стільки всього, про що мініпути або не знають, або знають дуже мало. Одначе лиш нечема чи дурень не поважає когось через те, що не знайомий з ним особисто. Про риб мініпути знають дуже мало, майже нічого. Тому риба для них — втілення всього невідомого, що існує на світі і так чи інакше задіяне в процесі, що його називають кругообігом життя. Пошановуючи рибу, мініпути уславляють природу, що завжди має напоготові сюрприз. А оскільки мініпути тонкосльозі, то найбільший подарунок для природи — їхня прозора волога.

Тепер, коли ви довідалися про першоквітневі святкування та мініпутську рибу, сподіваюся, що ви щороку першого квітня реготатимете до сліз, щоб ушанувати мініпутський люд, який вигадав це веселе дійство, та ще й поливатимете ваші кімнатні квіти, щоб краще цвіли.

Артур сів на камінь. Він дуже пригнічений. Жодної живої душі… Безслідне зникнення мешканців міста — як це зрозуміти? На землі він побачив кілька слідів — звичайних слідів від ніг. Артур уперся ліктями в коліна. Поклав підборіддя на долоні і глибоко зітхнув. В позі майже Роденівського мислителя хлопчик має вигляд досить привабливий: дрімлива, перепрошую, замислена статуя.

Хлопчиків погляд неуважно ковзнув майданом і зупинився на статуї, поставленій, точніш, покладеній ліворуч від входу до палацу. Статуї часто ставлять перед входом до громадських будівель. Та лежачих статуй Артур ще не бачив. Тим більше таких — з підігнутими колінцями і долоньками під щокою. Нічого урочистого в такій позі нема. Так зазвичай сплять. І тут Артур здогадався! «Та це ж не статуя!» — вигукнув він, ударивши себе в чоло. Скочивши з каменя, хлопчик помчав через майдан до сплячого мініпута. «Тільки б він не був зачарований, як Спляча Красуня!» — крутиться в його голові єдина думка. Тепер усі його сподівання виключно на цього лежня. Він єдиний, хто може пояснити, куди так таємничо зник мініпутський люд.

Артур наблизився до сплячого, та той і не поворухнувся. Невже з його тіла вилетіла душа? Що ж таке сталося? Може, його зачарували? Але хто? І навіщо? Та куди щезли всі інші? З якого такого дива вчаровувати єдиного мініпута — не короля і не принца? А що як цього хлопця убили невідомою зброєю? Тоді навколо повинні лишитися сліди боротьби чи якихось руйнувань… Але вартовий — це красномовно засвідчує його одежа — лежить на землі, згорнувшись калачиком, і, як упевнився Артур, міцно спить. Та ще й хропе, хоча й не так гучно, як Маргарита, інакше Артурові було б чути і на іншому боці майдану. Мініпутський ніс виводить винятково тоненькі рулади.

— Та він же… спить!!! — закричав Артур, уклавши у вигук усю свою зневагу.

І без будь-якого співчуття хлопчик енергійно копнув його в сідниці. Вартовий схопився, закліпав очима і (віддамо йому належне!), вмить схопивши кинутий поруч спис, виставив його вперед.

— Допоможіть! На палац напали! До мене, Ваша королівська величносте! — зарепетував він, навіть не втямивши, звідки ж небезпека.

Артур замахав руками, подаючи знаки, схожі на ті, коли саджають літака.

— Гей! Прокинувся? Поглянь — це ж я, Артур! — чітко промовляючи слова, кричав хлопчик просто в обличчя вартового.

А той все одно махав головою і так вертів списом, що хлопчикові довелося відскочити від нього якомога далі. Шкода, що напохваті нема холодної води — а то він би швидко привів до тями цього лежня!

Струсивши із себе залишки сну, міні-пут поставив списа на землю і допитливо зиркнув на Артура. Нарешті до нього дійшло, що вся загроза — це маленька людина, що розмахує руками перед його носом. Обличчя цієї людини йому когось нагадує! А коли подумати добре, то й голос не видається незнайомим.

— Артур? — нарешті питається вартовий, знітившись від власної нездогадливості.

— Так, це я! Артур Гігантик! — відповів Арчибальдів онук і… чоловік Селенії.

Артур ще не зовсім усвідомив, що він побрався з принцесою. Чи, може, він ще наречений? Церемонія відбувалася так стрімко, а свідків було так мало (тільки один!), що хлопчик засумнівався, чи відбулася ця подія насправді.

— Ну, звичайно! Це — Артур! — вигукнув сторож, ніби до цієї миті його не діймали сумніви. — Яким вітром тебе сюди занесло?

Артур ошелешений. Невже цей тип так довго спав, що навіть не знає, яка трагедія сталася в місті? Та хлопчик не встиг поставити гнівного запитання, як вартовий довірливо поцікавився:

— Скажи, а що, я й справді задрімав трохи? Знаєш, таке зі мною буває… Але рідко! Я завжди чесно стою на варті! А вчора переїв дивокоренів, і вони невдало вляглися в шлункові. Гадаю, цей маленький інцидент не набуде розголосу?! — змовницьким тоном напівспитав він.

— М-м-м… Так, звичайно! — бадьоро відповів Артур. Чесно кажучи, він розгубився.

— От і гаразд! — задоволено промовив вартовий. А потім загорлав: — Чуєте, люди добрі? Артур повернувся! Хай живе Артур! Слава принцові Артуру!

Зненацька скрізь засвітилися вогні. У кожному віконечку кожного будинку з'явився крихітний вогник, а мешканці повибігали на ґанки. Дехто сонний, дехто прокинувся, але всі живі-здорові!

Артур вражено спостерігає дійство, яке годилося б назвати «Пробудження міста». Зусібіч на майдан збігаються мініпути. Хтось зіскакує з високих віт, хтось — спускається ліанами, а є й такі, що вхопили тобогани і поковзом летять до центру міста. Всі вигукують ім'я Артура. Поголос про його прибуття поширюється швидше за кола по воді. Щоразу, коли лунає: «Ура, Артур!», на обличчях усмішки. Діти верещать від радощів, дорослі плескають у долоні, і всі прямують до палацу.

Сльози струмком линули з Артурових очей, побігли по щоках, як сік переспілої груші, а серце розтопилося, як шмат масла на сковорідці. Тепер головне — не перестаратися і не зашкварчати, а то можна й пригоріти. Та як не розтанути від таких палких почуттів?! Обличчя мініпутів, що оточили хлопчика щільним колом, сяють від радості і щастя. Він гадав, що про нього забули, а виявилося, що про нього не лише пам'ятають, а й радіють його появі! Навіть у школі після літніх канікул друзі не зустрічають його так палко. Радше, навпаки. За час довгої відсутності між однокласниками завжди виникає певна дистанція, яку з початком нового навчального року доводиться щораз долати. І з цього не слід дивуватися: час, що для дорослого пролітає, як одна мить, у дитини насичений багатьма важливими відкриттями, а тому тягнеться довго. І школярам доводиться наново звикати одне до одного і намагатися зрозуміти, які зміни сталися з приятелем за канікули.

Ми вже казали, що мініпути палко висловлюють свої почуття. Тому кожен з них вважає за потрібне кинутися Артурові на шию. І роблять це з таким захватом, з яким блоха падає на пса. Зненацька якась крихітна людина, розштовхуючи натовп, як хвилеріз, так пристрасно кинулася на Артура, що той не втримався на ногах і вони вдвох покотилися по землі. На щастя, навколо повно люду, так що далеко відкотитися не вдалося.

— Мотлохлюш?! — радісно вигукнув Артур, упізнавши лукаве личко міні-пута.

— Артуре, невже це ти? — луплячи хлопчика щосили по спині, гукнув маленький принц, ошаленілий від щастя.

Друзі покотом котяться то в один бік, то в інший, як двоє щенят, висловлюючи свою радість штурханами та вигуками. Яке це щастя, що вони зустрілися знову!

Першим отямився Артур. Ставши на ноги і допомагаючи підвестися приятелеві, він, струсивши пилюку, спитав:

— А куди ви всі поділися? Я так хвилювався!

— Як поділися? Ми спали! Ти знаєш, котра година? — відповів Мотлохлюш, показуючи затиснутий у руці пісковий годинник.

Справді, мініпути мешкають під землею і без годинника час не визначиш. А якщо згадаємо, що Артур проник до мініпутів після півночі, а поїздка на сонечку тривала близько години, значить, тепер глупа ніч… І сонний король, що невпевненою ходою вийшов із дверей палацу, — найкраще це підтверджує.

— І-і-і… а-а-а-у! — позіхнув король, потягуючись. — Ну, і де той зірвиголова, що посмів серед ночі мене розбудити?

Хриплий голос короля теж засвідчив правдиві слова Мотлохлюша: година й справді рання. Та ще й король вийшов сам, без свого вірного конопса, якого, певно, не зміг розбудити.

На коротеньких ніжках, одягнений у штани з великими буфами із акацієвого листя, самодержець має кумедний вигляд. Одначе нікому і на думку не спаде кепкувати з нього. По-перше, тому, що ніхто не кепкує з королів, а по-друге, тому, що всі мініпути носять штани такого самого фасону. Але не всі можуть дозволити собі пошити штани з акацієвого листя — дуже дорогої тканини. Адже акація дуже рідко скидає листя… І хто його знайде, той вважається щасливчиком усіх Сімох континентів.

Король протер очі, струснувся, як пес, що вискочив з води, і повторив своє запитання. Озирнувшись, Мотлохлюш помітив батька.

— Це Артур, тату! Поглянь! — відповів радісний син і з веселим сміхом підштовхнув друга до його величності.

— Артур??? — не віриться королеві.

Він оглядає хлопчика зусібіч, навіть обмацує його, ніби хоче переконатися, що перед ним не привид. Артур посилено кліпає очима і намагається щось сказати, та не може повернути язиком. Події неймовірно швидко розвиваються, але не так, як він того хотів!

Несподівано король поправляє одяг і навіть пробує щось зав'язати.

— Перепрошую, Артуре… Я так міцно спав… Прокинувся… І зовсім не так одягнутий… Що ти тут робиш посеред ночі?

Він нарешті переконався, що перед ним і справді Артур — рятівник мініпутського королівства від Жахливого У.

Артур не знає, що відповісти. Він давно вже знічений через те, що розбудив ціле місто, в якому всі мирно спали, і де, судячи з усього, нічого не сталося. Та не сам же він вигадав рисове зеренце, на якому було прохання допомогти, не сам послав павука, що наступав йому на п'яти?!

— Рисове зеренце? — перепитав король. — Дивна річ!

Річ і насправді настільки дивна, що всі зареготали. Цей сміх — яскраве вираження мініпутського характеру. Ні з того ні з сього вони ладні іржати, як кінський табун, і ридати, немов невичерпний фонтан. Одначе слід зауважити, що сміятися вони більше люблять, ніж плакати. Незважаючи на безцінність їхньої слізної вологи.

— Мій маленький друже, мініпути пишуть лишень на листочках з дерев, — промовив король голосом директора школи на показовому уроці. — Листочки дубів використовують для написання законів, листочки ясенів — для записів мудрих думок та висловів, липові листочки — для липких наліпок, березові — для службових листів…

— Кленові — для кулінарних рецептів, вербові — для завуальованих записочок, — підхопив хитруватий Мотлохлюш. — У мого батька найбільша колекція куртуазного листування, перепрошую, вербових листочків…

— Досить, Мюше! — обірвав сина король, не бажаючи змінювати тему розмови на таку делікатну, як його приватне листування. — Я певен, що наш дорогий гість уже все зрозумів. Абсолютно певен!

Сподіваюся, що читачі також осягнули: для кожного виду послання мініпути використовують усякі листочки. На платанових пишуть заклики, на грабових — вироки, на листочках тополі — суспільно-політичні статті, на капустяних — повідомлення про приємні події, весілля чи народження, на ялинових голках — скарги… Але зупинімося, бо так ми зайдемо дуже далеко…

Король викликав офіційного літописця і художника за сумісництвом.

— Шановний, ось ви художник! Чи писали б ви на рисовому зеренці? Ні? Правильно! Чого б тоді не писати заразом і на стінах?! — пожартував король. Він остаточно прокинувся, незважаючи на нічний переполох, і вже перебуває в доброму гуморі.

— Мені здається, що хтось так недобре позбиткувався з тебе, Артуре! — завершив король, доброзичливо поплескуючи хлопчика по плечі. — Молодь буває такою наївною!

Артур заплутався в думках. Йому абсолютно зрозуміло, що ніхто з родичів не міг надіслати листа на рисовому зеренці. Арчибальд так не жартує. Маргарита занадто заклопотана господарськими справами, мати — близькозора, щоб писати так дрібненько, а батько нетерплячий взагалі щось написати. Лишається Альфред. Артурові ніколи не шкода похвалити свого пса за його неймовірні вчинки, але вирізати напис на зеренці… До того ж там інший почерк… Та коли цього листа не писали у великому світі, значить, його написано у мініпутському королівстві! Але хто ж таки написав?

РОЗДІЛ 14

— А Селенія? — враз вигукнув Артур.

Тільки її нема на загальному святкуванні. Значить, це їй загрожує небезпека! А що може бути природнішим для принцеси, що потрапила в біду, як звернутися по допомогу до принца? Нарешті все стає на свої місця, і Артура охоплює лихоманка.

— Ваша величносте, де ж це Селенія? Де вона? — наполегливо питає він.

— Ну, напевне, у своєму будиночку! — роздумуючи відповів король.

— Ні! — відповів із натовпу чийсь гучний упевнений голос.

Усі озирнулися, щоб побачити, кому цей голос належить, бо в ньому звучить мудрість, притаманна шановним досвідченим особам. Скажімо, двохсотлітнім дубам або трьохсотлітнім.

Артур витяг шию, намагаючись побачити нового персонажа. Та, здається, він уже впізнав достойнішого крота Миро. Його голову прикрашає нічний ковпак у формі автомобільного клаксона, а коротенькі штанята кумедніші за королівські. Можна навіть подумати, що кріт одягнув памперси… Розштовхуючи юрму, Миро проривається до Артура і, схопивши його руки своїми лапками, довго-довго трясе їх.

— Ох, який я радий тебе бачити! Мій юний, мій дорогий друже Артуре! — вигукнув мудрий кріт, і його мордочка щасливо усміхнулася. — Ми чекали на тебе — тільки раніше — в залі переходу.

Схвильований Артур плутано пояснює, але завдяки запитанням Миро розповів усе, що відбувалося опівночі, навіть згадав про ту злощасну хмару, таку непутящу і неспівчутливу. Особливо з подробицями він описав перехід через ліанові пагони, чарівних кльовочувачок і «круїзинг» на спині сонечка.

Миро усміхнувся. Артур таки любить свою принцесу, бо подолав усі перешкоди, що постали на його шляху.

— Але де ж Селенія? — знову стурбовано спитав хлопчик.

— Вона дуже засумувала, коли переконалася, що ти не прийшов разом із променем, — довірливо зашепотів Миро.

Артур розтопився, як масло на сонці. А він гадав, що принцеса про нього забула!

Розуміючи, що хлопчик з нетерпінням чекає розповіді про його милу принцесу, Миро повів його в тихий закуток, подалі від радісного натовпу мініпутів. Хоча кріт викладає в школі і вміє мовити так, що його чути й затятому двієчникові на останній парті, зараз його слова адресовані лишень Артуровим вухам.

Отже, Миро розпочав монолог.

В цей день юна принцеса встала дуже рано, щоб якнайкраще приготуватися до зустрічі з Артуром. За мініпутським звичаєм, вона напарфумлювалася ванільною паличкою, і наприкінці цієї процедури мала такий аромат, що будь-яка мініпутська господиня могла помилково вкинути її в каструльку з пудингом. З усіх своїх суконь вона вибрала найновішу і надягла на неї згори камізельку із трояндових пелюсток, пошиту власними руками. Проковтнувши легенький сніданок (суничне пюре із шматочком лісового горіха), вона пішла на урок співу. Добре поставлений голос конче потрібний кожній принцесі. До того ж Селенія полюбляє ущипливі жарти та іронію. Але якщо ти принцеса, не можна безконтрольно випускати слова з вуст, навіть якщо ті вуста найгарніші у світі. Отож Селенії потрібно так володіти голосом, щоб вчасно змінювати інтонацію на свій смак, надаючи звичайним словам тисячу й один відтінок. Приміром, сказати «я тебе кохаю» дуже просто. Ця фраза стала вже банальною. І щоб надати їй свіжості та первозданності, потрібен добре поставлений голос. Адже той, кому будуть адресовані ці слова, повинен у них відчути і хвилювання, і трепет, і надію, і відразу ж зрозуміти, що лишень із принцесою буде щасливим… А що як їй незабаром доведеться промовити цю фразу? А що як її не так зрозуміють?

Тому весь ранок принцеса сиділа у верховітті великого дуба, де звив своє гніздо соловей. Цей птах вважається найкращим учителем співу на всіх континентах. Учителем він був найкращим, та характер мав найпаскудніший. Він ніколи не сидів на одному місці, а повсякчас пурхав з вітки на вітку. Селенія витратила чимало часу, умовляючи його дати їй урок. Їй довелося навіть повідомити йому таємну адресу перебування яблучної гусениці, що найбільше смакувала солов'ю. Особливо цінувалася екологічно чиста гусінь, вигадувана свіжими яблуками, а не якимись недогризками. Виторгувавши таким чином суттєву винагороду, соловей погодився дати Селенії урок володіння голосом.

Повернувшись додому, Селенія зготувала настій із фіалок, щоб полікувати голосові зв'язки, які перенапружила на уроці. Фіалковий настій швидко втамував біль і надав зв'язкам більшої еластичності. Ополудні принцеса займалася гімнастикою, бо хотіла володіти добре і голосом, і тілом. Тобто щоб рухи і жести не видавали її думок. Найкращий засіб навчитися контролювати свої рухи — гімнастика…

Уроки цієї науки вона брала у професора Гамбероне, хоча він навчав танців. Одначе серед мініпутів не було нікого гнучкішого за нього. І він обожнював шанобливість — коли до нього зверталися «Гамбероне», він завжди виправляв: «Синьйор Гамбероне!» Одне слово, у синьйора Гамбероне було чого повчитися.

Синьйор Гамбероне був справжнім cephalocarida macracantha із підвиду ракоподібних, хоча сам він стверджував, що походить із знатного роду креветок і претендував на прямий родинний зв'язок із богомолами. Від своїх знатних родичів він успадкував воістину феноменальні здібності складатися в будь-якому напрямку. Йому міг би позаздрити фокусник чи гімнаст, позаяк синьйор Гамбероне здатен непомітно проникнути в будь-яку коробку чи капелюх. Та Гамбероне не працював ні в цирку, ні в танцкласі — він творив задля мистецтва! Селенія нечасто бувала на його уроках. По-перше, тому що поточні справи королівства забирали в неї багато часу, а по-друге, тому що вправи, які демонстрував синьйор Гамбероне, було дуже важко повторити. Одначе принцеса не звикла пасувати перед труднощами. Їй хотілося зустріти свого принца в усій своїй досконалості — тому Селенія завершила навчання в Гамбероне, перебуваючи в стані, близькому до коматозного. Все її тіло нило. В намаганні навчитися гнучкості вона дійшла до того, що заледве пересувала ноги. Буквально доповзла до свого будиночка і впала на ліжко, в якому й проспала до самісінького вечора.

— Дорогою я навідався до неї. Але вона ще спала! — уточнив Миро, перш ніж повести далі свою оповідь.

Кріт приніс їй на таці обід: кленовий салат і кілька добре просмажених соснових насінин. Та принцеса й пальцем не торкнулася. До появи променя ще був час, тому Миро вирішив не будити її. Тривалий сон піде на користь. А ще — скоротить час очікування, бо він тягнеться особливо довго, коли чекаєш з нетерпінням. І Селенії не доведеться крутитися на місці, як білка в колесі, соватися на кріслі чи ходити колами.

Селенія прокинулася вчасно. Як і передбачав синьйор Гамбероне, болю вже не було, а в тілі відчувалася незвичайна легкість. Принцеса спробувала виконати кілька хореографічних етюдів, двічі-тричі граціозно повела руками і, схоже на те, була задоволена. Ходою танцівниці вона пройшлася містом, наспівуючи веселу пісеньку. Незабаром вона зустрінеться зі своїм принцом — і тоді знову помандрують у пошуках пригод. Ніхто ж не проникне просто так в мініпутський світ, бо його не пустять лінзи! Артур же обов'язково щось вигадає! Миро добре вчинив, що не розбудив її раніше: тепер лишилася одна година чекання.

Прибувши першою в зал переходу, принцеса не розбудила провідника, що, як завжди, спав у коконі. Вона сіла на підлогу, обхопивши руками коліна і підтягнувши їх до підборіддя. На обличчі її сяяла найсолодша усмішка.

Як приємно отак сидіти і чекати на принца! Звичайно, принц Артур — хлопчисько, зате який! Сміливий! Розумний! Відважний! Вродливий! Він нього струмують хвилюючі пахощі великого світу, світу великих людей. Ці загадкові пахощі — як знак дивовижної мандрівки. Відчувши їхній повів. Їй хочеться вхопити меча і стати на шлях, що веде до пригод і небезпек. Вона уявила, як Артур великими кроками міряє свій величезний світ. Скажімо, зараз він може крокувати садом, очікуючи променя. Йому би, напевно, вистачило одного-двох кроків, щоб перейти всі Сім континентів, а Селенії для цього потрібно кілька днів. Та й то, якщо йти швидко…

Вона, звісно, чекає не Артура-велетня, а свого маленького принца, з личком, всіяним веснянками, і з довгими мініпутськими вухами, які так його прикрашають. Протягом усіх десяти селенелій вона разів зо двадцять, по кілька разів за день, уявляла собі його личко, то насмішкувате, то таке, що палає відвагою, то розгублене. А який він був чемний! На жаль, серед мініпутів майже не натрапиш на вихованого хлопчика. Селенія мріє про той час, коли вона керуватиме державою і видасть спеціальний указ, за яким усі хлопчики, закінчуючи школу, складатимуть екзамен із ввічливості. Незадовільних оцінок не ставитимуть, а хто захоче, зможе перескласти згодом на вищу оцінку. Вчи собі правила ввічливості хоч до сивого волосся! Терпеливість і труд все перетруть! Батько вчив її бути терпеливою, терпеливості вчить мініпутів Велика книга мудрості.

Одначе в Селенії уривався терпець. Вона навіть почала рахувати секунди. Ох, які довгі проміжки між секундами! Та ще й ніяк не називаються! Якби ж вони мали назви, то й рахувати було б веселіш: перша секунда, друга фур… фурлю… фурлюнда! Це ж треба, яка дурниця в голову лізе! Добре, що ніхто не чує! Інакше легковажні мініпути зразу ж рознесли б плітку, що принцеса з глузду з'їхала.

До зали ввірвався задиханий Миро. Він оббігав усе місто, шукаючи Селенію. Якось відразу не додумався, що вона могла прийти до зали переходу. Адже дівчинка з нетерпінням очікує на зустріч з Артуром! Упродовж тижня тільки й балачок, що про нього. Ще б пак! Тепер їй доводиться призвичаюватися до ролі королеви-правительки, а це не зовсім просто, зважаючи на її юний вік — десять років за мірками великого світу і тисяча мініпутських літ. І було б добре, якби поруч жив вірний принц, на якого можна покластися, з ким можна порадитися і поділити на двох відповідальність за ухвалене рішення. Адже їй, Селенії, доведеться визначати долю всього мініпутського люду! Ось, скажімо, потрібно відселити мешканців, чиї будинки розташовані під північним кореневищем, яке може обвалитися, якщо його не укріпити. А потім доведеться ремонтувати покинуті помешкання. Цю проблему жваво обговорювали всі мініпути, незалежно від їхнього місця проживання. Особливо були активні ті, хто мав будинки під східним кореневищем, куди планували скерувати переселенців. Хоча багато з них не хотіли переїздити на схід, мотивуючи відмову тим, що там занадто волого взимку. А до південного кореневища не хотіли, бо там спе-котно влітку…

Треба було вирішувати й інші проблеми, відповідальність за які принцесі хотілось би розділити зі своїм принцем. Ось таке: члени королівської родини мали оголошувати дату початку збирання смородини. Ця дата завжди була причиною багатьох конфліктів, навколо неї кипіли фатальні пристрасті, бо жоден мініпут ніколи не погоджувався з тим днем, що його пропонували першим. Питання набувало гостроти, оскільки смаки у всіх неоднакові: одним смакувала смородина переспіла, іншим — недоспіла, одні збиралися варити з неї джем, інші — використовувати як ядра для катапульти. Суперечки повторювалися з року в рік. І щоразу король, заткнувши вуха, щоб не чути суперечок, призначав перший-ліпший день, користуючись лишень селенельним календарем. Цього року це відбудеться востаннє… Наступного — така честь випаде Селенії…

Миро розбудив провідника, і той, не розплющуючи очей, незадоволено забубонів. Потім старий обертав три кільця велетенської лінзи, намагаючись не защемити поміж ними кінчик своєї довгої бороди… Перше — для тіла, друге — для розуму, третє — для душі… Марно Селе-нія намагалася приховати збудження: щічки її розчервонілися, як два розпечених круги електроплитки, а сама вся кипіла, як окріп для спаґеті. Ще кілька хвилин — і прекрасний принц, ставши звичним для її ока мініпутом, пройде крізь усі перешкоди, щоб зустрітися з нею. Хто в цілому світі наважиться зменшитися до двох міліметрів лишень задля того, щоб побачитися зі своєю нареченою? Адже Артур ризикує назавжди втратити свій зріст! Селенія переконана, що їй страшенно пощастило, коли вона зустріла такого незвичайного хлопця. І щовечора вона зверталася із вдячною молитвою до богині лісу за цей справді королівський дарунок.

Та хвилини збігали — Артур не з'явився. Спершу принцеса гадала, що перешкодила погода. Напевно, там небо затягли хмари і промінь не потрапив у далекоглядну трубу. На всяк випадок вона пішла запитати про це у «стриженої жабки».

— Таке прізвисько дали жабці, що мешкає на південному березі річки, — уточнив Миро, помітивши здивування Артура.

Своїм прізвиськом жабка завдячує тому лиховісному дню, коли почали збирати смородину. Ми вже згадували, які баталії розгортаються в той час. Жабка жваво бере в них участь, оскільки відіграє для мініпутів роль барометра. Коли хочуть дізнатися, чи буде дощ, ідуть до неї, і вона ніколи не помиляється. Одначе того разу на небі сяяло сонце і ластівки літали так високо, що король призначив день, не порадившись із нею. Якби ж спитав, то вона б сказала, що того дня мав бути не звичайний дощ, а злива! Мініпути, мляві через спеку, теж хотіли якнайшвидше почати збирати смородину, їм було ліньки йти до жабки, і вони дружно погодилися з королем. А в призначений день так линуло з неба, що згодом те явище дістало назву «мініпутського потопу». Жабка попередила б про це, так не могла плентатися в таку спеку до міста — це б зашкодило її здоров'ю.

— Ну, всі відразу ж про неї згадали і… звинуватили, що це вона накликала дощ.

А оскільки ворожок, які насилають дощі, називають стригами, то й жабку так прозвали. Несподівана злива добре провчила мініпутів, і вони більше не лінувалися ходити до жабки і питати, яка передбачається погода. Жабка підказувала справно, тому згодом її перше прізвисько «стрига» забулося. Але хтось згодом вирішив, що воно походить від слова «стрижена»… І справді, жабка має гладеньку шкіру, ніби хтось її постриг та ще й поголив. Так і зробилася вона «стриженою жабкою». Король не мав на неї зла і завжди розхвалював як живий барометр. Одначе прізвисько за нею залишилося. А цю історію записали у Велику книгу — розділ так і називався «Стрижена жабка».

Артур весело регоче, слухаючи оповідь Миро. А тоді знову спитав:

— А де ж таки Селенія? Що вона потім зробила?

Коли людина повертається до однієї і тієї самої теми, про неї кажуть: повертається до своїх баранів. Та коли йдеться про принцесу, вживання такого вислову видається не дуже делікатним.

— Селенія дуже засмутилася, — похитуючи головою, промовив кріт.

Насправді Селенія чекала й чекала, чекала дуже довго. Стрижена жабка, що просиділа цілісінький день у воді, яка сягала їй до самого носа, запевнила: погода буде гарною. Хоча вона не може гарантувати, що на небі не з'явиться ні хмаринки. Молоді хмарки полюбляють прогулятися небом, особливо коли дмуть теплі вітри, а їхні батьки десь далеко збираються докупи у великі грозові хмаровиська. Велетенське небо, чисте й синє, служить ігровим майданчиком для дітей, які розважаються, кумедно змінюючи свої форми. Та Селенії не вірилося.

— Діти-хмаринки не бавляться ночами, бо їх ніхто не бачить! — заперечила вона. — А навіщо гримасувати і клеїти дурня, якщо за тобою ніхто не стежить?

Собі вона інакше пояснила Артурову відсутність: хлопчик її забув. На жаль, її пояснення мали просту і незаперечну логіку. Хіба могла вона, двохміліметрова дівчинка, справити враження на хлопчика із великого світу? Вона помилялася від найпершої хвилини їхнього знайомства! її виховували як принцесу, тому вона звикла командувати і гнути кирпу. Вона була переконаною, що весь світ обертається навколо неї. І не роздивилася, кого собі обрала в наречені. Ох, тільки пустоголове дівчисько могло закохатися в першого-ліпшого авнтюриста! А хто він, власне, такий — цей Артур?

І ось уже горе й досада підступно діють — поступово підштовхують статую прекрасного принца до краю п'єдесталу. Ще трохи — і вона звалиться й розіб'ється. Що ж, Селенія сама сотворила собі кумира, й сама ж його й розтрощить.

— Ну, по-перше, не такий уже він і великий! Він має теж всього-навсього два міліметри. А потім — звідки ця купа веснянок? Можна подумати, що він сидить за кермом авто без вітрового скла! — вголос переконувала вона себе.

Та хай би скільки вад приписувала Артурові принцеса, вона все одно не могла викинути його з голови. Тоді Миро порадив їй заспокоїтися… Сподіваючись на майбутнє, Селенія стала просити богиню лісу, щоб з її принцом нічого не сталося.

Дві сльозини скотилися хлопчикові по щоках, а він їх навіть не відчув. Оповідь Миро вразила його. А він думав навпаки, що це він, маленький хлопчик, закохався в красуню принцесу, а принцесі наплювати на його почуття. Виявляється, він помилявся.

— Та де ж тепер Селенія? — несміливо спитав Артур.

— Збирає селенелі, — відповів Миро.

— Серед ночі? — здивувався і стривожився хлопчик.

— А чом би й ні? — долучився до розмови король.

Король пояснив Артурові, що селенель — квітка особлива, її властивості виявляються саме вночі, коли місяць уповні. Селенелі не люблять сонячного світла — через нього псуються пелюстки. Квіти вранці склеплюють пелюстки не пізніш одинадцятої години. Хоча до того часу витримують не всі квіти — більшість «засинає» ще о восьмій ранку. Не треба дозволяти цим крилатим смугастопузим особам, що цілісінький день шугають у повітрі, запускати в селенельні комори хоботки і висмоктувати нектар! Нічого й перетворювати селенельні пелюстки на лавки для зелених дзижчалок!

Сподіваюся, ви вже зрозуміли: селенель — дуже ніжна і самозакохана квітка. Тільки нечисленні сновиди можуть насолоджуватися її дивовижними пахощами. Проте ночі, коли місяць уповні, — особливі. Вони служать селенеліям для розмноження. Зібравшись у гурт, квіти обирають найпрекраснішу квітку, перетирають її на дрібненькі часточки, майже на порох, і розвіюють по повітрю. Крихітні часточки осяйної білини, погойдуючись, плавають і виблискують в променях місячного світла. В такі ночі легенькому вітерцю завжди раді, бо він пришвидшує розпилення селенельних часточок. У такі місячні ночі Селенія обожнює лежати в траві і спостерігати за іскристим танком у виконанні тисяч блискучих селенельних часточок. Піддаючись легенькому вітерцю, порошинки танцюють, оповідаючи мовою танку велику історію життя.

Проте ця ніч особлива ще й тому, що Селенія розповість вітерцю про свої турботи, а він завжди вислуховує скарги, щоб віднести їх геть далеко. Інколи він погоджується бути поштарем і передати послання адресатові.

— Не хвилюйся! — заспокоїв Артура король і підморгнув, як змовник. — Вона незабаром повернеться. І як тільки тебе побачить, все стане на свої місця! Не сумнівайся!

Артур знічено усміхнувся. Він, звичайно, втішиться, коли все закінчиться добре, але щось його все ж таки тривожить. Якщо Селенія почувається чудово, то хто ж тоді, хай йому біс, прислав листа на рисовому зеренці?

Воїни із племені бонго-матасалаїв вирішили не спати до Артурового повернення, тому розіклали біля дуба вогнище. На душі у вождя неспокійно. Звичайно, спосіб проникнення в мініпутський світ через ліани відомий здавна. Предки вождя успішно ним користалися впродовж кількох століть. І все ж під час виконання обряду якийсь шпичак прохромив йому серце і не хоче з нього вийти. Напевне, виною тому є страшна історія, що він її почув у далекому дитинстві від прадідуся.

Це сталося позаминулого століття. В ті часи Африка була найкраснішим континентом на всій земній кулі. Ця земля з багатими надрами ще не стала смітником для відходів Заходу. І африканці жили безтурботно. Вони прокидалися рано вранці і проходили саванну з кінця в кінець просто задля задоволення та щоб улаштуватися на нічліг на новому місці.

Щоразу, коли наставала повня, вождь бонго-матасалаїв — воїн на ім'я Чивас, вибирав кількох серед своїх приятелів, і вони за допомогою променя ходили в гості до мініпутів, кревних братів їхнього племені. На жаль, Чивас зловживав пальмовою настоянкою і все важче й важче знаходив дорогу до великого баобаба, де плем'я виконувало обряд переходу. Одного разу напередодні повного місяця Чивас спожив так багато пальмової настоянки, що взагалі загубився, і воїни добру годину розшукували його, доки знайшли на великому листку кактуса, високо над землею. Чивас хропів, а під кактусом терпляче сиділи й чекали три койоти. Кожен скидався на лисицю, яка вичікувала, коли ворона впустить шматок сиру. Воїни каменюками прогнали пожирачів мертвичини, обережно спустили вождя на землю і розбудили.

— Чивасе, ми запізнилися, перехід зачинено, а мініпути на нас чекають! — з відчаєм промовив один із воїнів.

— Нема проблем! Просочимося через ліани! — відповів вождь, тверезіючи зі швидкістю черв'яка, який мчить галопом.

Пошуковий гурт на чолі з вождем повернувся під баобаб. Вождь наказав обплутати ліанами трьох воїнів, прочитав заклинання, накрапав із пляшечки, і коли воїни потоншали до товщини дроту, запхав їх у бамбукове стебло. А далі почалася драма. Чивас дістав другу пляшечку, з якої мав вилити в бамбукову порожнину трішки рідини. Як на лихо, він хильнув кактусової настоянки, такої міцної, що могла б і горло спалити. Порівняно з цим диявольським напоєм горілка видається помаранчевим соком. Дехто навіть стверджував, що, споглядаючи етикетку цієї підступної пляшки, можна сп'яніти. І цю вогняну воду Чивас вилив у бамбукову палицю. Та ще й не кілька крапель, а половину пляшечки. Бо коли він відкоркував її, на нього напала гикавка і затремтіла рука. Бамбук здригнувся, з усіх його тріщинок повалив дим, а потім палиця застигла на місці, як паличка для ескімо, коли морозиво вже з'їли.

Довго не було ніяких звісток від тих постраждалих воїнів. Плем'я опечалилося, і Чивас поклявся, що ніколи більше не вип'є і краплі кактусової настоянки, а головне — не виготовлятиме її.

Він дотримав свого слова, одначе легенда свідчить, що його нащадки, осівши в Європі, а точніш — у Шотландії, знову почали виготовляти цей палючий напій. І на честь свого прославленого предка назвали його «Чивас».

А тих трьох воїнів таки знайшли.

Вони проскочили мініпутський світ і довго блукали пустелею, на краю якої і заснували поселення. Там вони започаткували і свою діло — розмножували скорпіонів. Після того, що сталося, вони не реагували ні на яку отруту.

І хоча насамкінець історія завершилася щасливо, її завжди згадують як приклад стовідсотково негативний, що його не годиться наслідувати нікому. А в гордих воїнів бонго-матасалаїв виховують відразу до алкогольних напоїв.

РОЗДІЛ 15

Нинішній вождь племені на ім'я Тверез-Віник ніскільки не схожий на вождя Чиваса. Він ніколи не вживає міцних напоїв — і його всім ставлять за приклад. Він не міг помилитися пляшечкою. І все ж таки сьогодні увечері Тверез-Віник місця собі не знаходить від тривоги. Він уже десять разів перевірив, чи ту пляшечку використав і чи не помилився з дозою.

— Та не хвилюйся так! Все буде, як задумано! Артур же ціле літо вивчав наші обряди. Тепер він знає, скільки знаємо ми, і вміє, що вміємо ми, — заспокоював вождя один із воїнів, повернувши до нього розпашіле від вогнища обличчя.

— Спасибі тобі за твої слова, — відповів вождь.

І, розпружившись після заспокійливих речей одноплемінника, він узявся читати нову молитву.

Справді, Артур цілісіньке літо вивчав обряди та звичаї племені бонго-матасалаїв і набув усіх потрібних знань та навичок, щоби його вважали за свого. Він витримав і фізичне навантаження, і складні тренування, пройшовши через непрості випробування. Батьки навіть уже не зважали на ті вечори, коли він приходив. таким змученим, що без вечері лягав спати. Точніше, падав на ліжко, засинаючи, як убитий.

Хлопчик виконував різноманітні вправи, зовсім не схожі на шкільну фізкультуру. Бонго-матасалаї винайшли свою систему тренувань, яка полягала в тому, що людина зливалася з природою, робилася єдиним цілим з довкіллям і природним чином знаходила своє місце у великому кругообігу життя. Ось уже чотири тисячі літ людина намагається вискочити з цього всесвітнього кругообігу. Вона жадає одного — панувати над усім і всіма, а головне — вона й чути не хоче про своє походження від мавпи. Та, як міркують бонго-матасалаї, людина походить однаково і від мавпи, і від дерева. Тому і баобаб — родич людини. Як і коркове дерево… І мураха теж її родич, хоча й далекий. Навчитися жити одним життям із мурахами — ось що було першим випробуванням для Артура.

З раннього ранку хлопчик практично без одягу, в самій лише пов'язці на стегнах, що її особисто виготовив Тверез-Віник із шматочка шкури славнозвісного зебу Забо, лягав у траву на мурашину стежку. Там він повинен був лежати нерухомо і чекати на появу мурашок. Звісно, така велетенська перешкода, що виникла на протоптаній стежці невідомо звідки, спричинила паніку в мурашиній громаді. Зразу ж скликали термінову нараду, щоб визначити: обходити цю перешкоду чи ризикнути переповзти через неї.

Щоб обійти — довелося б шукати десяту дорогу та ще й блукати в густій траві, а торувати новий шлях — це додаткові зусилля і втрачений час. Простіше все ж таки переповзти… Хоча рішення було й ризикованим, позаяк розвідники доповіли, що тіло, яке перегородило дорогу, — живе…

Що забув на мурашиній стежці представник людської породи, голий, як черв'як? Що примусило його простягтися на землі о шостій ранку? У мурашиного генерала, який відповідав за просування колони, не було часу шукати відповіді на ці та інші запитання. І він узяв на себе всю відповідальність, наказавши підготуватися до переповзання через ту загадкову перешкоду. Стрункими шеренгами мурашина колона подерлася по Артуровій стопі. Потім перелізла на ногу, обійшла пупа, звернула вліво і по лівій руці дійшла до долоні, звідки до стежки — лапкою подати.

Артур повинен був лежати на стежці аж до темряви, відіграючи роль мосту для сотень тисяч мурахів. Найскладнішим для нього було стримати сміх: дрібнесенькі лапки лоскотали його, і йому весь час хотілося засміятися. Випробування тривало чотири дні поспіль: щодня Артур лягав в усяких закапелках саду на чергову мурашину стежку. Слід зауважити, що йому пощастило: в Арчибальдовому саду не водилися руді кусючі мурашки. О, ті хлопчика не лоскотали б! Після цього Артур потоваришував з мурашками, навіть став їх називати своїми родичами.

Наступне завдання особливо припало до душі: треба було ранесенько, в тій самій пов'язці на стегнах, прибігти до великого дуба, обійняти стовбур руками, щільно притиснувшись до нього. І так стояти цілий день, очікуючи, коли якась пташина сяде відпочити… Перші години Артур нудився і почувався не віткою, а розпластаною на стовбурі мухою. Поступово він став розрізняти шерехи, що йшли від дерева. Він чув, як жебонить сік під корою, шелестять жуки, витягуються віти, перемовляються листочки. Хлопчик почув, як листя просили в природи подарувати їм більше світла. Йому навіть здалося, що він відчуває рух енергії від сонця до дерева. А за кілька годин він уже чув дихання і сміх дерева. Заплющивши очі, хлопчик починав дихати в тому самому ритмі, що й дуб. О шостій вечора на Артуровому плечі всілася чудова вільшанка і заспівала, оголосивши таким чином, що хлопчик виконав завдання. Артур досяг повного взаєморозуміння зі своїм родичем — дубом.

Завдання щораз ставали цікавішими. Щоправда, після них у хлопчика поставали проблеми вдома. Йому так хотілося розповісти про свої успіхи батькам, але він був певен, що вони його не зрозуміють або й заборонять наступні випробування. Його захоплення міг поцінувати лишень Арчибальд, бо він такий само вишкіл пройшов під час мандрівки Африкою тридцять літ тому. Дідусь з онуком ішли в якийся затишний куточок, і Артур, аж захлинаючись від нетерпіння, розповідав про всі пригоди, пережиті за день. А дідусь слухав і усміхався. Та не хотів зарано обнадіювати хлопчика.

— Зачекай, ще не час радіти, — промовляв Арчибальд до Артура, — основний іспит ще попереду. І він нелегкий!

Коли настав останній день випробувань, хлопчик, хвилюючись, як абітурієнт перед приймальною комісією, наблизився до намету бонго-матасалаїв.

Вождь вийшов йому назустріч. Він повинен був визначити Артурові таке завдання, під час виконання якого той би застосував усі свої знання та навички, отримані за кілька тижнів тренувань. А саме: за максимально стислий час подолати віддаль, на кожному відрізку якої доведеться підтверджувати своє бажання і уміння злитися з природою в одне ціле.

— Ти повинен повзти, як черв'як, лазити, як мавпа, бігти, як заєць, плавати, як риба, і літати, як птах, — повчав його Тверез-Віник.

Шлях останніх випробувань пролягав уздовж ріки, яка петляла краєм лісу до самого намету.

— Поглянь, ось горіх. Зараз я кину його в річку. Ти повинен дістати його раніше, ніж він потрапить у водоспад. Інакше — розіб'ється об каміння, — сказав вождь.

Хоча водоспад — це лише річковий поріг.

Опираючись на мову наших спортивних коментаторів, можна сказати, що Артурові випадало пробігти близько двох кілометрів по місцевості з перешкодами. Розуміючи, скільки під час цього трапиться труднощів, хлопчик посилено вентилював легені.

І ось вождь кинув горіха в річку. Артур помчав берегом, аж вітер засвистів у вухах. Перший відтинок шляху був нескладним — доводилося лишень вище підіймати коліна, щоб не заплутатися у траві. Артур швидко добіг до очерету, занурився у нього і, хляпнувшись на болотистий ґрунт, поповз по-пластунськи, ніби жаба. За кілька секунд він так замурзався, що ледве бачив дорогу. Тільки сонце підказувало йому, в якому напрямку рухатися. Кілька жабок, попереджених про випробування, сиділо на узбіччі стежки через болото і радісним кваканням підбадьорювало хлопчика.

Подолавши очеретяні хащі, Артур знову побіг і мчав доти, доки наштовхнувся на височезну скелю. На щастя, дві білочки, які з хвилюванням стежили за хлопчиком і відверто йому співчували, вказали на дерево, з верхньої вітки якого він міг зіскочити на вершину скелі. Як маленьке мавпенятко, Артур виліз на дерево. Білочки допомагали йому продиратися крізь віття і вели найкоротшим шляхом. Руденькі гризуни, дуже симпатичні, не змовкали ні на мить, тріскотіли, немовби дві сороки, — і хлопчик мало не оглух, а була хвилька, коли він ледве не впав з дерева. Та він, як увічлива дитина, долізши до горішніх віток, подякував білочкам.

— Безмежно вам вдячний! — радісно вигукнув він, його вуха раділи відпочинкові.

Мов тигр, Артур стрибнув на вершину скелі. З протилежного боку вона виявилася пологим горбом, який плавно скочувався до лісу. Спуститися з нього не проблема. Одначе хлопчик відчув утому. В таких випадках бонго-матасалаї радили перевітрити легені. І він задихав так глибоко, ніби намагався увібрати в себе все свіже повітря, яке було навколо.

Добігши до лісового озера, Артур без роздумів кинувся у воду. На якусь мить холод скував його, але в цілому крижана вода подіяла добре: вона остудила розпашіле від бігу тіло. Пливучи, Артур в прямому значенні на холодну голову намагався зметикувати, в який бік йому рухатися. Адже на воді немає ні позначок, ні засічок. Допомогли рибки: сотні їх виструнчилося в дві шеренги, поміж яких і пролягла водяна стежка. І Артур, ніби учасник велоперегонів Тур де Франс, плив, оточений обабіч глядачами. Та коли фанати підтримують спортсменів дружніми вигуками, мовчазні рибки підбадьорювали хлопчика тисячами бульбашок, аж кипіла вода.

Вискочивши на берег, Артурові здалося, що він схожий на витягнуту з пральні білизну, яку забули викрутити: вода лилася з нього ручаями. Одначе часу на оскарження не було — горіх вже наближався до водоспаду. І хлопчик, струшуючись і пирхаючи на бігу, як це властиво Альфреду, помчав через березовий гайок. Берізки вивели його до урвища, такого стрімкого і кам'янистого, що він завдячував природі, яка уповільнила його рух. Тільки тому хлопчик не зірвався вниз і не розбився об гостре каміння.

Унизу він побачив намет воїнів бонго-матасалаїв і звивисту річку. Яструб навчив Артура фокусувати зір. І тепер він, примружившись і зробивши кілька мімічних вправ, ясно побачив горіха, що підскакував на хвилях, з небезпечною швидкістю наближаючись до водоспаду. Але друг-яструб був поруч. Він уже давно, очікуючи на хлопчика, то літав над річкою, то нарізав кола у високості. Яструб хвилювався за свого друга, адже тому зараз треба було довести, що людина і птах — теж родичі. Розпластавши в повітрі крила, яструб зрозуміло вказав Артурові на місце, де плавно збігала донизу повітряна течія, що допоможе протриматися в повітрі кілька секунд і продовжити політ хлопчика до самої ріки. Артур зрозумів підказку і хитнув головою на знак подяки.

Вдихнувши в легені якомога більше повітря і розкинувши руки на всю ширину, Артур пригадав усі уроки великого птаха і кинувся зі скелі в порожнечу. В перші секунди він навіть не дихав — настільки його захопила висота. Потім він відчув під собою повітря і поворушив руками, намагаючись потрапити в струмінь повітряного потоку, вказаного пернатим хижаком. Артура охопило тепле повітря, підтверджуючи, що він виконав завдання — зумів увійти в повітряну течію, яка спускалася донизу. Це був єдиний спосіб потрапити до ріки, занадто віддаленої від скелястого берега, щоб з нього можна було безпечно стрибнути у воду. Розкинувши руки, як учив його яструб, хлопчик злегка розслабився. Птах летів попереду і прокладав йому шлях. Коли яструб озирнувся, то із задоволенням побачив, що його учень летить, як птах. Ну, майже як птах… Піймавши яструбів погляд, Артур усміхнувся, втратив кілька секунд і з усього маху врізався у воду. Дорого йому обійшлася усмішка! Він не встиг згрупуватися і стрілою увійти в ріку, а впав на живіт, як жаба, як птах, що наткнувся не невидиме скло. І дуже вдарився… А яструб, знизившись до самих хвиль, інстинктивно злетів до небес.

«Ну, звісно, набагато легше, якщо маєш справжні крила», — подумав Артур, однією рукою розсікаючи хвилі, а другою тримаючись за почервонілий живіт.

А горіх наближався до водоспаду, і в Артура не було часу ні на скарги, ні на відпочинок. Вилізши на берег, він струснувся, як мокра кішка, і знову побіг. Вже не так швидко, як перше. Про зайця не було й мови. Привіт черепахам! Та все яс він опинився біля водоспаду одночасно з горіхом. Упавши на землю, хлопчик простяг руку і кінчиками пальців схопив горіха. Із його змучених грудей вирвалося полегшене зітхання. Зітхання стомленого, але задоволеного звіра, що не втратив здобичі. І він заснув на м'якій траві, що здавалася йому м'якшою за перину на ліжку, згорнувшись клубочком. Артур витримав іспит. Він не лише добув із води горіх, а й повністю злився із природою. Це підтвердив вождь, вручивши йому орден «За заслуги перед природою», що його заснували воїни племені. Орден — це маленька мушля з дірочкою, куди втягнуто вовняну нитку, щоб мушлю можна було носити на шиї. Артура прийняли до племені — він увійшов у великий кругообіг природи.

… Того вечора стомлений і знищений хлопчик мало не заснув за столом, а коли вставав із-за нього — ледве не впав…

— Що сталося? Ти чому нічого не їси? — занепокоєно запитала мати. Вона завжди хвилювалася, коли синова тарілка протягом усієї трапези лишалася повною або (ще гірше!) порожньою.

— Та ні — я їм… — відповів Артур, показуючи їй затиснутий в пальцях горіх. І розчавив шкаралупу. На батька цей фокус справив неабияке враження.

— Ти не можеш харчуватися самими горіхами! — заявив Франсуа. — Горіхи — не харчі для людей!

— А цей — для людей!

— Чому саме цей? — дурнувато поцікавився батько.

Він не міг навіть уявити, чим відрізняється один горіх від іншого. Втім, він не відрізняв лісового горіха від мигдалевого, оливки від маслин, чіпси від цукатів… Ці забавки слугували, щоб чимось зайняти щелепи перед обідом. А ось його син розрізняв горіх лісовий і горіх волоський, зернятко соняшника і зернятко гарбузове… Артур знався на дарах природи.

— Бо цей горіх… я заслужив! — відповів син. А потім поволі зняв шкаралупу і згриз ядерце.

Щоб привернути увагу онука, Арчибальд кашлянув, відгорнув комірець сорочки і таємно показав Артурові мушлю, яка висіла у нього на шиї. Дідусь з онуком по-змовницьки обмінялися усмішками. Пишаючись тим, що Артур витримав випробування з першого разу, Арчибальд навіть змахнув з вії сльозу.

Великий вождь поворушив палицею вуглини. Спомини викликають у нього усмішку. Хлопчик і справді чудово пройшов дистанцію і заслужив місце біля вогнища племені. Тепер йому можна довіритися.

Схилившись над вогнищем, один із воїнів зазирнув у горщик, що стояв та вуглинах.

— Хто хоче «маргариткової юшки»? — усміхаючись, спитав він.

На обличчях воїнів бонго-матасалаїв засяяли усмішки. Вони разом пригадали, який регіт стояв у наметі ще цього ранку, коли Артур був із ними.

І враз перед ними постала Маргарита! Всі скочили на ноги і відбігли подалі від вогнища: їм здалося, що це бабусин привид виліз із горщика, щоб помститися їм за насмішки.

— Гей! Та куди ж ви! Щось ви занадто лякливі як для воїнів! — уперши руки в боки, командним тоном промовила бабуся.

Нема сумнівів, що це не привид, а жива-здорова Маргарита, та ще й зовсім не сонна, хоча ніч, можна сказати, в зеніті.

— Перепрошуємо, Маргарито, та ми… саме вас згадували! — виправдовувався вождь.

Але в бабусі термінова справа і вона не збирається вислуховувати усілякі нісенітниці якихось там матасалаїв.

— Сталося нещастя! І ви повинні допомогти Арчибальдові, — заявила вона таким тоном, ніби віддала наказ, розвернулася і пішла до будинку. Вона й думки не припускала, що хтось її не послухається.

РОЗДІЛ 16

Близько п'яти хвилин воїни старанно витирають ноги об килимок при дверях, тим самим роздратовуючи Маргариту.

— Ну, досить! Ідіть! Я потім приберу! — підганяла їх бабуся, занадто схвильована, щоб звертати увагу на чистоту паркета.

Слід зауважити, що в будинку воїни-матасалаї почуваються не в своїй тарілці. Ось і тепер вони навшпиньки, намагаючись рухатися без звуку, входять у вітальню. В цих помешканнях з прямими кутами і низькими стелями їм не по собі, і вони йдуть, зігнувшись у три погибелі, щоби їхні два метри сорок сантиметрів не зачепили люстри.

Франсу а— Арман, точніше, привид колишнього Франсуа, простягся на канапі.

Якщо сплутати бабусю з привидом могли лишень бонго-матасалаї, які вірять у духів, то Франсуа будь-хто мав би за посланця потойбічних сил. Величезна пов'язка навколо голови перетворила його на інопланетянина, а синці й подряпини на спухлому обличчі після інсектициду надають йому вигляду гостя з того світу.

Під час атаки дикого козла він ще й ударився фізіономією у вітрове скло.

— Ну, дорого мені обійшлася ця поїздочка! — прорік Франсуа, вилазячи з авто.

Дружина не відповіла на цю репліку. Ще б пак! Зважаючи на кількість синців та подряпин, що прикрасили обличчя чоловіка, в нього буде така потреба в ліках, що вартість вітрового скла здасться дрібницею.

Упавши в крісло в не зовсім зручній позі, мати так і не рухалася. Очі в неї злипалися — ось-ось засне. Вона б, може, й менше стомилася, якби їй довелося йти чи бігти по шосе. Одначе чоловік захотів зрізати кут! А оскільки що північ, що південь для нього все одно, то вони забрели в болото. Тепер зрозуміло, чому ноги в жінки покриті бурими плямами засохлої грязюки, а з босоніжок стирчать пасма засохлої ряски. Вилізши з болота, батько повернув не в сад, а в поле, заросле ожиною. Після «привабливої» подорожі через колючі хащі квітчасту материну сукню прикрасили плями ожинового соку, а низ її перетворився в коротеньку бахрому.

Ця парочка туристів нанесла у вітальню стільки бруду, що тупцювання воїнів перед дверима недаремно дратувало Маргариту. Справді, навіщо затримуватися, витираючи ноги, якщо весь навколишній бруд уже в кімнаті?

— У них виникла проблема! — оголосив Арчибальд без будь-якого здивування.

Утім, поглянувши на тих, що внесли вагомий внесок у забруднення вітальні, ніхто й не заперечить Арчибальдові. Батько схожий на великий льодяник «чупа-чупс», а мати скидається на засохлий букет, занурений у фрітюр. Справді, в цих людей проблема. І не одненька!

— Вони потрапили в аварію — врізалися у тварину! — голосно пояснив Дідусь.

Почувши таку жахливу новину, воїни всі, як один, затряслися, ніби їх лихоманило, а шкіра на їхньому тілі вкрилася дрібною висипкою, інакше кажучи, зробилася «гусячою шкірою».

— Тварину поранено? — відразу ж запитав вождь. Саме ця частина дідусевого повідомлення видалася йому найсуттєвішою.

— Ні! Тварина почувається чудово! Вдячний вам від її імені за турботу про неї! — подав голос батько, якого збісило запитання воїна.

— А що це за тварина? — розпитував далі вождь.

— Не знаю! Чи то слон, чи бегемот, одне слово, щось таке! Хто знає, кого ви тут навезли зі своєї Африки?

Певно, внаслідок зіткнення, у нього стався струс мозку, бо тільки такі мізки можуть сплутати козла із бегемотом.

— І ваше авто, напевно, в жахливому стані? — ввічливо запитав Тверез-Віник. Переконавшись, що з твариною нічого не сталося, він ладен виявити співчуття і до потерпілих.

— Нема в нього ніякого стану — самі уламки лишилися! Воно розпалося! Дощенту! На металобрухт — та й годі! — зарепетував у відповідь Франсуа.

Його крики розбудили дружину.

— Не нервуйся, любий! Це дрібниці! Ми… ми отримаємо страхове відшкодування і купимо нове авто, — промовила вона, виявляючи залишки здорового глузду.

— Ми застраховані лиш на третину, козо ти дурнувата! І хто ж, по-твоєму, підпише мені протокола? Слон чи бегемот? — з такою люттю вигукував Франсуа, що бризки слини обволікли його, як хмарки.

Дружина намагалася підшукати слова, щоб заспокоїти його.

— Але… м-м-м… мені здається, що це був козел, любий, — тихенько сказала вона.

Ліпше б уже промовчала! Бо обличчя її чоловіка вмить змінило колір, мов хамелеон.

— Га? Що? О, перепрошую! Звісно, козел! Тоді не все втрачено! Хто ж не знає, що козли вміють тримати перо, грамотно пишуть і їм не потрібні окуляри, щоб підписати протокола, бо в них чудовий зір!!! — загорлав він просто у вухо дружині, вважаючи, що таким чином він демонструє своє почуття гумору.

— Заспокойся, Франсуа! — втрутився дідусь. — Головне, що ви вціліли і козел не постраждав!

Батько зиркнув спершу на Арчибальда, потім на дружину, потім на Маргариту, потім на бонго-матасалаїв, потім на Альфреда, а потім спитав себе, чим він так прогнівив Господа, якщо той покарав його такою сімейкою божевільних? А оскільки не можна нормально розмовляти з хворими на всю голову, то батько знизив емоційний градус.

— Звісно, найголовніше для мене не втрата авто, а зникнення Артура! — абсолютно спокійно промовив він.

— А хіба ж він зник?! — спитав вождь і, рвучко випроставшись від несподіванки, влупився головою в стелю.

Арчибальдові очі аж на чоло полізли.

Розмахуючи руками, він хотів нагадати вождю, що йому слід мовчати про місце перебування хлопчика. Артуровим батькам ліпше не знати, що їхній син знову помандрував до мініпутів і тепер його зріст всього лиш два міліметри.

І знову інстинкт не підводить Франсуа: він відчуває, що його мають за ідіота.

— А чого ви ніскільки не здивувалися, коли почули, що він зник? — примруживши очі, процідив батько тоном слідчого, упевненого у винуватості затриманого. — Значить, ви знаєте, де він?!

— Він був на задньому сидінні вашого авто. Ми бачили його при світлі смолоскипів, — забубоніли воїни бонго-матасалаї, що не звикли обманювати.

— О, дуже вдячний вам, але я це знаю! Одначе, коли ми зупинилися на бензоза-правці, хлопчик обернувся на пса! І знаєте — як у Лас Вегасі! На танцівницю накидають покривало, потім скидають його — а там пантера! — пояснював Франсуа, ледве стримуючи гнів. — Хоча, коли ви на мене накинете ковдру, я теж можу обернутися на зажерливого тиранозавра! — загорлав він, підстрибуючи до височезного вождя. — Я вас востаннє запитую: де мій син???

І на очах у вражених присутніх батько вперше наступає на того, хто в кільканадцять разів сильніший. Думка про те, що він може втратити дитину, розбудила в нім такі сили, про які він і сам не підозрював. Він, мабуть, і справді любить свого сина, якщо його не злякала постать викрадача, яким він вважає бонго-матасалая. Вождь позирав на нього зверху вниз. Слід зауважити, що він уперше дивиться на маленьку людину з відтінком поваги. Виходить, якщо цього пацана потренувати, то з нього ще й люди будуть?!

— Я не знаю напевне, де перебуває ваш син… Але хай би де він був, ми віримо в нього. І нехай буде при нім наша сила! Ми переконані: він повернеться до вас живий-здоровий, — упевненим гучним голосом промовив вождь.

Нічого нового батько не дізнався, одначе заспокоївся. В голосі воїна вчувалася доброта, співчутливість і природна сила. Нічого дивуватися, що вождь легко знаходить спільну мову навіть із деревами.

Матері дуже хочеться розповісти усім, як Артур сказав їй, що йде до саду, щоб приєднатися до якихось міні-штучок. Та вона злякалася, що її заява ще більше розгнівить чоловіка. Тому мовчить, щоб не підкладати до жару вогню, особливо тепер, коли Франсуа дещо затих.

Насправді ж чоловіка просто збили з пантелику, і він ніяк не знайде, на кому зірвати злість. Він глибоко вдихнув, завмер на кілька секунд, вдивляючись у порожнечу.

— Якщо я втрачу сина, то й сам не захочу жити… — несподівано промовив він дуже щиро.

По його щоці покотилася сльоза, та він навіть не намагається її приховати. Франсуа й справді стривожений, а тому такий чуйний. Його дружина час від часу ридає, ніби в ній відкрився сезон фонтанів.

— Ці двоє вже, мабуть, дозріли, щоб обійняти великого дуба! — подумки сказав собі вождь бонго-матасалаїв.

Арчибальд сів поруч із Франсуа і, поклавши йому руку на плечі, прихилив до себе. Такий зять, розчулений і вразливий, йому більше до душі. Та ще й коли він дозволяє почуттям вести за собою думки, а не навпаки…

— Артур не зник. Він знає ці краї, як власну кишеню, бо сходив їх уздовж і впоперек, — ласкаво промовив дідусь.

Батько знову зітхає, хоча дідусеві слова надали йому бадьорості.

— Я часом буваю суворим із Артуром, але це тільки тому, що у великих містах життя непросте, і треба бути сильним, щоб дати відсіч і захистити себе, — довірливо зізнався Франсуа-Арман.

Арчибальд задоволений. Що ж, нарешті можна обміркувати і головну тему.

— Природа нас учить не лише давати відсіч, а й допомагати. Вітер ламає вітки, але ж і приносить кисень. Гроза може знищити квіти, зате ручаї рознесуть скрізь їхнє насіння, — по-вчительськи мовив Арчибальд. — Артур навчається не лишень боротьби, а й любові, бо для підтримки рівноваги потрібне і те й те. Без рівноваги не можна вирости і стати доброю великою маленькою людиною. Саме так — великою і маленькою водночас, адже ми до старості, до останнього нашого дня залишаємося дітьми природи. А прізвище нашого Артура — Гігантик, і він велетень і малюк водночас, а тому йому на роду написано бути в гармонії з усім навколишнім світом. Хіба не так? — лукаво підморгнув дідусь до Франсуа. Батько задоволено розтяг губи.

— Так, Гігантик — це наше ім'я, — запишався Франсуа.

Усі присутні у вітальні захоплено перезирнулися. Арчибальд — природжений учитель, навіть не просто учитель, а викладач життєвої мудрості. І всі усміхаються, всі втішені, навіть Альфред. Пес замахав хвостом, що можна вважати усмішкою.

— Я вірю в Артура, — промовив батько. — Я знаю, як він швидко всього навчається, всмоктує все, як губка, і може вийти сухим із води. Але…

І змовкає, ніби злякався…

— Що «але»? — стривожився Арчибальд.

— Але він ще такий маленький! — додав Франсуа.

Поважному старому нема що сказати у відповідь. Він же знає, що в цей час Артурів зріст — два міліметри, тобто він у тисячу разів менший за будь-якого мисливця із племені бонго-матасалаїв, які, згинаючись, топчуться у вітальні.

— Згоден, він маленький, та я впевнений, що з цієї подорожі він повернеться дорослішим! — твердо сказав Арчибальд.

РОЗДІЛ 17

Оскільки своїм несподіваним поверненням Артур розбудив усе місто, то з такої поважної причини мініпути вирішили розпочати свій день раніш — о четвертій годині ранку, за одну годину і сорок сім хвилин до офіційного пробудження.

Напевне, це когось подивує: хіба можна щодня вставати о тій самій годині? А якщо хтось хоче довше поспати і подуріти вночі? Та мініпути такі запитання не ставлять. Їхнє пробудження — це цілий обряд, якого всі додержуються, бо він узгоджений зі сходом сонця. Графік світанків вивішують на воротах палацу. Його пишуть на сезонному листку, тобто на тому, який знайдуть. Для сонячного графіка доводиться використовувати будь-який листок, бо його, по-перше, доводиться часом виправляти, а по-друге, деякі спритні мініпути намагаються стягнути і віднести додому.

Перед сном кожен мініпут зобов'язаний зазирнути в графік, щоб прокинутися на двадцять хвилин раніше за сонце. Мініпути часом дорожать — уся їхня діяльність продумана до дрібниць.

День починається із загальної гігієни, що займає приблизно десять хвилин: усі натирають себе ванільними паличками або пахучими каштанами, потім вибирають парфуми і пір'їнкою з курчати мастять ними за вушками. Одягання займає більше — від хвилини до десяти, залежно від смаку і нахилів.

Найповільніше збирався Миро. До того ж протокол зобов'язував його щодня одягати парадний костюм, на що він тратив дванадцять хвилин. Миро виконував місію великого королівського мудреця і вигляд повинен мати такий, щоб усі ставилися до нього з повагою. Аби не запізнюватися, Миро змушений був інколи навіть відмовлятися від сніданку. Це могло відбитися на самопочутті, але в крота й справді не було вибору. І доки всі смакували горішками із квітковим соком, намагаючись вкластися в десять хвилин, Миро наспіх ковтав яйця бабки… В ті кілька хвилин, що зоставалися, кожен встигав не лише вибігти з помешкання і мчати на роботу, а й вітатися з усіма зустрічними, як радила Велика книга.

Спостерігаючи за мініпутами вранці, стороння людина знайшла б з чого поглузувати. Сотні мініпутів, як ошпарені, вилітали зі своїх будинків і бігом гнали в один бік, А оскільки водночас решта мешканців прямувала в протилежному напрямку, то всі вони наштовхувалися одне на одного, а зіштовхнувшись, виконували приписи Великої книги: віталися, розпитували про справи, чи добре почуваються діти… Самі знаєте, яке в такому випадку на вулицях юрмовисько. Одначе, незважаючи на метушню, ці дивовижні крихітні істоти встигали побажати щасливого дня і попросити богиню лісу не оминати їх своєю опікою. Маленький світ весело шумував, усі поспішали, штовхалися, обмінювалися усмішками, низько кланялися і не змовкали, як папуги, що вміють розмовляти.

Як бачите, нічого не було спільного з атмосферою наших великих міст, в яких люди також уранці поспішають на роботу. Якщо у нас о сьомій годині ви вітатиметеся з пасажирами метро, хтось таки смикне за стоп-кран і викличе авто швидкої психіатричної допомоги.

Мініпутів така метушня не лякала, бо вони всі виховані і ввічливі. Вони запозичували із великого світу лишень найкраще. Живучи під землею, мініпути відфільтровували викиди і помилки великого світу, залишаючи собі потрібні матеріали і перевірені теорії. Вони навчалися на чужих помилках, чим, певно, потішили б альтруїстів із великого світу.

З першими променями сонця мініпути ставали до праці. Їхня діяльність залежала від природних явищ. Ранкова роса, скажімо, зникала швидко — як сонце прогрівало повітря і рослини, тому збирати кришталеві краплі треба було дуже рано. Як ви знаєте, смак роси залежить від того, з якої рослини її зібрано. Росу з конюшини не сплутаєш із росою з ромашки. З першим променем сонця виростали молоді пагони — і їх треба було зрізати доти, доки вони стануть великими і жорсткими. Та й взагалі, існує безліч справ, які годиться вирішити в той короткий проміжок часу, коли ніч уже поступилася місцем, але день ще не взяв віжки у свої руки, коли нічні тварини йшли спати, а денні лишень прокидалися. Тобто мініпути мали всього півгодини, щоб забезпечити місто кращими плодами й овочами та ароматизованою водою.

Решту часу вони витрачали на обмін чи торгівлю добутим уранці. За шматок білого гриба давали три краплі суничної роси, пуп'янок троянди можна було обміняти на десять грамів кульбабиного пуху. Торгівля та обмін провадилися чесно. Мініпути, торгуючись, обожнювали довгі перемовини, без бурхливих суперечок цей процес нікого не цікавив, однак ніхто й не шахраював. Продавалося й обмінювалося все, крім квітів селенеля. Збирати селенелі мали право лише члени королівської родини. А вони ніколи нічим не торгували і не обмінювалися. Селенель можна було отримати в подарунок чи як нагороду: ними відзначали за особливі заслуги і їх дарували тому, хто мав невідому недугу.

Ця чудова квітка мала стільки корисних властивостей, що могла вилікувати від будь-якої хвороби. Її тому й назвали королівською. Відвар із селенеля лікував від дурних думок. Селенельна олія, намащена на хліб, вселяла в голову нові ідеї. Пюре з квітів споживали немовлята — і до них прибувала сила. Були й інші властивості, корисні людям, та про них відав лиш Миро. Поважний кріт умів готувати такі настої із селенеля, які виліковували всі хвороби, навіть ті, про які недужа людина і не знала…

Ось уже дві години сидить Артур перед будиночком Селенії і чекає, коли вона з'явиться зі снопом свіжих селенелів у руках. «Можливо, вона подарує мені одну квітку?» — блаженно усміхаючись, мріє хлопчик. «Але ж королівську квітку так не дарують — її треба заслужити!»

— А хіба я не заслужив! Щоб повернутися сюди, я проліз через пагони, а на таке не кожен наважиться! — відповів сам собі хлопчик, не помічаючи, що промовляє вголос.

— З ким це ти розмовляєш? — здивовано спитав у нього Миро, по-дружньому плескаючи лапкою по плечі.

З несподіванки Артур аж підскочив.

— Ох, перепрошую, Миро, я тебе не помітив! Я розмовляю сам із собою, щоб не сумувати за Селенією.

— Вона повернеться, не хвилюйся! — переконливо сказав Миро і сів поряд.

Запанувала тиша. Артур, що надто жваво розмовляв з собою наодинці, ніяк не може розпочати розмови з приятелем. А йому так хочеться розпитати про Селе-нію, адже Миро знає її змалечку. Та йому не дозволяє сором'язливість, бо Миро — наймудріший кріт мініпутського королівства. Але бажання дізнатися перемогло.

— А якою була Селенія в дитинстві? — намагаючись приховати знічення, запитав хлопчик.

— Справжнє бісеня! — насмішкувато відповів Миро.

Артур усміхнувся: відповідь його не здивувала.

— Було навіть таке… Одного разу, коли зріст її не досягав і зернятка з яблука, вона увірвалася без дозволу у мій будиночок, і, високо задерши підборіддя, як це вміють лише принцеси, просто з порога заявила, що йде від нас, — втішено складаючи лапки, повів розповідь Миро.

Артур вражений. Як така маленька дівчинка, нікого не спитавшись і ні з ким не порадившись, знайшла в собі сміливість заявити про своє рішення?! Хлопчик на таке не здатен. Коли йому хочеться піти з приятелями на ковзанку і треба просити дозволу у батьків, у нього заздалегідь тремтять коліна. Батько зазвичай не дозволяє йому нічого. Навіть не дослуховує прохання до кінця. Тому Артур частіше звертається до матері. А та вже вміє так підійти до батька, щоб він погодився виконати синове прохання. Та це така важка процедура! І Артур звик нічого не просити і нічого не вимагати. Селенія — з іншого тіста. Вона — принцеса!

— Я радий, що ти повідомила мені про це, — відповів Миро дівчинці. — Але перше ти повинна попередити батька!

— Я йому вже все сказала! — гордо промовила мала.

Стримуючи усмішку, щоб не образити маленьку красуню, Миро хитнув головою. Ця принцесочка з лукавим і ж-ж-жахливо незалежним личком справді дуже мила!

— І що ж він тобі відповів? — обережно поцікавився Миро.

— Та нічого — зімлів! Тому я й прибігла до тебе! Дай якогось настою, щоб він отямився, бо мені дуже ніколи: давно пора в дорогу!

Миро закам'янів. Усмішка сповзла з нього, мов наклейка, яку потягли за край. Коли ж він збагнув, що сталося, за принцесою вже й слід простиг. Кріт схопив валізку першої допомоги і побіг в покої його величності. Король справді лежав біля трону. Миро дав йому понюхати настою із квашеної селери, і король розплющив очі. І відразу ж спитав:

— А де моя дочка?

Миро не міг відповісти, бо на той час принцеса вже була далеко.

— А мати? Що сказала її мати?

— О! її бідолашна мати! — зітхнув Миро. — То була чудова жінка. Вона просто спитала у доньки: «Ти мене любиш?» Селенія, вражена таким запитанням, попервах розгубилася, а потім ствердно хитнула головою. «Тоді йди, куди хочеш, бо я завжди буду поруч із тобою. Адже я живу у твоєму серці!»

— Bay! Як це здорово! — вигукнув захоплений Артур. У його родині він ніколи не чув нічого такого.

РОЗДІЛ 18

Принцеса росла як на дріжджах. Принаймні так вважав її батько, і мав не те підстави. Ледве зіп'явшись на ноги, дівчинка відчула, що місто для неї замале. Адже вона не сама росла — росла і її голова, росли і мізки, і їй хотілося їх заповнити чимось корисним. Визнаємо чесно, що в ті дні Миро прийняв невдале рішення пояснити маленькій Селенії традиції мініпутського королівства. Також він їй сказав, що настане такий день, коли вона посяде трон. От саме в цьому мала й не сумнівалася! Та як правити королівством, якщо не знаєш усієї території?! Правитель повинен знати свої володіння, як табличку множення! Тому Селенія вирішила побувати на всіх Сімох континентах, щоб мати власну думку про ті землі та їх мешканців. Її порив усі би схвалили, якби на той час вона не мала всього сто літ. За нашими мірками — це вік для дитсадка, а не для мандрівок. Тому король і не хотів її відпускати саму, але йому не вдалося затримати уперту дівчинку. Вона рушила без охорони і без супровідників.

Дівчинка швидко пройшла Першим континентом: це батькові володіння, і тут вона знала кожен камінь. Щоразу, коли їй траплявся подорожній, вона ввічливо з ним віталася і йшла далі, а мініпут летів на всіх парах до короля доповісти, як далеко відійшла від міста його донька. Король знову втрачав тяму, а Миро біг до нього із настоєм квашеної селери. Самодержець так часто зомлівав, що довелося заквашувати ще одну діжку селери.

Досить швидко Селенія дійшла до Другого континенту, безмежного північного плато, яке простяглося так далеко, що, здається, ніхто із мініпутів так і не досяг краю. Тому плато назвали «рівнина Тамечки — Там». Трава на ній росла жорстка, жовта і така однаково рівна, ніби її постійно підстригала велетенська газонокосарка. Мандрувати такими монотонними краями було невесело, тож коли Селенія зустріла стадо диких гамулів, вони дуже зраділи одне одному, аж кілька днів подорожували разом. Гамулі тішилися, що і до них нарешті завітали гості.

На рівнині принцеса зустрілася із кочівниками племені Тутечкитам. Миролюбні тутечкитамці розводили гамулів і вважалися найкращими пастухами королівства. А ще вони вміли дресирувати комах — тільки їм належав секрет дресирування комах-хижаків. Кочівники відкрили маленькій принцесі кілька таємниць, а вождь племені подарував їй жменьку льодяників із троянд, пояснивши, як ними можна приручити будь-якого хижака. Їй же ще довго мандрувати, і захист від хижаків може знадобитися. Принцеса щиро подякувала щедрим тутечкитамцям. Слід зауважити, що крихітка Селенія, яка вперто тупцяла маленькими ніжками до мети, викликала не лише втіху, а й справжнє захоплення. Так, колись це дівчатко стане достойною королевою! І тутечкитамці довго махали руками їй услід…

Селенія вийшла з території племені Тутечкитам рано-вранці. А наприкінці дня дійшла до краю рівнини. Кордон між Другим і Третім континентами проходив краєм густого лісу, що дуже нагадував джунглі Амазонки. Здавалося, що хтось великими ножицями відкраяв частину жовтого ворсистого килима, щоб він не накрив своїм невеселим полотнищем смарагдово-зелені хащі.

У лісі все інакше, навіть повітря. Через високі гіллясті дерева з широким листом ледве проникало сонячне проміння, тому навколо панували сутінки. Тепле повітря, напоєне вологою, дихало туманом. Маленькій принцесі туман здавався гороховим пюре, розлитим у лісі, щоб вона не знайшла дороги. Та ще зусібіч долинали загадкові шерехи і верески, хоча ні звірів, ні птахів вона не бачила. Будь-хто на її місці кинувся б навтьоки або кликав на допомогу. Та не Селенія. Хоча душа її вже й сховалася в п'яти, дівчинка ступала гордо і гідно, як і личить принцесі.

Звичайно, сама вона давно пошкодувала, що так легковажно вирушила в подорож. Обмірковуючи, яким чином їй виплутатися із ситуації, в яку вона потрапила виключно через власну упертість, Селенія пригадала, що на Третьому континенті мешкає плем'я лютих мисливців, а вона про них не подумала. Та, на жаль, про найголовніше люди згадують тоді, коли нічим не допоможеш. Нога принцеси вже стояла в середині петлі-пастки. Ще крок — і ліана, обхопивши ногу, затяглася вузлом і побігла догори, тягнучи за собою дівчинку. Ось уже Селенія висить униз головою, відчайдушно смикаючи вільною ногою та розмахуючи руками.

Переконавшись, що сама вона не дасть ради, принцеса змінила тактику: вона заверещала так пронизливо і голосно, що цього вереску не повторила б жодна свиня, якій пощастить дорватися до мікрофона. Принцесин вереск розбудив мисливців, і ті, затиснувши пальцями вуха, кинулися до своєї здобичі з благаннями замовкнути. Вони ладні були виконати будь-яке прохання, поклястися в будь-чому, аби лишень дівчинка стулила рота. Люті мисливці, загартовані в битвах, не витримували дитячого крику. Лишень його почують, як відразу губляться, опускають руки і думають про одне: як припинити галас. На щастя, це була єдина ахіллесова п'ята, про яку ніхто не відав. Але тепер уже знає Селенія — і вона цим скористалася.

Майже місяць принцеса гостювала в таборі мисливців. Вона познайомилася і з вождем племені — жінкою на ім'я Децибела, вродливою і сильною, але… сліпою. Та через цю ваду жінка не почувалася нещасною. Природа обдарувала її надзвичайно гострим слухом, і Децибела чула будь-який звук раніше за інших. Мисливці стверджували, що вона навіть вчувала ще не вимовлені слова. За звуками жінка-вождь розпізнавала настрій тварин, а не лише їх самих. Справді, вона знала про навколишній світ так багато, що обходилася без допомоги очей. Нічний світ, зітканий із шелесту, поскрипувань та інших загадкових звуків, не мав від неї таємниць. А в сутінках джунглів гострий слух був потрібніший за зір. Плем'я з поваги до її здібностей, які у великому світі назвали б відьомськими, обрало Децибелу чільником. І ось уже понад тисячу селенелій вона мудро правила лютими мисливцями.

Селенії сподобалася Децибела, а жінці-вождю припала до душі допитлива й непосидюча дівчинка, яка цікавилася усім. Децибела навчила принцесу розуміти звук, крик, плач, поклик, шелест кожного звіра. Селенія була достойною ученицею, і жінка зізналася, що вперше зустріла таку здібну дівчинку.

— Ти будеш правдивою королевою! — прошепотіла Децибела, відпроваджуючи принцесу до кордону із Четвертим континентом.

Вийшовши з лісу, Селенія аж примружила очі: яскраве сонячне світло, від якого вона встигла відвикнути, осліпило її, і вона довго блимала очима, звикаючи до нього. Пригадуючи уроки Децибели, вона зрозуміла, що слухати треба із заплющеними очима, а такі таланти жінки-вождя ні до чого, якщо плем'я проживає на рівнині.

Коли Селенія остаточно призвичаїлася, перед її очима знову простяглися безкраї луги, цього разу — смарагдово-зелені. Четвертий континент схожий на одне велике пасовисько, що й називалося Лугокраєм. Тут мініпути вигасали велику рогату худобу. Щоб пройти його з краю до краю, потрібен не один тиждень. Лугокрай — не лише найбільша мініпутська територія, а й найдоглянутіша. Там бродили ситі стада, дуже задоволені з того, що скрізь багато трави і течуть ріки з холодною водою. В луги часто залітали величезні жуки — поласувати свіжою травичкою. Своїми могутніми щелепами вони зжовували траву до самого кореня, полишаючи по собі гладеньку стежечку, яку зразу ж утоптували тисячі комах. Тому гарних доріг на Четвертому континенті не бракувало.

Вибравши для себе автостраду, що перетинала всю провінцію, маленька принцеса знову рушила вперед — то бігла, то підстрибувала, то скакала кізкою. І все було б чудово, якби на одному перехресті вона не налетіла на мураху. Коли таке трапляється з мініпутами, вони обтрушуються, як спанієль, що виліз із води, погладжують забиті місця, з подивом поглядають одне на одного, довго кланяються і вибачаються, а потім кожен іде в своїх справах.

Як на лихо, Селенія наштовхнулася на мураху, і незначний випадок перетворився на вселенську катастрофу. Мурашина колона зупинилася і скупчилася біля порушниці і потерпілої, через що утворився багатокілометровий затор, який зазвичай буває наприкінці тижня на виїзді із великого міста, коли всі його мешканці жадають якнайшвидше опинитися на природі. Потім десятки свідків зіткнення викладали свої версії пригоди, вступаючи в протиріччя. В дискусії взяли участь не лише начальники колони, а й мурашині капітани і навіть генерали.

Після двогодинної суперечки всі зрештою погодилися, що відповідальність за зіткнення покладається на Селенію, бо вона порушила сонячний пріоритет. Принцеса відповіла, що вперше про нього чує, тому цього пріоритету немає серед її пріоритетів. Ось якби на перехресті висів рекламний щит або хоча б якийся плакатик, який попереджав про можливість зіткнення, вона пересувалась би обережніше. Одначе мурахи були наполегливі, як цвях, що виліз із підошви, і вирішили цю справу подати на розгляд своєму королю.

Принцеса мовчки пішла на розправу. Втім, вона не мала вибору — розлючені мурахи оточили її щільним кільцем. Доки Селенія в мурашиній юрбі йшла до суду, вона весь час затикала вуха. Після перебування в гостях у Децибели у неї загострився слух, і балаканина п'ятьох сот тисяч мурахів, які обговорювали невідомий їй пріоритет, буквально роздирала барабанні перетинки. Добре, що до мурашника йшли недовго.

Мурашник вразив Селенію неймовірно. Він був у тисячу разів більший за мініпутську столицю. Справжній мегаполіс! Населення його перевищувало два мільйони індивідів, які вічно метушилися. Озираючись на всі боки, Селенія питала себе, як це мурахам вдається стільки разів на день перетинатися на дорогах, уникаючи аварій. Мимохіть висловила здивування вголос і почула безапеляційну відповідь начальника колони:

— Тому що ми поважаємо пріоритети!

Одними із швидкісних сходів вони піднялися вгору, до входу у велику залу, і, не звертаючи, пішли просто в центральне бюро. Там їх попросили зачекати. Селенія скористалася кількома хвилинами, щоб помилуватися містом з висоти пташиного польоту. Земля внизу чорніла мурахами. Здавалося, що біля підніжжя мурашника розстелено величезний живий килим, на поверхні якого весь час змінюється орнамент. Або розлили воду, і тепер вітер хвилює поверхню, яка зблискує тисячами граней. Мурашиний рух був таким інтенсивним, що роздивитися, де прокладено дороги, було просто неможливо. І все ж таки та дрібнота добре знала, куди йти і що робити. Мурашина дисципліна вразила Селенію…

Поставши перед королем, вона схилилася в шанобливому поклоні. Коли його величності доповіли суть справи, він важко зітхнув. Певно, йому набридло слухати скарги з такого незначного приводу. До нього повсякчас ішли вирішувати питання, одне простіше за інше. Справжня проблема була одна — і вона закорінена у велике зведення правил.

Стародавні мурахи вирізьбили на камені правила гармонійного співіснування і всім наказали не відступати від них ні на йоту. Життя підтвердило необхідність дотримання цих правил — без них не зорганізувати життя сотні мініпутів і десяти мільйонів мурахів. Всі правила опиралися на справедливість і суворість. Індивідуалізм, звісно, затаврували, і будь-яка форма індивідуальної творчості посилено заборонялася. Селенія була впевнена, що не прожила б у такій громаді й десяти хвилин. Тому вона жахнулася, коли почула вирок: десять днів суспільно корисної праці. Рішення королівського суду оскарженню не підлягає! Селенія протестувала. Як вони посміли засудити принцесу, не дозволивши їй виправдатися? Та мурашині закони не передбачали ніяких дебатів, особливо в суді.

Перші дні принцеса нічого не їла, а коли її питали, в чому річ, то відповідала, що не хоче. Та одного вечора в її шлунку забурчало, ніби там поселився ошалілий гамуль, і їй довелося покласти свою корону в кишеню. Вона швидко навчилася їсти разом з усіма шість разів на день. З часом навіть погодилася з деякими мурашиними правилами, які, коли застосовувати їх доцільно, нікому не шкодили. Не було ніяких привілеїв і не було винятків. Усі виконували одну й ту саму роботу, і кожен їв од пуза. Коли закінчився термін покарання і Селенію знову привели до короля, вона вже не задирала догори підборіддя, а смиренно подякувала йому за здобутий досвід.

— Ти станеш доброю королевою! — відповів їй монарх.

А мурахи з його оточення вмить поскаржилися: в зведенні законів записано, що хвалити можна або всіх, або нікого.

Король дуже розгнівався — звісно, за мурашиними уявленнями.

— Як ви мені допекли! — загорлав він щосили, і його децибели притисли до землі всі десять мільйонів мурахів, що збилися у величезну чорну юрму, яку можна порівняти лише з чорною космічною дірою.

Скориставшись кількома секундами тиші, король зітхнув на повні груди. Повітря подіяло цілюще — і монарх заспокоївся.

— Чудово! Працюйте далі! — гукнув він, запускаючи механізм у дію.

Мурашиний килим зарухався, і ніхто вже не мав бажання сперечатися з королем. Проте гнівний настрій короля зафіксували у великому повідомленні про порушення, яке укладають фахово навчені мурахи кілька століть поспіль. Та ніхто з них так і не зміг пояснити, яким чином розлючений король зумів усьому дати раду, оминувши всі правила. Тільки люди знають, що пояснювати нічого. Начальник репетує, випускає пару й заспокоюється. І все повертається на круги своя… Погодьтеся, що грюкнути кулаком по столу інколи дуже корисно…

Із усіх мініпутських земель П'ятий континент найменший. Зате рельєф його був дивовижно розмаїтим. На півночі — ріка, на півдні — Гран-Каньон, на заході — рештки ранньої людської цивілізації, тобто залишки цегляних будівель, вкриті мохом та лишайником. Власниками цієї території, де за кожним пагорбом вас дивував новий краєвид, були кльовочуваки. Часті зміни ландшафтів і рослинності, звивисті річки і потічки, інші перешкоди на місцевості, безперечно, вплинули на формування характеру мешканців П'ятого континенту. Чуваки були жахливими базіками, і ніхто ніколи не міг зрозуміти, брешуть вони чи кажуть правду. Вони ніколи не казали «так» чи «ні», але завжди відповідали «мабуть». Вони легко змінювали свою думку, ніби то був капелюх чи рукавички. Чуваки могли домовитися з ким завгодно і про що завгодно. Найбільші успіхи вони мали в шоу-бізнесі. Їм належали всі навколишні бари і дискотеки. Це було плем'я веселих шахраїв, дотепних пройдисвітів, ледарів і хитрих волоцюг. Кльовочуваки могли обійти будь-який закон, прослизнути в будь-яку шпарину, вийти сухими з води.

Чи ж треба казати, що мурахи і чуваки одне одного терпіти не могли, а зображення ворога викликало в них неймовірну лють. Хоча останнє твердження значення не має, оскільки мурахи не мали часу займатися малюванням, а чуваки лінувалися взяти пензля до рук.

Після кільканадцяти днів у мурашнику Селенія не втрималася і зайшла до екстрім-бару, який називався «Збиваю з ніг!». Він був розташований за кілька кроків від великих водоспаді? гук яких долинав і до відвідувачів. Зазвичай наприкінці вечора мало хто із затятих прихильників розваг непохитно стояв на ногах. А для шанувальників екстремального розслаблення були напоготові ґумові кулі. Залізши в середину її, можна було ризикнути і добре поборсатися у водоспаді, а потім спуститися вниз річкою. Так що заклад, який належав славнозвісному Максові, повністю виправдовував свою назву. Щоправда, на той час Селенія не була з ним знайома.

Зайшовши до бару, принцеса замовила національний напій мініпутів — «Вогняний Джек». Вона пила його вперше і дивувалася, як він добре тамує спрагу. Після першої склянки їй захотілося танцювати. Після третьої — вона вже завзято витанцьовувала запальний мініпутський танець перед очима у захоплених глядачів. Треба визнати, що танцювала вона так собі, не дуже, але тільки тому, що робила це вперше. В третьому барі, до якого принцесу довели ноги, їй вже аплодували як королеві танцю. Втім, у барі так накурили, що дим можна було різати ножем, як молочне желе. Отож принцесі було б нічого розраховувати на оплески, якби вона танцювала в променях яскравого світла. Але поки що вона відпочивала і веселилася від усієї душі.

Уранці наступного дня Селенія зрозуміла, що «Вогняний Джек» не лише чудово освіжає, а й задурманює голову, коли його споживають, а вже потім ця голова гуде, як дзвін. Такі властивості улюбленого напою мініпутів спонукали принцесу швидше випурхнути з підступних обіймів кльовочувацького краю.

Шостий континент розташований у прямому значенні в центрі творіння рук людських, а саме під сараєм. Сарай оточила широка асфальтова смуга, крізь яку пробивалися немічні кущики трави. Тому над головою принцеси замість неба була дерев'яна опалубка, залита бетоном.

Селенія йшла вздовж цегляної стіни, покритої липким слизом. Зверху на неї раз по раз спадали потоки води, під ногами щось жебоніло і булькало, а оскільки мініпути жахаються будь-якої вільно плинної вологи, то їй були непереливки. Та ще й на цій негостинній території стояло безліч високих огорож, які доводилося долати з труднощами. На подолання кожної перешкоди витрачався цілий день.

Стомившись від неймовірних фізичних зусиль, принцеса вирішила скористатися льодяниками, що їй подарував вождь племені тутечкитамців, і приручити павука. Комаха трапилася вперта і не зразу піддалася. Прийшлося пожертвувати аж трьома льодяниками! Але останні кілометри шляху принцеса пройшла, точніше, проїхала комфортно. Вона сиділа на павукові, тримаючись за його жорсткі волосини, а комаха підіймалася вертикальними стінами, переступала через ручаї і болота, за допомогою своєї павутини долала бурхливі річки. З висоти павучої спини принцеса оглядала все довкола і раділа, що більше не доведеться ні перелазити через високі загорожі, ні бруднити руки й сукню в зеленому слизові. Павук рухався так м'яко, що вона інколи засинала на його спині. Вісім потужних волохатих ніг злегка пружинили на будь-якій нерівній поверхні, і Селенія спала на павучій спині так само солодко, як сплять пасажири у вагоні Східного експресу. Щоправда, принцеса мала перевагу — рятуючись від задухи, їй не треба було відчиняти вікно.

РОЗДІЛ 19

Дійшовши до кордону Сьомого континенту, павук зупинився. Далі він не побіжить, і ніякий льодяник не примусить його змінити своє рішення. Тому Селенії довелося подякувати комасі за приємну прогулянку і відпустити її на волю.

Не лише павуки не хотіли ступати на ту закляту землю. Ніхто не хотів туди йти. Дехто — через забобони, але більшість тому, що там просто не було що робити. Навколо простяглася пустельна рівнина, на якій не росло ні стебельця. Вугільно-чорна земля була випалена до самих глибин. Селенія подумки спитала, яка ж сталася катастрофа, та помітила табличку з черепом і схрещеними кістками. Ось воно що! Принцеса прийшла в Німокрай. Як написано у Великій книзі, все живе на цих землях знищив Жахливий У. Засівши в самому центрі Сьомого континенту, він оточив свої володіння смугою випаленої землі, щоб убезпечити себе від набігів. Якщо хтось ступав на територію Німокраю, його за кілька секунд засікали дозори. Сховатися від них не було як — там не росло ні кущика, ні травинки.

Тому охоронці-осмати вже давно помітили Селенію і тепер чекали, коли вона, нічого не передчуваючи, підійде до них ближче. Принцеса ступала широко, готуючись добре накрутити вуха так званому Жахливому У і примусити його пояснити, що спричинило таку страшну екологічну катастрофу. Вона ще занадто мала, щоб когось боятися. Вона не знала перешкод і вважала, що великий закон природи стоїть вище від усіх інших законів, бо саме природа керує порядком речей і організовує його. Природа (а Селенія почувалася її адвокатом) повинна обов'язково покарати цього гидкого У, примусити його оживити загиджений простір, щоб земля знову зацвіла. Справді, такою наївною можна бути лише в сто років!

Велика сітка, розкладена в пилюці, ожила, поповзла догори, і Селенія затріпалася в сітчастому мішку, що затягся над її головою. Осмати лежали на землі у своїй формі попелястого кольору, а тому непомітні, як хамелеони, вони миттєво скочили на ноги і кинулися до здобичі. Підлетіли й комарі. Селенія вперше бачила цих бойових комах. Нещасні шестиногі перетворилися на справжніх бойових машин: їхнє спорядження важило тонни. Після операції з позбавлення мізків крилаті осматські коні зробилися такими слухняними, як свіжі іриски в роті ще беззубого дитятка. Сітку з Селенією підвісили до пузця одного комара, і принцеса, мовби морквина з магазину самообслуговування, по повітрю полинула в Закляте Місто, розташоване в самому серці заклятих земель. Його ще називали Некрополі-сом, або Містом Мертвих.

Закляте Місто було розташоване в підвалі Арчибальдового дому. Сморід там стояв жахливий. Повітря не вистачало. Постійно відгонило газом та бензином. Вже підлітаючи до міста, Селенія відчула запаморочення. На якусь мить їй здалося, що вона ніколи не повернеться зі своєї мандрівки. Але до всього можна звикнути, навіть до найгіршого.

Осмати спустили сітку до ніг Жахливого У. Насправді він був ще потворнішим, ніж про це писалося у Великій книзі. Обличчя його поїдене часом, а тіло змордоване хворобою. Від його шкіри вас би неодмінно знудило, бо вона своїм кольором нагадувала печінку пияка, фото якої зазвичай показують людині, що ніяк не відмовиться від алкоголю.

Побачивши маленьку принцесу, Упир так зареготав, що з годину не міг заспокоїтися. Він іржав з утіхи: нарешті його пастка на мініпутів спрацювала. Сьогодні провидіння обдарувало його по-королівськи! До нього в лабети втрапила сама спадкоємиця мініпутського трону! Було з чого радіти, і він подякував богині лісу за такий дар. Адже саме принцесу він і волів принести в жертву своїй богині-покровитель-ці. Почувши про це, Селенія гордо задерла підборіддя і засміялася Упиреві просто в обличчя.

— Померти на вівтарі? О, як це чудово! — відповіла вона голосом оперної діви. І додала, що за свою подорож стільки всього побачила, що йти на той світ готова.

Принцесина поведінка знітила Упиря. Навіщо завдавати полонянці страждань, якщо вона їх не відчує? Та упир недаремно став повелителем мороку. Він заслужив таке звання, бо підступні хитрощі його мозкових звивин були значно заплутанішими за кореневище тисячолітнього дуба. І кожна звивина вигадувала зло.

— Якщо ти сама не боїшся загибелі, то, можливо, тебе налякає загибель твоєї рідні? — прошепотів Упир, зловісно посміхнувшись.

Селенія не зрозуміла, що він хотів цим сказати, та все одно злякалася. Все її тіло охопила лихоманка — від голови до кінчиків пальців на ногах. Тіло виявилося розумнішим за голову…

Кинувши принцесу до в'язниці, Упир пішов міркувати над посланням до міні-путського короля. Коли офіційного листа було складено, Жахливий У наказав написати його на спині одного із ос матів: це був єдиний спосіб надіслати листа адресатові і бути певним, що він потрапить у ті руки. Хоча осматів і не позбавляли міз-ків, ці воїни ніколи не мали ні розуму, ні кмітливості, а такий посланець згубив би листа дорогою. Разом із осматом-листоно-шею побіг ще один — з чистою спиною для королівської відповіді.

Упир пропонував мініпутському монархові здійснити обмін, а якщо той відмовиться, то почати торгуватися. Та королю його пропозиція видалася настільки неприйнятною, що він тричі зомлівав, доки дочитав листа до кінця. Короля можна зрозуміти: на початку Упир повідомляв, що захопив у полон принцесу Селенію і хоче поволі її знищувати. Одначе щоб довести всою великодушність, він ладен її помилувати і навіть відпустити додому. Але з однією умовою: її місце у в'язниці займе королева, матір Селенії. Звісно, король відмовився обговорювати такий обмін. І в своїй люті він потрощив усі меблі в палаці. А доки тріщали столи та крісла, королева спокійно, як і належить дружині могутнього володаря, збирала валізу. Позираючи на її незворушне обличчя, жалісливі мініпути плакали. Зібравшись, королева зазирнула в очі свого чоловіка. В тому погляді було стільки сили й переконаності, що в короля забракло мужності її зупинити;

— Майже дві тисячі літ ти дарував мені все, про що тільки може мріяти жінка. Мені нема на що скаржитися і ні про що жалкувати, — м'яко, але впевнено сказала королева.

І вона ніжно подарувала монаршим вустам довгий прощальний поцілунок. З цим поцілунком вона передала йому весь залишок свого життя. Молюск зник — Упиреві дісталася порожня оболонка.

Селенія нічого не знала про такий мерзенний шантаж — вона обов'язково би порятувала свою матір. Але юній принцесі сказали правду, коли вона вже повернулася додому.

Дівчинка, почувши страшну звістку, впала як підкошена. Кілька місяців нічого не пила й не їла. За час своєї мандрівки вона багато чого навчилася, але останній урок виявився найжорстокішим: не послухавшись батька, принцеса втратила матір. І вона поклялася більше ніколи не йти проти волі короля та слухатися порад Великої книги, яку за кілька літ усю вивчила напам'ять, ніби від цих знань залежав її порятунок і навіть життя.

«Все, що забирає в мене життя, помножує мої сили», — так написано у Великій книзі. Її автором був якийсь Арчибальд, доброчинець, про якого вона багато чула.

Селенія зосталася жива і стала ще сильнішою. Їй виповнилося п'ятсот літ — в такому віці маленькі принцеси стають просто принцесами.

РОЗДІЛ 20

Кожне слово Миро западає Артурові в душу. Схвильований кріт, витираючи лапкою непрохану сльозу, завершив свою оповідь. Хлопчик зачудовано дивився на нього, як кролик на удава. Тільки зараз він зрозумів, що заручився із Селенією, нічого не знаючи про її минуле… Звісно, минулі спільні пригоди поєднали їх. Але…

— Дякую тобі, Миро, — сказав Артур. — Тепер я більше розумію і мініпутів, і Селенію!

Артур вражений: невже за таку дрібничку, як непослух, як дитяча забавка, можна так дорого заплатити — назавжди втратити матір? Від цієї думки хлопчик не може заспокоїтися. Він же теж не послухався батька! Він утік — вчинив по-своєму! Артурове тіло пройняли дрижаки. Йому зовсім не хочеться, щоб ця мандрівка завершилася так само трагічно, щоб його мила матуся кудись зникла! І хлопчик пообіцяв собі якнайшвидше повернутися додому. Він лишень привітається зі своєю дорогою принцесою, переконається, що в неї все гаразд, і помчить до зали переходу, щоб проникнути в далекоглядну трубу до першого сонячного променя, як і наказував вождь матасалаїв.

— Котра година? — спитав Артур. Миро поглянув на свій піщаний годинник.

— Сонце зійде за п'ять хвилин! Артур зітхнув.

Він дуже сподівається, що з принцесою нічого не сталося і вона зараз повернеться. Якщо ж йому не вдасться хоча б поглянути на неї після таких випробувань, він дуже засмутиться. Та, можливо, це його чогось навчить? Артур поринув у міркування, а внутрішній голос настійливо шепотів, що, проникнувши з такими труднощами у мініпутський світ, він не має права не побачитися з принцесою, навіть на якусь мить… Намагаючись переконати внутрішній голос, хлопчик заперечує: якщо ця мить не настане сьогодні, він все одно дочекається, коли світила знову дозволять йому потрапити сюди, і тоді він неодмінно відшукає Селенію… А зараз… Сьогодні йому було сказано, що принцеса в безпеці. «Не відкладай на завтра те, що можна зробити сьогодні!» — нашіптував хлопчикові все той самий внутрішній голос. Невже, сам того не усвідомлюючи, Артур назавжди залишиться серед мініпутів? А як же батьки, дідусь із бабусею, пес Альфред? Ні, таки він має повернутися із нинішнім променем! А потім вигадає щось, аби запросити до себе Селенію. І справді, чому б їй не погостювати в нього?

Ця думка так сподобалася Артурові, що він мимохіть усміхнувся.

— Ходімо! — сказав хлопчик до Миро, піднімаючись. — Ходімо до зали переходу, а то я спізнюся.

Кріт здивовано поглянув на нього: це ж треба так ураз подорослішати!

— Ось ти мудро чиниш! — відповів Миро, схвально усміхаючись кутиками вуст.

Друзі разом попрямували до зали переходу.

Та життєве колесо, що ніколи і нізащо не зменшує свої оберти, має таємні гвинтики — «примхи погоди» чи «природи». Так поетично люди-крихітки назвали феномен, який для людей великого світу має назву «випадковий збіг». Але мініпутам не до вподоби ні «збіг», ні «випадковості». У них навіть є така приказка: «Зізнайся, що ти накоїв, інакше ми покладемося на випадок».

У великому мініпутському лексиконі слова «випадковість» і «випадок» були не в пошані, тому стояли поблизу таких слів, як «викаблучуватися» і «вимахуватися», «вичухуватися» і «визвіритися». Мініпути-лінгвісти вважали, що слова потрібно розміщувати одне за одним, виходячи із приємного чи неприємного значення.

Кілька років тому Арчибальд намагався втовкмачити мініпутам справжню сутність слова «випадок», а також «випадковість» та «збіг». Він наводив приклади, коли ці слова називали і приємні події, як згуртовували родину і позитивно впливали на обставини. Та король зі своїми радниками не хотіли того й чути. Збігів не існувало! Це було філософське поняття! І, перш ніж осягнути філософські матерії, людське суспільство подолало віки варварства, а мініпути не збиралися переживати кам'яний вік лише для того, щоб зайнятися філософією…

Хай там що, випадок чи випадковість, а можливо, і сама доля — називайте як завгодно — вирішила, що коли Артур піде до зали переходу, у міську браму хтось енергійно загрюкає. І поважна володарка-природа, яка завжди все встигає, скерувала хлопчика саме тією стежкою повз браму. Інакше як би він почув це загадкове грюкання? А окрім нього, нікому почути цей звук! Поважний вартовий, якого Артур безцеремонно розбудив сьогодні на світанку, так розхвилювався, що знову заснув на своєму посту.

— Це Селенія! — вигукнув хлопчик, почувши грюкіт у браму.

Зрадівши, він так підстрибнув угору, що повищав на цілий міліметр. Личко його засвітилося щастям, як Ейфелева вежа святковими вогнями.

— Це вона! Вона! Я знаю! — гукав він, вистрибуючи, як козеня.

Не подивившись у перископ, Артур кинувся до брами: він стовідсотково певен — це Селенія. Миро вже хотів сказати йому, що він порушує одне з основних правил безпеки, які ніколи не варто ігнорувати. Мудрий кріт міг нагадати чимало випадків, коли таке недбальство мало досить неприємні наслідки. Та для цього йому потрібно хоча б день, Артур же не дає й рота розкрити. Оминувши Миро, який кинувся йому навперейми, хлопчик наліг на брусок-засувку.

Радісні Артурові вигуки розбудили вартового, і він побіг на свій пост, сподіваючись завадити хлопчикові вкотре помилитися. Та пізно — засув відсунуто.

— Що ти накоїв, бідова голово! — жахається король.

— Та це Селенія — я знаю! — переконливо відповів Артур.

Учепившись у стулку брами, він тягне її до себе, аж поки не розчиняє навстіж.

Артур казав правду. Грюкала справді Селенія. Хлопчик щасливо усміхається.

Та принцеса не виказує радості від зустрічі. На її мокрому від сліз обличчі — страх і розгубленість. Та це й не дивно. І якщо щасливий хлопчик не бачить нічого, крім личка своєї принцеси, то вся юрма біля брами охоплена жахом: мініпути розгублені ще більше за Селенію. І є на те причина — за спиною дівчини видніється покорчена постать Упиря. Наставивши до горла полонянки величезного ножа, він міцно тримає її своїми рукоклешнями.

Пелена щастя спала з Артура. Пропала й усмішка. Мрії розсипалися, як замок на піску. Миро задубів з переляку: у нього посинів навіть кінчик носа. А король зімлів.

Селенія дивилася на Артура очима, повними сліз. Їй так хотілося розповісти йому, якою вона почувалася щасливою, коли дізналася про його повернення! Та лезо ножа не дає змоги навіть гукнути на поміч.

— Який я радий знову тебе зустріти, мій юний Артуре! — промовив Упир голосом настільки ж приємним, як і звук електропилки, що вгризається в металеву балку.

Почувши це, всі мешканці мініпутської столиці затремтіли, як осиковий листок. А потім застигли, паралізовані жахом.

Мініпути були переконані, що Жахливий У загинув під руїнами Некрополіса — Заклятого Міста. Та, на лихо, він живий-здоровий. І знову вдається до підлоти, достойної самого Макіавеллі. Хоча новий перелік «подвигів» Упиря поки що скромний: усього лиш захоплення заручника. Проте, знаючи ненависть У до мініпутів, кожен із них передбачає, що це лишень квіточки. Похмурий негідник не полишить їх у спокої.

— О, яка в тебе цікава цяцька! — насмішкувато промовив Упир, указуючи кістлявою кінцівкою на мушлю, що висіла на Артуровій шиї. — Ласкаво просимо в гурток шанувальників природи, дорогий кузене! — додав він.

Зараз Артур з радістю довів би Упиреві, що серед його нових родичів є й тигри. Та на його різкий рух Упир притискує ніж до принцесиного горла. На жаль, хлопчик не може перемогти його ні силою, ні швидкістю реакції. І Артур завмирає. Його не приваблює перспектива отримати Селенію з перерізаним горлом. Треба поміркувати. Поворушити мізками. Знайти несподіване рішення. Отже, головне тепер — не поспішати.

— Я знаю, чому Селенія втратила матір! Миро розповів мені про це! — закричав Артур, щоб привернути до себе Упиреву увагу.

— Веселенька оповідка, чи не так? Сподіваюся, вона тобі припала до смаку. Та не сумуй — незабаром я ще й не таку вигадаю — значно цікавішу! Виключно для тебе! Щоб мав що читати довгими зимовими вечорами! — збиткувався Жахливий У.

І, підштовхуючи вперед свою полонянку, він зайшов у столицю. Артур поволі відступив, щоб мініпути встигли сховатися в безпечне місце і там помізкувати, як зупинити Упиря й порятувати принцесу. Та з мініпутів ніякі стратеги й нездалі полководці. Побачивши Упиря, вони відчули себе беззахисними, як кури перед атомною бомбою.

— Зачекайте! А чому б нам не повторити те саме! Адже я тепер — принц, отже — рівний із принцесою! І я віддам своє життя в обмін на її, — намагаючись зупинити Упиря, умовляє його Артур.

— Ні! — рвучись уперед, закричала злякана Селенія.

Це додав їй сили страх втратити Артура. І Упиреві ледве вдалося втримати відчайдушну принцесу у своїх чіпких рукоклешнях. Він так сильно стискує Селенію, що їй перехопило подих і вона захапала повітря ротом, через що уподібнилася до золотої рибки, що її упіймав рибалка-браконьєр. Не маючи змоги промовити й слова, принцеса дивилася на Артура широко розплющеними очима.

— О, як це шляхетно! Знаєш, Артуре, ти колись мав шанс вирватися вперед — стати героєм. Тоді я, можливо, й пристав би на твою пропозицію. Та сьогодні мої плани дещо інші, і твоє примітивне життя мене не цікавить! — голосом контролера, що впіймав у трамваї «зайця», відповів Упир.

— А чи можна поцікавитися у пана У, у його світлості, що це за винахідлива думка визріла в його голові? — напівжартома, напівсерйозно спитав Артур, вирішивши одночасно вивести У на чисту воду і пригостити його лестощами. А що як він викаже щось важливе?

Хід правильний. По-перше, диктатори і злочинці завжди вабкі до лестощів, а по-друге, вони люблять попишатися і поплескати язиком перед натовпом. Упир зупинився і став у позу, ніби збирався давати інтерв'ю.

— Я й справді маю гігантські плани. І перший із них — покинути ці жалюгідні континенти, де вже давно ніщо не відповідає ні моїм зацікавленням, ні моїм запитам, — скандував У так, ніби читав вірші біля дошки. — Я маю намір піти в інший світ, який більше відповідає моєму зросту і моєму генію. Я задумав… дещо цікавіше! — загадково додав він, піднявши палець угору.

Артурові почало вияснятися.

— Так це ви написали листа на рисовому зеренці? — нарешті вигукнув хлопчик. Ось і розгадка таємниці, що так довго йому не давалася… — Ви покликали мене на допомогу, бо були певні, що я вважатиму вашого листа за листа від моїх друзів? І прийду їх рятувати. Інакше кажучи, проникну у ваш світ за допомогою променя, що відчиняє двері в країну мініпутів! Але вас цікавлять не зменшувальні властивості променя, а збільшувальні. Ви не знали, коли буде промінь… А я мимохіть вам повідомив, коли можна сподіватися на поворотний промінь. І ви хочете ним скористатися!

Якби кінцівки У не були зайняті Селенією, він би зааплодував Артурові.

— Браво, хлопчику! Ти й справді проник у мій задум! — визнав У.

Щоб знайти рисове зеренце, Упиреві довелося споряджати цілу експедицію. В хащах Шостого континенту він відшукав нишпорку-аматора, який вивчив людський дім, як власну кишеню. Коли Жахливий У пояснив йому, яке воно — те зеренце, нишпорка показав йому шлях до кухні і місце, де зберігається крупа. Трубами Упир заліз на перший поверх і проник до кухні. Першою людиною, яку він там побачив, була Маргарита. Кухня була її володінням, і панувала вона там на повну силу. Упир спостерігав, як старанно і захоплено бабуся готує страви, і не міг відірвати очей від цього надзвичайного видовища. Як зачарований, він позирав на кухонне начиння, на плиту, яка від легкого помаху руки починала нагрівати страву, на воду, що бігла з крана на першу вимогу, на міксер, який за кілька секунд перетворював чудові фрукти на найсмачніше пюре. Його захоплювало все: млинок для перцю і тостер, з якого вискакував хліб, холодильник, який ховав у собі шматочок зими, і спіральний штопор, що в момент витягував корок із будь-якої пляшки. Та більш за все сподобався Упиреві предмет, за допомогою якого Маргарита готувала овочі.

Колись по дорозі в супермаркет бабуся купила набір тертушок і ножів, щоб фігурно нарізати овочі. Ними можна було перетворити редиску на квітку, зробити мереживо з яєць, а шматок ріпи подати як зірку із п'ятьма променями. Освоюючи придбане, бабуся цілісіньку годину на кухні випробовувала тертушки та ножі на всіх овочах, які їй вдалося знайти в холодильнику. Демонстрація властивостей овочевих ножів остаточно добила Упиря. Ось воно — справжнє мистецтво, справжній талант! І все це задля того, щоб гарно подати сніданок! У монстра аж сльози навернулися на очі. А таке з ним відбувалося дуже рідко. Бо ті сльози виїдали очі — це по-перше; по-друге, його розум збочен-ця забороняв емоціям виходити назовні. Почуття Упир виявляв у виняткових випадках.

Але тут, на цій кухні, ставши свідком, як народжуються витвори мистецтва, поєднавши у собі тендітність краси і утилітарність геометричної форми, його світлість Упир направду не знаходив слів. Він відчув відродження до нового життя. Ніби його серце, що так довго мовчало, знову застукотіло в грудях. Зазвичай у його голові стукав лишень відбійний молот. Тепер у вухах буйно звучав Вагнер. Саме тут, на кухні, Упир вирішив почати життя з чистого аркуша. Поважна пані на ім'я Маргарита настільки зачарувала його, що він почав щодня проникати на кухню, щоб помилуватися нею. Інколи йому вдавалося заснути в якійсь шафі і проспати в ній до ранку. Одного разу вночі на нього напала жахлива істота, озброєна струменем отрути. Та оскільки Упир давно вже складався із шкідливих субстанцій, отрута на нього не подіяла.

Жахливий У познайомився із Артуровою матір'ю, доволі дивною жінкою. І справді, щоб знайти склянку і налити в неї води, вона відчиняла всі дверцята у всіх шафах, охкаючи й ахкаючи. Та ніколи нічого не знаходила, і врешті-решт лишалася без води, аби тільки припинити безконечні пошуки. Та навіть Упир уже вивчив, де що зберігає бабуся!

Він, до речі, примітив, де сховано велику пляшку віскі, до якої часом навідувався Арчибальд. Майже три роки Жахливий У протримав Арчибальда у в'язниці, та, спостерігаючи за ним в іншому світі, вже пошкодував. Дідусь був класним хлопцем! Він щодня приходив на кухню і, на прохання Маргарити, щось лагодив. Він міг прочистити забиту мийку і підтягти дверцята шафи, у яких вилетів шуруп. Він гострив ножі, чистив кахлі, ремонтував кухонні агрегати, які постійно ламалися. З великим подивом позирав Упир на Арчибальда та Маргариту, спостерігав, як вони допомагають одне одному, яка між ними панує згода, і його захват не мав меж. Він навіть не здогадувався, що в стосунках може бути така радість і гармонія. Він ніколи такого не мав — навіть з батьками, які так рано пішли з життя. Любов, злагода, дружба, спільна праця — нічого з цих понять він не знав. Та ще й давно звик ні з ким нічого не мати спільного. Одначе немудре єство взяло гору, і висновки із спостережень Жахливого У були далеко не втішні для мешканців дому. Упир вирішив: якщо цей світ такий гуманний і гармонійний, значить, він легко його захопить і стане повелителем.

Він сам собі врочисто пообіцяв, що після завоювання цього королівства удостоїть Маргариту сану почесної громадянки і головного шеф-кухаря королівської кухні. А щоб наблизити цей час, У викрав у бабусі рисове зеренце і потаскав його до художника-гравера. Майстра різця він розшукав в одному з барів П'ятого континенту, а саме у знаменитому Максовому екстрім-барі «Збиваю з ніг!». Це був найталановитіший художник, якого замовники мало не рвали на шматки і платили йому золотом. А він вирізьблював, гравірував, малював і малював привабливі вивіски, що магнітом притягували клієнтів. Він завжди був такий зайнятий, що книга замовлень заповнювалася на десять селенелій наперед. Та, побачивши перед собою Жахливого У, майстер погодився виконати термінове замовлення.

Упиреві залишилося знайти гінця. Та в цьому питанні мешканці усіх Сімох континентів були одностайні: найкращими поштарями, що вручали листи просто адресатові, були павуки. Жахливий У звернувся в компанію «Тарантул-Експрес». Вона належала одному тутечкитамцю, бо лишень плем'я тутечкитам уміло дресирувати комах. Фірма тутечкитамця Хара-Кірі не зазнавала криз і з кожним роком все більше процвітала. Дев'яносто відсотків замовлень фірма отримувала від мешканців П'ятого континенту, тобто від кльовочуваків: вони були занадто лінивими, щоб самим розносити листи.

Справи Хара-Кірі йшли добре, сам він почувався чудово, тому коли в його контору прийшов У, він не зрозумів, з ким розмовляє. А почувши вимогу і термін виконання, зразу ж відмовив. У нього і без цього мерзенного типа повно прохачів. Та вже наступної миті тутечкитамець пошкодував — сталева рукоклешня схопила його за горло і підняла над землею.

— Або ти швидко дресируєш павука, який віднесе послання у великий світ людині на ім'я Артур, або твоя гидка пика назавжди розпрощається з твоїм кістлявим тілом, а товсті павуки підуть на харч шанувальникам екстремальної кухні!

Умови було продиктовано доволі чітко, і Хара-Кірі погодився.

— Ось так рисове зеренце потрапило до тебе, мій юний Артуре! — сказав Упир, втішений своїм хитруванням.

Треба зауважити, що оповідь Упиря була досить довгою, і спершу Артур сподівався, що за цей час мініпути встигнуть порятувати Селенію. Та побачивши, як наївні маленькі люди повсідалися на землі і, розвісивши вуха, слухають Жахливого У, махнув на них рукою. Чого гніватися на них, якщо гнів не допоможе! Що ж, доведеться самому щось вигадати…

— Проте ми щось довго точимо ляси! — насмішкувато промовив У і, прикриваючись заручницею, попрямував до зали переходу. — Незабаром світанок, і мені хочеться прийти раніше, щоб не спізнитися! — зареготав він.

Якби мініпути мали автомобілі, Артур би вирішив, що він почув не регіт, а пирхання двигуна.

Не відпускаючи принцеси, Упир зайшов до зали. За ним — Артур, Миро і Мотлохлюш. Лише вони мали мужність не полишити принцесу в біді. Гострим кігтем повелитель мороку розриває кокон, де зазвичай спить провідник. Старий падає на підлогу, мов переспіла груша.

— Коли ви вже перестанете швендяти туди-сюди? — спитав дідусь незадоволено.

— Сьогодні це буде востаннє, — упевнено заявив Упир, і на його обличчі розпливлася мерзенна посмішка. — Потім виспишся!

Провідник поглянув на Жахливого У. Він ніскільки не злякався, навпаки, в його очах лишень допитливість.

— Ого?! Невже сам малюк Упир? Довго ж я тебе не бачив! Ти виріс за цей час! — промовив дідусь.

Упир не любив панібратства, одначе сваритися з провідником не наважився: а що як старий завадить перетворенню?

— Так! І маю бути ще вищим! — зверхньо відповів У.

— Та йшов би ти ліпше спати! Навіщо тобі рости? Ти голову свою давно бачив? Мабуть, до маківки вже не дотягнешся! Ні, подрімати тобі з годинку не зашкодить, — порадив Упиреві провідник.

— Замовкни ти, старий дурню! Бо заснеш вічним сном! — не стримавшись, загорлав У.

Тим часом Селенія спробувала вислизнути з його лап. Та повелитель мороку сильніше стиснув її у своїх обіймах. А лезо ножа ось-ось вжалить її шкіру…

— Усім заспокоїтися! — несподівано вигукнув Артур владним голосом.

Напруження ослабло — навіть принцеса перестає бовтати в повітрі руками й ногами.

— Послухай-но, Упиряко! Якщо хочеш потрапити у великий світ, — іди! Та залиш Селенію! — звернувся до злочинця Артур.

Упир посміхнувся. Але від тої посмішки ще нікому ніколи не було весело.

— Не турбуйся, мій юний друже! Я не маю ніякого бажання брати з собою цю вперту кішку! — відповів він. — Там, у великому світі буде безліч принцес, що матимуть за честь служити мені!

Не можна вірити такій зіпсутій істоті, як Упир, одначе Артурові здалося, що на цей раз він каже правду. Звісно, думка про те, що Упир потрапить до людей, не тішить хлопчика, та головне для нього — врятувати Селенію. Потім він дістане Упиря!

Артур подає знак Миро. Мудрий кріт його зрозумів.

— Провіднику! Починайте процедуру! — наказав Миро.

РОЗДІЛ 21

Воїни племені бонго-матасалаїв усілися навколо вогнища, не відводячи погляду від пагорба, із-за якого незабаром викотиться сонце. Далекоглядна труба лежить лінзою донизу. Тепер вона скидається на занедбаний маяк. Вогонь час від часу потріскує, і вождь помітив, що полум'я змінило колір. Він довго водить долонею над вогнем, а потім опускає в нього всю руку. Нічого не сталося…

— Вогонь уже не гріє, — стривожено промовив Тверез-Віник. — Злі духи прокинулися і почали виходити із землі.

На страшну новину ніхто не відгукнувся. Бонго-матасалаї взялися за руки і утворили захисне коло. Щоб чинити протидію холодним хвилям, які підіймаються зі світу злих духів, потрібно зберегти тепло. Нарешті перші сонячні промені осяяли верхівку сусіднього пагорба. Незабаром золотаві хвилі сонячного світла затоплять ліс, що за два кілометри від Арчибальдового дому. В Артура є ще хвилина, щоб повернутися. Потім — пізно: хлопчик назавжди залишиться серед мініпутів. Та мисливці не відають, що замість Артура до переходу готується Упир.

Провідник указав на останнє із трьох кілець — кільце душі, і звелів повністю його повернути. Знаючи Упиря, є потреба спитати: чи варто задіювати це кільце, якщо в мандрівника світами немає душі?

Артур нервово стискує пальці. Мотлохлюш, що ніколи не був особливо хоробрим, сховався за спинами друзів. Проте він не лишень боягузливий, а ще й допитливий, і його лукаве личко раз по раз визирає з-за спини Миро. Попервах кріт стояв поруч із Артуром. Потім з байдужим виразом обличчя почав поступово відходити вбік, сподіваючись непомітно наблизитися до стіни. Він теж дещо замислив.

Упир не помітив маневрувань Миро. Схоже, він і справді розхвилювався: думка, що він опиниться в зовсім незнайомому світі, п'янить його й водночас лякає. Але в цьому він ніколи не зізнається. На його щастя, він ще не відає, що там, куди так прагне потрапити, не потрібні такі негідники. В тім світі достатньо своїх упирів, які завжди напоготові до підлоти.

Жахливий У став під велику лінзу, яка має втягти його в себе і проштовхнути через трубу. Він трохи відпустив від себе Селенію, одначе лезо його ножа ще погрожує її горлу. Та незабаром йому доведеться звільнити одну рукоклешню, щоб зробити оберт руків'ям. Саме цього й боїться Артур. А що як Упир не відпустить Селенію? Або здійснить свою погрозу?

Тим часом Миро, на якого ніхто не зважав, дійшов до стіни, де прилаштоване пускове руків'я. Все гаразд. Потрібно лише встановити необхідну потужність, а потім вчасно змитися. І Миро встановлює стрілку на повну силу.

— Прощавайте, недомірки! Колись-таки я матиму приємність розчавити вас усіх разом! — звернувся Упир до тих, хто мимоволі проводив його в невідомий край.

Цей негідник завжди намагався дошкулити мерзенним словом. Артур у відчаї. Він бачить, як лезо ножа ковзає по принце-синій шиї: Жахливий У хоче полишити мі ні путам кривавий автограф. Адже він не збирається повертатися!

Хлопчик розгубився — він не знає, що робити. Мотлохлюш ось-ось запанікує. Вся надія на мудрого крота. Зосередившись, Миро згадав, що колись Упир не був таким чудовиськом. Щоправда, він знехотя вчився в школі і вже тоді мав неабияку фізичну силу. На спортивному майданчику він був першим. Найкращий центровий у нападі у змаганнях штовхни-смородину, найкращий захисник у грі передай-оливку, найкращий снайпер у змаганні попади-в-кісточку. А ще він найкраще за всіх бігав і стрибав. У спортивних іграх він не мав конкурентів — і йому набридло перемагати. «Якщо виграєш легко, то перемагаєш безславно», — прочитав він колись у Великій книзі. Це, певно, єдина мудра фраза, що запам'яталася У після довгих років навчання.

Змагання на силі та швидкості змінилися іграми. Гра допомагала Упиреві здобути інтелектуальну перемогу. Одначе його розумові здібності були значно скромнішими за амбіції, а оскільки програвати він не любив, то частенько шахраював. Найчастіше він грав у хамелеона. І хоча в цю гру бавилися найменші мініпутики, Упир, який тоді вже не мав батьків, забавлявся з малечею. Грають у хамелеона вдвох, стоячи один напроти одного. Перший гравець наказує другому стати хамелеоном. Тепер другий має відтворювати всі рухи першого. Інакше кажучи, якщо перший підіймав ногу, то й другий робив те саме.

Миро втішився, що йому вдалося дещо згадати з Упиревої юності.

— Прощавайте! — тим часом кланявся навсібіч У, ніби актор після водевілю.

Побачивши, що Жахливий У готується натиснути на пуск, Миро щосили закричав:

— Упиряко!

Жахливий У здригнувся й озирнувся.

— Ха-а… м-е-е… леон!!! Го-ло-ва! — речитативом гукає Миро, швидко підіймаючи лапки до голови.

Рефлекторно, тобто зовсім знетямлено, Упир відповів на вигук Миро і поклав обидві рукоклешні собі на голову.

І ось Артур летить швидше за яструба, швидше за гепарда. Він розуміє, що таки вдалося перехитрити Упиря. Зараз, коли він підняв рукоклешні і відпустив Селенію, хлопчик щосили штовхає монстра на лінзу. Миро обертає руків'я — і Упир зникає: його проковтнуло чарівне скло. Кріт запустив його з надзвуковою швидкістю.

Жахливий У зник — і сліду не полишив. Ні, таки полишив… Це тоненька подряпина на принцесиному горлі. Бідолашна Селенія ледве стоїть на ногах. Щоб вона не впала, Артур підхоплює її на руки. Підбіг Миро, щоб обстежити рану. Нічого особливого. Легенька подряпина від леза. Селенія оговталася і усміхнулася своєму принцові. Як же довго вона на нього чекала!

— Мій дорогий Артуре, як я рада тебе бачити! — прошепотіла вона.

Артур від щастя і розгубленості не знає, що й казати. Селенія ж остаточно отямилася. Вона зробила кілька вправ, щоб розім'яти затерплі руки та ноги, підскочила. А потім із щасливим вереском кинулася Артурові на шию.

— Ох, АртуреІ Мені так не хочеться з тобою розлучатися! — дзвінко заявила принцеса. І голосно цьомкнула його в щоку.

Артур спершу почервонів, а потім спохмурнів.

— Знаєш, мені здається, що навіть якби я… навіть якби я захотів… все одно не зміг би з тобою розлучитися, — загадково відповів хлопчик.

Та принцеса нічого не помітила. Вона така рада, що прекрасний принц порятував її від мерзенного Упиря!

Далекоглядна труба здригається. Бонго-матасалаї з хвилюванням позирають на неї: схоже на те, що звідти вирветься цілий вулкан! Зненацька вогнище згасає, хоча ні вітер, ні люди не намагалися його загасити. А в ясному блакитному небі покотилися громи. Та в природі немає ніяких ознак наближення грози. Прислухавшись, бонго-матасалаї з'ясували, що це гримить у трубі.

Зненацька із труби виривається вогняний смерч, а разом із ним щось схоже на чорну комету з довгим хвостом. Все сталося так швидко, що ніхто із мисливців, навіть вождь, не встигли помітити, хто ж це прибув від мініпутів. З будинку вибіг стривожений Арчибальд.

— Що сталося? Хто стріляв? — гукає він так, щоб його почули бонго-матасалаї.

Вождь племені тикнув пальцем в далекоглядну трубу. Більше він нічого пояснити не може.

Услід за Арчибальдом на ґанок вискочили Франсуа-Арман з дружиною.

— Вам не слід тут залишатися, Арчибальде! Я чув, як гримів грім! Значить, незабаром почнеться гроза, піде дощ і ви застудитеся! — турботливо промовляв зять, обіймаючи дідуся за плечі.

А тому дуже кортіло сказати зятеві, який він козел: небо ж зовсім чисте і блакитне! Але тоді довелось би пояснювати істинні причини гримотіння. Арчибальд же не певен, що це піде всім на користь.

— Ти маєш рацію, мій добрий Франсуа! Повернімося в дім! Ти допоможеш мені розпалити вогонь у каміні, — сказав дідусь, щоб припинити розпитування.

А сонце поступово залило трубу. Могутній потік його променів упав на штатив, на яму, куди скерована лінза, і, поступово розпливаючись, затопив п'ятикутний килимок. Обличчя воїнів заклякли від жаху. Якби не давня традиція зберігати спокій за будь-яких обставин, вони б давно повиривали на своїх головах волосся, а потім посипали голови попелом із загаслого вогнища. Зараз би їм загорлати, зарепетувати, забігати, одне слово, чимось себе зайняти, доки вождь не прийме рішення. Та вони стоять на місці. Просто стоять, розуміючи, що їм тільки й лишається схилитися перед примхами великої природи, яка на свій розсуд змінила всі їхні плани. Промінь сонця дотягся до лінзи і поділився на сотні дрібних часточок.

Час, відведений на повернення, скінчився. Артур став бранцем мініпутського тіла, полоненим підземного світу. Він дорого заплатив за непослух.

У юності Упир також спробував стати одним із мисливців бонго-матасалаїв, що були побратимами мініпутів. Велика рада мініпутів і мисливська рада скерували його на випробування. Успішно їх пройшовши, він, як Арчибальд із Артуром, навчився зливатися із природою. Але, на відміну від них, останню дистанцію Упир подолав за рекордно короткий час, викликавши загальне захоплення, після чого його ім'я, записане на пальмовому листочку, занесли до мініпутської книги рекордів. Особливо всім сподобався його фінальний стрибок зі скелі, коли він птахом линув у повітрі над рікою.

Та навіть той стрибок не до порівняння з цим, майже космічним, який йому вдалося здійснити, покидаючи межі свого виміру. Поставивши руків'я приладу на максимум, Миро не лише з гуркотом і свистом пропустив Упиря через трубу, а й закинув його в гайок кілометрів за три від Арчибальдового дому. Упродовж усього польоту Жахливий У, не звиклий до висоти, ревів так, що міг би й позмагатися з гуркотом грому. З роками в нього паморочилося в голові, та його ранг правителя не давав права в цьому зізнатися. Майже богорівний не міг потерпати через головний біль, як простий смертний. Ті кілька типів, яким пощастило побачити, як панікував У, опинившись випадково над безоднею, вже не могли нікому нічого оповісти. Монстр особисто позбувався їх, уважаючи, що чутки про його вразливі місця завдадуть збитків його величі.

Упродовж усього польоту у великий світ він жодного разу не розплющив очі, а тому й не зміг помилуватися чудовими краєвидами. Той, хто бачив телерепортаж про приземлення супутника у пустелі Гобі, може собі уявити приземлення У. Зіткнення із землею було твердим і болісним, позаяк він урізався в єдиний камінь, що лежав на галявині.

Ледве звівшись на повен зріст, Упир почав наводити лад зі своїми кінцівками, які, зіткнувшись з каменем, поклацували і не слухалися. Нарешті він відчув, що добре став на ноги. Тепер можна й озирнутися навкруги. Він стояв посеред прекрасної галявини. Ліворуч виблискувало велике озеро, біля якого росла розлога верба. Вона, певно, років сто тамує спрагу з цього озера. Праворуч — дубовий ліс. Рослинність тішить око, одначе мало чим відрізняється від рослинності Сьомого континенту. Окрім, звісно, величини… Упир розчарований.

— Здійснити таку довгу і важку мандрівку, щоб повернутися туди, звідки виїхав? — незадоволено промовив він, уважно роздивляючись місцевість.

У верхівках дерев сонячні промені гралися в хованки; один із них потрапив у око Упиреві.

— Припиніть так світити! — сердито закричав він.

Упиреві очі зовсім не пристосовані до яскравого світла, позаяк він звик сидіти в мороці свого палацу.

Але сонце зразу ж зникло і на чорну фігурку наповзла тінь. Велетенська тінь з великими кліщами-рогами, що стриміли вперед. Приклавши долоню дашком до чола, Упир задер голову і побачив, що на нього насувається величезний жук. Це жук-рогач, один з найлютіших жуків.

А цей особливо лютий, бо вождь племені. Жуки-рогачі дуже сильні і мають чудову пам'ять. Колись вони мешкали на околицях Сьомого континенту, але потім туди прибув Упир і випалив усе живе, навіть тих жуків. Але теперішні жуки добре пам'ятають своїх предків, що колись населяли Німокрай. Нічого й дивуватися, що беззбройний У закам'янів від жаху, побачивши гігантську комаху, очі якої наливалися тисячолітнім гнівом.

— Може, ми спершу поговоримо? — прохальним тоном промовив нещасливий Упир, намагаючись затягти час.

Та комаха на цю пропозицію не пристала. Вона жадала помсти. І ось уже страшні роги-кліщі стискують У і відривають його від землі, ніби волосинку пінцетом. Жахливий диктатор, який мріяв про славу, про завоювання нової землі, зараз помре, як муха на купі гною, розтерзана на шматки гігантським жуком.

Охоплений панічним страхом, Упир затремтів усім тілом, кожною його потрощеною клітинкою, лихоманка трусила його з голови до ніг. Жук завмер і поглянув на свою здобич, з якою діялося щось неймовірне. Здригаючись у конвульсіях, Упир збільшувався. Жук панічно намагався запхати здобич до рота, але вже пізно: ласощів занадто багато. Упир виріс неймовірно швидко, і незабаром на рогах жука лишився маленький клаптик тканини з Упиревого плаща.

З неприхованим задоволенням монстр потягнувся. Його новий зріст два метри і сорок два сантиметри — і це Упиреві до вподоби. Бо з таким зростом його нова королівська величність значно привабливіша… Нахилившись, У помітив жука-рогача, що продирався крізь густу траву, схопив його і взявся презирливо розглядати.

— Ось і для тебе настав час побачення зі своїми предками, — криво посміхаючись, сказав він жукові. А потім закинув його у свою пащу і проковтнув, навіть не прожувавши.

Ліс завмер. І листя не шелестіло. На галявині запанувала мертва тиша. Лісові звірята, що спостерігали за Упирем зі своїх сховків, заклякли, прибиті до землі гнітючим тягарем енергетичних хвиль, що їх випромінювала гидка чорна потороча, яка так зненацька виросла на галявині, як гриб-поганка після дощу.

Проковтнувши жука, Упир задоволено облизався і чіпким поглядом ковзнув лісовими хащами. Він відчув на собі увагу сотень очей, переляканих і допитливих водночас. Упир втішений: піддані й повинні боятися свого повелителя. Для цієї лісової дрібноти почнеться нове життя. Але й кролики в нірках, і птахи на деревах, і білки у дуплах відчули, що наближається ера хаосу.

Озирнувшись навсібіч, Жахливий У вдоволено потер долоні і несподівано зареготав. Він реготав без зупину. Громовий гуркіт його реготу трясонув лісом, викотився на рівнину і відлунював на сусідніх пагорбах.

Арчибальдове волосся стало дибки. Він упізнав би цей регіт серед тисяч інших звуків. У в'язниці Некрополіса йому вже доводилося це чути. Воїни бонго-матасалаї також почули зловісні звуки і зрозуміли, що сталося лихо. Вони заплющили очі і розгублено почали промовляти довге заклинання, яке відганяє злих духів.

А тим часом Упир радів, що має новий зріст. Він його влаштовує. У пристосувався у великому світі і вже ладен творити зло. Ніхто не зможе йому опиратися, бо єдиний хлопчик, який дав би йому відкоша, зменшився до двох міліметрів. І в цьому нещастя всього людства…

Примітки

1

Патіо — внутрішній дворик.

2

Тобоган — дерев'яні сани для катання і змагань на швидкість спускання з гір.

3

Фасетка — частина складного ока членистоногих.

Content

Бессон Люк Артур і помста жахливого У

Люк Бессон АРТУР І ПОМСТА ЖАХЛИВОГО У Роман

РОЗДІЛ 1

РОЗДІЛ 2

РОЗДІЛ 3

РОЗДІЛ 4

РОЗДІЛ 5

РОЗДІЛ 6

РОЗДІЛ 7

РОЗДІЛ 8

РОЗДІЛ 9

РОЗДІЛ 10

РОЗДІЛ 11

РОЗДІЛ 12

РОЗДІЛ 13

РОЗДІЛ 14

РОЗДІЛ 15

РОЗДІЛ 16

РОЗДІЛ 17

РОЗДІЛ 18

РОЗДІЛ 19

РОЗДІЛ 20

РОЗДІЛ 21

Примітки