Безорудько Віктор

Привид Чорного острова

Віктор Безорудько

ПРИВИД ЧОРНОГО ОСТРОВА

Пригодницький роман

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

Він кричав, але сам не чув голосу свого, намагався підвести голову, а велетенські хвилі накочувалися на нього, не даючи можливості навіть роздивитися довкола себе. Помітив лише вогник на фок-мачті. Маленький вогник, ніби зірка в небі, блимнув і зник.

Океан лютував. Здається, вітер і вода об'єдналися в одну дику, страхітливу силу, яку ніхто ніколи не здолає.

То лише на мить Олесь утратив свідомість, а зараз йому здається, що та мить приховала від нього якусь таємницю.

Запам'яталось — старпом глянув на годинник і сказав:

— Піди, Олесю, розбуркай їх. Дрихнуть там, а на вахту ж час. — Завжди стриманий і по-військовому стрункий, старший помічник капітана того разу був дуже роздратований і сердитий — коли такий ураган, в океані спокійних немає.

Олесь передав кермо підвахтенному, підняв башлик зюйдвестки і ступив до дверей.

Озирнувся.

Старпом махнув рукою — мовляв, чого зупинився, йди вже!

Пам'ятає, як вітер обпік обличчя і солоні бризки засліпили очі. Він швидко збіг по крутому трапу і став на місток, який з'єднував центральну надбудову танкера з кормою. Тут було затишно. Олесь постояв якусь хвилинку.

Страшної сили вітер ревів, ніби гнівався, що йому не вдається здолати океан.

Хвилі перекочувалися через палубу танкера, який низько сидів у воді. Олесь прислухався. Від надмірної напруги рипів, стугонів корабель.

Притиснувшись усім тілом до стінки, намагався вловити ритм урагану — треба було вловити мить, коли одна хвиля ще повністю не зійшла з палуби, а до другої лишалося кілька секунд. За оті секунди й треба було перебігти місток.

Нарешті вловив той ритм і щодуху кинувся бігти. Чи встигне? Встиг. Вже й узявся рукою за двері. Та побачив, що вітер зірвав чохол зі шлюпки. А той коли вже розпочне свою роботу — обов'язково закінчить її: скине і шлюпку в океан.

Знову Олесь причаївся, щоб уловити слушну секунду. Хвилі, здається, лютували ще дужче, безладно навалювалися на танкер. Поклавшись на спритність і силу своїх рук, стрибнув на шлюпку, вхопив кінці вірьовки і почав натягувати обважнілий брезентовий чохол. Та вітер нап'яв брезент, ніби парус, і Олесь, посковзнувшись, упав на борт. Розімкнулися руки, і юнак полетів у безодню. Рятівний пояс виніс його на поверхню води.

Скільки минуло часу, як він в океані? Адже вогник фок-мачти блимнув далеко-далеко. Може, й час поглинув оскаженілий океан? Раптом здалося: підносить його на піняві гребні хвиль, а потім жбурляє вниз якась таємнича сила, що сховалася десь у глибині величезної прірви.

Олесь ліг на спину і повністю віддався волі океану. Хай чинить, як йому прибайдужиться. Треба витрачати якомога менше сил на боротьбу з водяною стихією.

На танкері вже, напевне, знають, що він за бортом. Над головою в нього летять радіохвилі, в яких повідомляється, що людина потрапила в біду.

Найбільші надії покладає Олесь на свій танкер «Полтавець», на свого капітана, старпома і всю команду. Не буде спокою на танкері, доки він ось тут, в океані, ковтає солону воду. Тільки б швидше вщух ураган, швидше б заспокоївся океан.

«Не здамся!» — подумав Олесь. Хвиля піднесла його високо вгору. Забило дух. Олесь труснув головою, щоб переконатися, чи дійсно він при своїй пам'яті. Потім напружив м'язи рук, ніг і відчув у них силу.

Ніби у відповідь, ще дужче почав шаленіти океан. Здалося Олесеві, що хвилі тепер сягають неба. А воно таке низьке, що лягло грудьми на розгнівану воду.

Зюйдвестка кудись зникла. На ньому залишилась тільки легенька нейлонова куртка з жовтим комірцем. Куртка хоч не гріла, зате зовсім невагома у воді.

День чи ніч? Напевно, ще ніч. Олесь ніби й не спав, але якийсь проміжок часу лишався поза свідомістю. Головне, не думати, що ти один на один з лютим океаном, який напружує всі сили, щоб поглинути тебе і поховати — в цій найбільшій у світі могилі. Не думати!

Скільки таких, як він, знайшли вічний спокій на дні цієї могили? Слід поставити пам'ятник невідомому матросові, який безслідно зник у голубих хвилях. На дні лежить моряк, а над ним нависла хвиля голубого мармуру. Усмішки не треба на вустах у моряка. Нехай дивиться невидющими очима кудись удалину.

Той пам'ятник тепер і йому!

А все б могло бути інакше.

Три місяці тому Олесь закінчив дійсну військову службу на мінному тральщику і повернувся в рідну Миронівку.

Перейшов міст через Сулу і подався полем навпростець. Можна було йти прямо, та Олесь звернув ліворуч, видряпався на Козачу могилу і з неї поглянув на село.

Ось воно яке тепер стало — на кожній хаті телевізійна антена, асфальтова стрічка побігла прямісінько до села від шосе, що на Полтаву. А то що? Клуб чи школа?

Доки дійсну службу відбував — чималі зміни сталися в Миронівці. Без нього набудували скільки. Тепер і йому тут знайдеться діло.

Гордо підняв голову, коли проминув першу хату. Бушлат обважнів од значків про доблесну службу, черевики блищать, стрічки на безкозирці полоще вітер. От би зараз зустріти Галинку! Якою вона стала?

Тільки переступив поріг — мати пригорнулася до сина і чомусь заплакала, а тато став поряд і обійняв за плечі:

— Та не рюмсай, стара. Дай і мені розгледіти моряка.

Як сіли до столу, Олесь запитав про Галинку. Мати вдала, ніби не чує. Запитав удруге, але також не дочекався відповіді.

— За Петра пішла? — почав допитуватися.

Мати кивнула головою.

Олесь ще мить посидів, рвучко підвівся і подався з хати.

Він ішов і не відчував, що світить сонце, що верби шепочуть на. леваді і тиха Сула б'є хвилями в берег. Ось біля цієї верби він вперше сказав Галині:

— Кохаю!

Вона пригорнулася до нього й відповіла, що ніколи, ніколи не забуде те слово. Все життя вони тепер ітимуть разом.

І ось тепер маєш — пішла заміж за Петра.

Наступного дня Олесь вирішив на прощання пройтися селом. Десь причаїлася думка: «Може, її зустріну, а ні — то хоч здалека погляну». Пішов і на ту вулицю, де жила Галина. Зустрів її. Несла воду на коромислі. Гарна, як весна, ніжна, ніби вечірнє небо, усміхнена, мов ранок над степом.

А він! Погляне вона на нього і замилується. Безкозирка хвацько збита набакир, значки блищать, і весь він ніби влитий у моряцьку форму.

Здалека запримітила Галинка Олеся і зрозуміла, що зустрічі не уникнути.

Спершу дівчина йшла опустивши голову, щоб не стрічатися поглядом з ним. А порівнялися — зупинились навпроти, огорнула матроса поглядом і запитливо поглянула у вічі.

— Чи не даси напитися? — стиха спитав Олесь.

— Ні… — відповіла ледве чутно.

— Іншому воду несеш?

— Так… іншому. Не тобі.

Помовчала. Стояли та дивилися одне на одного.

— Чому ж, Галинко? Чому? Пригадай, як колись…

— А ти також пригадай… Казав — писатиму щодня. А тільки ж одного листа за три роки одержала. Гадаєш, у мене серця немає? Познущатися хотів? Насміятися…

— Що ти говориш, Галинко!

Замість відповіді поглянула на нього зажурено. Губи тремтіли. Які слова лишилися несказаними?

Галинка бачила, як спохмурнів Олесь. Ще з 9-Б класу запам'ятала: коли Олесь гнівається, очі в нього темнішають і блищать, ніби вогонь їх палить ізсередини. Подумала:

«Гарний став. Красень! Змужнів на морі, в плечах поширшав. Колись про таких моряків гарних пісень співали. А тепер і про них, доярок, співають. Заслужили шану — бо ж напоїли народ молоком».

— Пий! — сказала Галинка і нахилила відро з коромисла.

Олесь відчув тепло в її голосі й тому не сказав, що, мовляв, хай Петро п'є ту воду. Не сказав, але вона, здається, прочитала несказане в його очах. То він її кохає? Не забув?

Тільки й мовив стиха:

— Дякую. — І пішов.

Галинка дивилася вслід — чи озирнеться. Ні, не озирнувся.

Наступного ранку Олесь подався до Одеси. На море. Негайно в море!

Щоб забути Галинку, щоб ніколи не повертатися до тієї верби на березі Сули, де він сказав заповітне слово і відчув жагу першого поцілунку.

Все могло бути інакше. Та ось яку розраду він знайшов у морі.

Мабуть, настав день. Сірі суцільні хмари, сірий, лютий, холодний океан.

Зараз на багатьох пароплавах матроси вдивляються в оцю сіру каламуть, шукаючи людину за бортом. Та марно.

Якось велетенська хвиля підхопила його і винесла високо-високо. На обрії Олесь помітив обриси корабля. Навіть вигукнув:

— Агов! Агов!

Але хвиля опустила його у прірву. Корабель зник.

Раптом він відчув, що мерзне. Холодні колючки вп'ялися в кожну клітинку його тіла. Олесь енергійно почав працювати руками, ногами. Поволі поверталось тепло, але долала його важка втома.

Цікаво, що там діється на танкері «Полтавець»? Усі його товариші, безперечно, засмучені. Радист Гриша Тютюнник, напевне, безперервно сигналить усім кораблям океану, що людина потрапила за борт, а капітан уже повідомив китобійну флотилію, що в них трапилась така неприємна пригода і тому вони затримали доставку нафти.

У каюті тепер сам Іван Гмиря. Чудовий хлопець, зачарований життям. Він відбував дійсну службу на Балтиці. Їхній крейсер гостював у Гавані. Там Іван познайомився з дівчиною, яку звали Лея.

— Я її звав Лілея. Вона трохи гнівалась, — розповідав Іван. — Вона казала, що зовсім не схожа на квітку. А я доводив — схожа.

Десь восени Лея має приїхати до інституту Лумумби. Тоді він спишеться на берег, і вони одружаться. Майже щовечора Іван розповідав Олесеві про свою кохану і завжди щось нове. А зараз кому розповість?

Боцман Терентій Петрович чомусь вважав Олеся за стилягу. Він усе нахвалявся:

— Зачекай, Олесю, взнаєш ти в мене, що таке морська служба на танкері! І за що надбавку одержуєш! Повернемося до Одеси — драїтимеш танки так, щоб на них найменшої нафтової плямки не лишилося. Спізнаєш, що то за робота! В пеклі — веселіше. Я там був одного разу і вилизував гарячу сковорідку за свої гріхи. А танки з-під нафти чистити — це гірше гарячої сковорідки. Я ще з тебе зроблю справжнього моряка!

Всі сміялися з того дотепу. Олесь запитав у боцмана, як трапилося, що він свої вуса не посмалив у пеклі. Терентій Петрович відказав:

— Вусів моїх не чіпай. Свої матимеш, тоді й глузувати будеш. Бачили миршавих жевжиків з мишачими вусиками? Не кожній людині вуса дозволені.

Скільки часу він в океані? День чи два? Здається, надходить ранок. Вітер утрачає силу, але розлютований океан все ще не вгамовується. Цебенить дощ. Олесь ловить губами краплини теплої небесної води, і вона ніби додає йому снаги.

Раптом побачив над собою світле небо. Сонце не зійшло, але його проміння пофарбувало океан у зеленуватий колір.

Хвилі ще гойдали юнака, але в них усе менше та менше було сили. Олесеві здалося, що і в нього тих сил уже не лишилося. Спробував пливти. Та руки й ноги не підкорялися його волі. Це лякало. Напружував сили і, зрештою, відчув, що пливе. Спробував, як колись у дитинстві, наввимашки. Не вийшло.

Та раптом жах пройняв його — вузьке брускувате тіло мигнуло перед очима.

«Акула!» — майнуло в голові, й Олесь утратив свідомість. Тільки мить нерухомо лежав на воді.

А за ту мить побіля нього відбувся бій — кілька дельфінів, цих надійних друзів людини в морях та океанах, накинулися на акулу й за кілька хвилин ненажерливого хижака розтерзали на шмаття.

Олесь підвів голову і раптом помітив перед очима височенні скелі. Звідки прибули сили? Де в цьому виснаженому, втомленому тілі знайшлася енергія, щоб кількома рухами рук та ніг допомогти хвилям? Остаточно й надовго Олесь утратив свідомість тоді, як опинився на піщаній косі.

— Всім! Всім! Всім!

Дві доби безперестанку з танкера линули радіохвилі. Радист Гриша Тютюнник повідомляв, як саме змила хвиля в океан матроса з їхнього танкера, передавав його особисті ознаки: високий, русявий, чорноокий, у білій нейлоновій куртці.

Радіограми прийняли датський тральщик, американський крейсер, іспанський та грецький торгові кораблі й ще кілька дрібних рибальських пароплавів. Радисти повідомили радянському танкеру свої координати і квадрати, в яких вони проведуть розшуки.

— Всім! Всім! Всім!

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

Цей острів названо Чорним тому, що його стрімкі похмурі чорні скелі високо зводяться над водою. Розташувався острів далеко від морських шляхів, тому сюди лише вряди-годи потрапляли кораблі.

Старі матроси розповідають, що на Чорному острові колись ховалися відчайдушні пірати. Довго їх не могли подолати, бо острів має лише один пологий берег. Кажуть, на дні єдиної бухти лежить чимало кораблів, які так необачно зайшли до неї. З трьох боків бухта прострілювалася гарматами.

Колись давно англійська ескадра одержала завдання знищити піратів. Довго тривала облога, а коли висадився десант, на острові нікого не було. Ні живих, ні мертвих. Мабуть, тоді й народилася легенда, що островом володіють привиди.

Минав час. Про легенду почали забувати, та несподівано вона знову відродилася. Газети багатьох країн писали про страхітливого привида з Чорного острова, який душить людей.

Чорний острів належав колись одній південноамериканській країні. Після війни він став власністю містера Морісона. Невдовзі біля криниці, з якої струмить холодна солодкувата вода, з'явився будиночок, а на самому острові почалися якісь розкопки. Пізніше з'явилися господарські споруди і в долині почала пастися худоба.

Цього ранку всі мешканці острова зібралися до найбільшої кімнати. Вони були схвильовані й збуджені.

— Морісоне! Морісоне! Мовчить. Адже домовилися, що сьогодні зранку розмовлятимемо, — говорив густим басом найстаріший в кімнаті Джон Сміт. Руді брови збігалися над низьким, угнутим лобом, маленькі злі очі дивляться люто, руденька борідка якось неприродно висить на важкій чотирикутній щелепі.

— Годі, тату, — радить дівчина. Вона сидить у кріслі-гойдалці, всміхається. Але в синіх-синіх очах помітне занепокоєння. Руде, аж червоне волосся зібране в жмут. Все це тримається на тоненькій високій шиї.

— Ти завжди порадиш те, чого не слід робити, — запалив сигарету Фред. Він весь зіщулений і вузькогрудий. На худій жилавій шиї якось незручно сиділа голова. Обличчя у нього жовте і виснажене. Таке обличчя мають наркомани та тяжкохворі. Фред був наркоманом. Він дивився на всіх, ніби цілився з пістолета. — Нам неодмінно треба знати, коли він приїде. Неодмінно. Ти викликай його, Сміте. Викликай.

— Я знаю, чого ти так чекаєш Морісона, знаю, — вимовив хлопчик років десяти. Він був схожий на Мері. Тільки риси обличчя мав по-чоловічому грубіші. Лише очі в Білла яскраво-зелені. — Ти чекаєш його, бо він має привезти тобі пілюлі оті, що роблять тебе п'яним і гидким.

— Цить! — гримнув на хлопця Фред.

Але Білл не злякався того вигуку. Він бавився з Бубо — великим собакою, який, певне, мав своїм далеким родичем вівчарку.

— Морісоне! Морісоне! — гукав у мікрофон Джон. Нарешті йому це набридло. Він поклав на столик мікрофон і почав набивати люльку. — Нумо ти, Мері. У тебе щаслива рука.

— А він мені, твій Морісон, не потрібний, — сказала дівчина, але взяла до рук мікрофон, труснула ним і вигукнула дзвінко та весело — Морісоне, старий бовдуре, де ти? Прийом.

— Я слухаю, — пролунав дзвінкий голос у гучномовці. — Це ти, Мері, така люб'язна до мене?

Мері не відповіла. Всі в кімнаті засміялися. Навіть Джон випустив цівку ядучого диму, весело всміхнувся. Таке буває не часто. Взяв Джон до рук мікрофон і спохмурнів. Він випростався на весь свій велетенський зріст. Щось хиже майнуло в його очах.

— Я вже годину стовбичу біля мікрофона, містере Морісон. Годину! Слід же дотримувати свого слова. Прийом.

— А що для тебе година? Все одно на тому острові боки пролежуєте. Прийом.

Фред поривався взяти мікрофон, але Джон відштовхнув його.

В гучномовці щось тріснуло, загуло, і раптом почувся грізний вигук Морісона:

— Нероби ви всі! Нероби і ледацюги! Сподіваюся, Джоне, ти готовий віддати борг? Мені потрібні гроші. Прийом.

Джон усіх оглянув холодним поглядом, ніби чекаючи поради,і відказав:

— Містере Морісон, прошу мене зрозуміти. Немає в мене грошей. Ферма приносить самі збитки. Прошу зачекати ще два місяці. Або я повністю розрахуюся з тобою, або… Прийом.

— Мене найменше цікавить, що буде з тобою через два місяці. Та я хотів би все вирішити інакше. Поклич міс Мері до мікрофона та накажи їй ввічливо поводитися зі мною. Прийом.

Джон запитливо глянув на Мері. Вона крутнула головою — мовляв, не бажає розмовляти. Джон сказав:

— Містере Морісон, її зараз немає в кімнаті. Прийом.

— Краще скажи, що вона не бажає взяти до рук мікрофон. Гаразд. Майте на увазі — я приїду за три-чотири дні. А ти, старий опеньок, скажи дочці, що коли вона буде мені за дружину, то всім вам житиметься набагато краще. І ніяких боргів не доведеться віддавати. Прийом.

Мері вихопила з батькових рук мікрофон і вигукнула:

— Це я, Мері. Прийом.

— Ти все чула, міс Мері? Прийом.

— Ні. Прийом.

— Хочеш, щоб повторив?

— Ні. Взагалі не хочу чути вашого бридкого голосу. Прийом.

— Ха-ха. Коли не хочеш чути, то навіщо розмовляєш? Мабуть, тато порадив? Прийом.

— Мені ніяких порад не треба. Вже доросла. Прийом.

— Чудесно. Коли доросла, то мене зрозумієш. А коли так, то подумай, чим усе може скінчитися для твого батька і для тебе. Я слів на вітер не кидаю. Це ти добре знаєш.

— Цього разу вони полетіли за вітром. До побачення!

Мері поклала мікрофон. Його вхопив Фред і вигукнув:

— Містере Морісон! Прошу вас… Це говорить Фред. Прошу вас, привезіть якнайбільше пакетиків. Якнайбільше! Прийом.

— Ви там дурників клеїте. Скоро приїду. Кінець розмові.

В кімнаті запала тиша. Всі уникали дивитися одне одному у вічі.

— Так буде найкраще. Швидше вирвемося з цього проклятого острова, — вимовила Мері.

Джон Сміт похмуро, з-під свого вузького лоба поглянув на Мері:

— Вирвемося. Ти з Біллом — у світи, а я з Фредом у тюрягу. Так? — Джон оглянув кожного. Щелепа йому відвисла. Чути було, як у нього в грудях щось гуло, перекочувалося. Занадто багато він висмалив люльок на своєму віку. — Так, я вас запитую? — Його велетенський кулак упав на стіл.

— Тату, ти хочеш… — не докінчила Мері.

— Ти знаєш, чого я хочу. Нам треба протриматися ще з півроку. Я певний, що скарб потрапить до наших рук. Лише півроку. Розумієш мене, Мері? — звернувся Джон до дочки.

— Не зовсім.

— Забий йому баки. Хай він побігає за тобою. Ти сама знаєш, як це треба робити… Я не можу кинути острів. Не можу. — Пошепки він додав: —Усе моє життя тут, усі надії…

Фред глузливо поглянув на брата.

— Йому здається, що ми завтра відкопаємо скарб… Дивак!

— Помовч! — пронизав Джон брата лютим поглядом. — Десять років я відкладав гроші, щоб узяти в оренду цей острів. Все життя моє в надії — знайти скарб. Усе життя в цьому. — Джон зітхнув, помовчав, поглянув на брата. — Підійди до мене.

Фред знітився і поточився до дверей. Він знав, яка важка рука у брата.

— Підійди, каторжнику! Гангстер нещасний! На цьому острові я не дозволю глузувати з мене, бридка твоя пика!

Фред несподівано випростався, високо підніс голову на тоненькій жилавій шиї і підійшов до брата.

— Ну, може, вдариш? — запитав він і прицілився своїми очима.

Джон підніс кулака до братового носа і вимовив:

— Не хочу бруднити рук. Скажу лише — коли й надалі глузуватимеш та перечитимеш, — знайду, як тебе позбутися. Радіо у нас працює, а поліція давно хоче знати, де ти ховаєшся. Отож, бери заступ та йди копати. До вечора!

Фред почвалав до дверей, зупинився на порозі і, не повертаючи голови, сказав:

— Усіх нас маєш за дурників? Через той скарб дружину поклав у могилу, а тепер нас усіх туди хочеш послати.

— Геть, підлота! — визвірився Джон і ступив крок до дверей. Але Фред не чекав, доки підійде брат. Його як вітром здуло.

Знову надовго в кімнаті запала тиша. Її порушила Мері.

— Гаразд, тату, — сказала вона, — хай уже їде Морісон. Хоч познущаюся з нього. Там — півроку промайне, і ми залишимо острів. Набридло, тату. Тобі час переконатися, що ніякісінького скарбу тут немає і ніколи не було…

— Був він тут і є.

— Адже ти перекопав півострова. Тебе обдурили і до того ж насміялися над твоєю довірою.

— Облиш. Я вірю…

— Краще б ти в бога вірив. Він би допоміг нам усім. Тату, адже десь є справжнє велике життя.

— Дурниці плетеш. Я прожив на світі чималенько, але справжнього та ще великого життя не бачив. Буде воно велике і справжнє, як знайдемо скарб. А без грошей не чекай великого щастя.

Нараз Джон стрепенувся, ніби скинув з пліч тягар, і сказав:

— Годі базікати. За діло беріться. Ти, Білл, біжи доглядати корів. Та не пускай їх у балку, бо витолочать траву, що на зиму косити маємо. А ти, Мері, позбирай яйця в курнику та насип курям зерна. І готуй обід. Піду копати.

Важкою ходою він вийшов з хати. А Білл пригорнувся до Мері й сказав:

— Чого у нас таке погане життя? А коли я в школу піду?

Мері поцілувала брата в лоб, пригорнула його і сказала:

— Скоро ми вирвемося звідси. Потерпи ще трохи. Я заради тебе все зроблю.

— Всім! Всім! Всім!

Не вмовкає над океаном радіопошук танкера «Полтавець». Десятки кораблів великих та малих шукають у безмежних просторах радянського матроса Олеся Сивоконя.

Гриша Тютюнник прийняв кілька десятків повідомлень. Поляки й голландці, норвежці й португальці, греки й італійці, французи й араби відповіли, що не виявили людини в океані й що пошуки продовжать.

На танкері панував сум. Раніше під час обіду найбільше лунало жартів, тепер їх не чути. Всі поглядають на те місце, де колись сидів Олесь. Кок ставить проти того місця порожню миску, кладе ложку та виделку. Одного разу вимовив:

— Хай мене чорти катують, хай мене лихоманка б'є — такі хлопці, як наш Олесь, в океані не гинуть. Ми ще з ним їстимемо макарони по-флотськи за цим столом.

Але боцмана ніхто не підтримав. Обідали мовчки.

Над крутим урвищем, там, де скеля стрімко падає в океан, де схилив віти крислатий в'яз, стоїть хрест з білого каменю. Коли хтось вряди-годи пропливе повз острів і помітить білий хрест — подумає: коли тут є мертві, повинні бути й живі.

Той хрест — над могилою. Немає напису на ньому, хоч мешканцям острова відомо, хто похований.

Журливо схиливши голову, тихою ходою до могили йде Мері. Вона майже щодня розповідає матері про події на острові. Дівчина переконана, що кожне її слово чує мати, а може, й сам бог.

— Нудно, напевне, одній лежати тут. На великому кладовищі веселіше. — Мері уявляє, як пізньої ночі збираються померлі в затишному куточку і розповідають один одному щось цікаве. Тому нам і сни сняться і ми чуємо далеку розмову тих, що залишили нас навіки. У них там своє життя, про яке знає лише бог на небі, а люди ніколи не взнають.

Мері сідає на камінь, кладе підборіддя на коліна і говорить зовсім тихо. Так тихо, що її чує лише мати на тому світі.

— Ти пробач мені, матусю, що два дні не приходила до тебе. У нас лютував страшенний ураган. Ми не знаємо, на кого розгнівався бог, чи на тата, чи на Фреда. Вони обоє безбожники. Ураган мало не здув наш будинок. Тато підпирав його кілками. Матусю, ми хочемо з Біллом залишити цей острів і поїхати на велику землю. Зараз я ще не скажу, куди саме ми поїдемо, але я тебе ніколи не забуду. Я й звідти розмовлятиму з тобою. Не знаю, чи почуєш ти. Повинна почути. Ти прийдеш у сні до мене і скажеш, як нам бути.

Мері поглянула перед себе. Океан, могутній і величний, відпочивав. Напевне, й він утомився боротися з вітром.

— Рідненька матусю, як нам важко без тебе. Тато етап ще жорстокішим. Фред якось сказав, що це тато передчасно поклав тебе в могилу. Тато дуже розлютився. Чом вони обидва нестерпні стали? Хіба люди так повинні жити? Хіба вони можуть забути бога?

Мері поглянула на небо. Якась думка майнула в її синіх-синіх очах. І тепла усмішка, ніжна й гарна, колихнула її груди.

— Я хочу покохати, — вимовила вона ще тихіше, і щоки в неї запалали. — Моє серце прагне кохання. Це ж не соромно, мамо, що я тобі про таке говорю? Не соромно? Коли й де я зустріну того, кому віддам всю, всю себе? Все своє життя. В мене якесь тривожне передчуття. Це тому, що тато бажає, аби я сказала Морісону, що заручуся з ним. Я погодилася на такий учинок. Це погано. Адже я буду брехати йому. Гріх великий взяла на себе. Та бог хай простить. Я мушу якось татові допомогти. Мені шкода його. Він зовсім нещасний. Це все тому, що він забув бога!

На якусь хвилину Мері заплющила очі й завмерла над могилою.

— Як ти пішла від нас, тато наказав, щоб я й у руки не брала заступ. Він боїться, що я швидко піду до тебе. Вони вже геть перекопали те місце, котре вказано на карті. Але ніякого скарбу не знайшли. Немає його там. А тато вірить. Оце нещодавно Білл знайшов на піщаній косі шкатулку, а в ній два золотих персні. З того дня тато місця собі не знаходить. Він часом і вночі блукає островом, усе думає, де ж копати тепер. Адже ті персні не випадково викинув на берег океан. То не океан викинув, говорить тато, вони з острова покотилися у воду. Чекаю тебе, мамо, уві сні. Прийди та скажи мені, як далі жити. Про все-все скажи.

Мері підвелася з каменя і раптом побачила — до неї біжить Бубо. Він нюхає її слід на стежці і біжить. Коли наблизився, почав стрибати й гавкати.

— Що ти кажеш, Бубо? Я тебе погано розумію. — Мері обняла собаку за шию і почала уважно придивлятися до нього. А Бубо ніби жартома хапав дівчину за руку і тягнув у бік моря.

— Ти хочеш, Бубо, щоб я пішла з тобою? Ходімо.

Тільки-но Мері ступила кілька кроків слідом за Бубо, собака заскиглив і швидко побіг. Він біг усе швидше та швидше. Мері не встигала за ним. Бубо незадоволено зупинявся і сердито поглядав на дівчину.

За кілька хвилин вони були недалеко від піщаної коси, там, де стояла їхня старенька шхуна. Коли до води було вже недалеко, Бубо кинув дівчину і подався вперед. Мері побігла слідом.

Раптом вона зупинилась, протерла очі. Ні, таки дійсно на березі лежить людина. Від несподіванки Мері затамувала подих. Потім пішла повільно, не знаючи, чому зірвалася з місця і побігла. Вона зупинилася біля нерухомого тіла людини, що лежала горілиць.

Ставши навколішки, Мері припала вухом до грудей. Десь далеко-далеко ледве чутно билося серце.

— Живий! Він живий! — вигукнула дівчина. Вхопивши юнака за плечі, Мері намагалася витягнути його на берег. Це їй не вдалося. Дівчина опустила обважнілі плечі й раптом з цікавістю глянула на обличчя. Воно посиніло від холоду. Русяве волосся прилипло до високого лоба. Рівний ніс. Чітко вималювані губи посиніли і були стиснуті.

Незрозуміла тривога охопила Мері. Вона кинулася бігти. Треба покликати тата і Фреда. Треба врятувати людину!

За півгодини на березі стояли всі мешканці острова. Джон схилився над хлопцем і завмер на мить. Фред поглянув з-під стиснутих брів.

— Зіпхни його у воду, Джоне. Нам спокійніше буде.

— Мовчи! — вигукнула Мері. — Негайно беріть його й несіть на пісок. Негайно. Прошу вас!

Джон глянув на дочку, ніби намагаючись щось сказати, але передумав, кивнув головою Фредові, щоб забрів у воду і брав хлопця за ноги.

Фред підкорився, але мимрив, ніби сам до себе:

— Ще один свідок. А коли знайдемо скарб, як бути з ним? — він поглянув на Джона.

— Цить! — гримнув на брата Джон.

— Мені зовсім не важко мовчати. Зараз я замовкну. Та май на увазі: ти пошкодуєш, що врятував цього типа. Він ще стане нам кісткою в горлі.

— Побійся бога, дядечку, — вимовила Мері.

— Ой страшний твій бог. Ой страшний, — засміявся Фред. Сміх у нього був сухий, з присвистом.

За кілька хвилин Білл притяг візок, і на нього поклали велетня-юнака. Мері обережно тримала голову хлопця, що безсило звисала з візка. Джон і Фред повільно тягли візок. Мері не зводила очей з обличчя хлопця. Була мить, коли їй здалося, що юнак розплющив очі. Мері мало не випустила його голову з рук. Але їй те лише здалося, повіки були міцно стиснуті.

Як внесли хлопця до будинку, Мері сказала:

— Покладемо його в моїй кімнаті, а я спатиму з Біллом.

— Не вигадуй! — гримнув Джон. — Не велике цабе, житиме в прохідній.

— Ні! Робіть, як я кажу! — наказала Мері.

Джон зрозумів, що сперечатися марно.

Він усміхнувся навіть — мовляв, його характер має дочка.

Як внесли юнака до кімнати, Мері вийшла. Джон і Фред переодягли врятованого. Піжама велетня Джона ніби була пошита для юнака.

Мері поралася біля плити. Нагріла воду, налила її в гумову грілку та пляшки і наказала Біллу покласти все це до ніг юнакові.

До кімнати зайшов Фред і кинув у куток мокрий одяг.

— Тримай! — вигукнув. — Може, очухається та буде нареченим.

Білл нахилився над одягом. Він помітив на куртці червоний значок.

— Що це? Поглянь, Мері.

Першим значок узяв до рук Фред. Ядуча посмішка перекосила його тоненькі губи.

— Ой, помру від радості! Ми врятували комуніста. Адже на цьому значку Ленін.

— Тут ще якісь літери, — вимовив Білл, — не наші літери.

Увійшов Джон. Фред сказав йому:

— Ну от, маєш — у нас тепер на острові з'явився комуніст. Радість велика нам усім.

— Не плещи дурниць. Він занадто молодий, щоб комуністом бути. Я зустрічався з ними. Вони старші. — Поглянувши на значок, Джон додав: — Та він же росіянин!

— Не вистачало мені ще рятувати російських комуністів!

— Я знаю — тобі це не до вподоби… — сказала Мері. — Ти в комуністів стріляв. А для мене він просто людина. І я не дозволю тобі…

Фред вихопився на середину кімнати і звернувся до Джона:

— Досить базікати. Ти тут, Джоне, ніби господар. Раджу негайно позбутися цього гостя, доки він не прочуняв. Пізніше шкодуватимеш.

Мері не чула, що відказав батько. Вона пішла до кімнати, де на її ліжку нерухомо лежав невідомий посланець океану. Хоч минуло вже чималенько часу, юнак не подавав найменшої ознаки, що йому зараз краще, ніж в океані. Він лежав нерухомий. Груди ледве-ледве колихалися. Мері влила в рота хлопцеві ложку міцного рому. Він ковтнув його і поворушив губами.

Мері не помітила, що поряд з нею стоїть Білл і пильно дивиться на матроса.

— Він щось сказав, Мері?

— Я не почула.

Двома ковдрами вкрила Мері юнака. Вона просунула руку під ковдру і відчула, що груди у нього холодні.

Мері почала розтирати груди рукою.

— Мері, а тобі не страшно, що він росіянин? — запитав Білл.

— Ні.

— А мені страшно. Фред каже, що вони всі дикуни.

— Не вір йому. Він поганий, наш дядько Фред.

— Він вбив людину, і його розшукують, — сказав Білл.

— Будемо слідкувати, щоб Фред не підходив до цього ліжка.

Мері знову стала розтирати груди хлопцеві. Там, де проходила її рука, з'являлися острівці тепла, а як відніме руку — тепло зникає.

Мері ще влила ложку рому в рота юнакові. Болісний вираз з'явився на обличчі. Він зітхнув, і повіки в нього здригнулися. Мері радісно посміхнулася. Вона обняла Білла за плечі, сама не знала чому — поцілувала брата і вимовила:

— Житиме!!!

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ

На Чорний острів спускалася ніч. Надходить вона тут швидко. Тільки-но пірне сонце в синій океан, тільки-но згорить хмаринка над обрієм, — бере владу в свої руки ніч.

Стиха в бухті кигикання чайок, і одночасно засвічуються зорі в небі та в океані. В тишу ночі якось недоречно вплутується одноманітне гурчання двигуна, що засвічує вікна в будинку, в господарчих спорудах. Поміж чорних скель те світло здається неприродним.

У ці вечірні години Джон і Фред завжди стоять у їдальні біля столу, п'ють вечірню порцію віскі. Джон і після сьогоднішніх подій спокійний, а Фред нервує. Вчора проковтнув останню таблетку героїну і сьогодні не може знайти собі місця. Нервує, аж сіпається повіка на правому оці. Віскі не приносить тієї відради, що героїн. Для нього найкраще у світі — подорож у невідомі краї, надзвичайні пригоди та марення, які дає одна-однісінька таблетка.

— Ти, Джоне, уяви: він житиме серед нас. Хочеш ти того чи ні, а змушений будеш сказати, що ми тут шукаємо скарб. Навіщо тобі ще один свідок? Зваж — цей свідок комуніст із Росії. Ліквідуємо його!

Джон Сміт пригубив чарку, потер обличчя рукою — жовна почали молоти.

— Авжеж, ти маєш рацію.

— Я завжди маю рацію, а ось ти робиш не те що слід.

— А саме?

— Знову посваришся зі мною. А я ж говорю про діло.

— Знаю, чого ти хочеш. Знаю.

— Ну, то що?

— Зачекати треба. Ти ще змалку був якийсь нетерплячий і недоумкуватий. То в тебе з'явиться бажання всім котам повідрубувати хвости. Пригадуєш? Або вкинеш, бувало, жебракові в шапку жабу. А зараз…

— Зараз я хочу врятувати тебе від неприємностей.

— Хочеш убити хлопця! Адже він ще не прийшов до пам'яті.

— Навіщо йому та пам'ять! Так для нього буде краще.

— А для тебе?!

Фред засміявся. Його хрипкий сміх нагадував скреготіння металу об скло.

— Минули часи, коли билися на шпагах. Тепер найкраще діяти потай. Гадаєш, стріляти в груди приємніше, ніж у спину! Запевняю тебе — однаково.

Запала пауза.

Обоє пригубили чарки. Потім запалили: Джон — люльку, Фред — сигарету.

У кімнаті, де лежав Олесь, двері трохи відхилені. Мері чула кожне слово, сказане батьком чи дядьком. Не вірилося в те, що чула, — адже там її батько. Батько! Зміст почутих слів надто повільно доходив до її свідомості. Чом, чом же батько не заперечує Фредові! Де там. Він навіть погоджується. То вони вдвох задумали вбити цього бідолашного велетня? Вони хочуть його знищити?

— Ні, не віддам, — прошепотіла самими губами Мері. — Я знайшла його на березі й не віддам нікому.

Мері навіть здивувалася своєму запалу. Справді, чому це вона так палко захищає людину, яку зовсім не знає?

Мері відгорнула ковдру і знову почала розтирати юнакові груди. Вона відчувала під своїми пальцями тепло. Тепло більше не зникало. Ніби на підтвердження того, що її тепло повернуло юнакові життя, він зітхнув і голова його ворухнулась. Здалося, юнак ось-ось відкриє повіки.

Але він знову поринув у небуття. Тим часом із сусідньої кімнати долинули голоси:

— Ти, Фреде, не вмієш думати. Я старший від тебе, тому скажу…

— Я ніколи не думаю. Таке завжди хтось робить за мене.

— Зараз це зроблю я. А що буде, коли про все це довідається Мері? Ти подумав? Те мене тривожить найбільше. Ти ж знаєш, хто вона мені?

— Ой лишенько! Нумо заплач, братику. Ніби я не знаю тобі ціну.

Важкі кулаки Джона лягли на стіл.

— Не гарячкуй. Не потрібне це зараз, — намагається заспокоїти брата Фред, — я тобі говорю правду.

Джон мовчки наповнив чарки. Дим з люльки пахкав, немов з труби старого пароплава.

— Нелегко тепер ховати кінці у воду. Про те, що ти вбивця, знає навіть Білл. А коли ми вчинимо таке на острові — тоді й на мене впаде підозра.

— То й що? Гадаєш, мене шукає поліція? Я прибрав того, хто їй найбільше заважав.

— Ти вже хвалився цим.

— І ще хвалитимуся. Я відправив на той світ комуніста. Хай там собі роблять революцію. Давай відправимо й цього — другого. Бачив значок у нього на грудях? На тому значку Ленін. А там, де Ленін, — завжди небезпека для нас.

— Годі-бо. На нашому острові нікому ніяка небезпека не загрожує. — Джон замовк, попихкав люлькою і додав: — Я ж не заперечую, але всьому свій час.

— Це інша річ, — погодився Фред.

Вони одночасно сьорбнули з чарок. Фред самозадоволено посміхався. Таки його взяла — переконав брата. Ну, а виконати присуд він зуміє й сам.

Джон ще подумав, посмоктав мундштук і сказав:

— Хай очуняє той хлопчина. Хай Мері на якийсь час матиме хоч якусь розвагу. А треба буде — придумаємо, як здихатися його.

Тої ж миті в кімнату влетіла Мері. Червоне волосся розпатлане, воно ніби палало вогнем на її чудесній голівці. Сині очі потемніли, брівки збігалися до перенісся. Мері махала руками і говорила. Ні, не говорила, вона кожне слово вигукувала:

— Не посмієте! Я вам не дозволю! Сама загину, а не дозволю його вбивати. Я все чула. Мені соромно, що в мене такий батько і ще гірший дядько.

Джон підвівся із стільця. В маленьких очах палала злість. Повільно ступав до дочки. А вона стояла на місці й спідлоба дивилася на батька. В її погляді не було страху.

— Бог надіслав нам цього хлопця, щоб ми повернули йому життя. Бог дав нам можливість позбутися гріхів. А ви… ви хочете піти проти бога і проти моєї совісті…

Батько підійшов зовсім близько і вже підняв руку, щоби вдарити. Мері сказала:

— Бий! Я від того іншою не стану. Я всьому світові розповім, що ви маєте зробити. Про все розповім. Бий, тату, чого ж ти?

Джон опустив кулаки. Він важкими кроками посунув до столу, воднодух випив чарку і схилив важку голову на груди.

— Запам'ятайте, що скажу вам: і пальцем не, чіпайте того хлопця. Я так хочу! Ще вимагаю: жодного слова не кажіть Морісонові про хлопця. Скажете — не буду гратися в наречену. Сама розповім йому, що ви хочете використати мене, щоб відтягнути сплату боргу.

Мері знала, що відповіді не буде. Вона переможно глянула на батька, на дядька і, грюкнувши дверима, пішла до своєї кімнати.

Минула ще ніч. Мері рвучко підхопилася з стільця і почала себе докоряти: отак — заснула. Мала намір цілу ніч сидіти біля ліжка, доглядаючи його, й заснула.

Чому вона прокинулась? Може, почула чийсь голос? Ні, не пригадає. Напевне, поворухнувся. Увечері голова юнака була повернута обличчям до стіни, а тепер — до неї. І ковдра зім'ята, права рука звисає з ліжка. Може, він приходив до пам'яті, а вона спала?

Мері заглянула на кухню — нагріла в кухлику молока, перелила в чашку. Коли повернулася до кімнати — на неї дивився юнак. Очі в нього чорні-чорні. Та повіки його раптом знову стулилися.

Перед Олесем десь узялась та сама величезна акула. Хижа паща наблизилася до самого обличчя:

— Мамо! Галинко!..

І заметався на подушках юнак. Акула несподівано зникла. Хто ж це підійма йому голову? І чужа мова звучить? До його рота піднесли щось тепле, запашне. Розтулив губи, і молоко зігріло, навіть обпекло його.

Розплющивши очі, Олесь побачив біля свого обличчя вогняне волосся, а коли опустив погляд — зустрівся з синіми-синіми привітними очима. Вони ніжно й тепло посміхалися.

Олесь допив молоко і знову заплющив очі. Чи не приверзлося це йому? Де він? Хто ця дівчина? Чиї це сині-сині очі?

— Де я? — запитав.

Мері не відповіла. Вона радісно і весело дивилася на юнака і всміхалася йому. Сама не знала, де взялися в ній радість і безмежне щастя — житиме! Житиме оцей гарний велетень! її рука доторкнулася до його чола. Тепла, ніжна рука.

Олесь намагався зрозуміти, що ж зараз відбувається. Усміхнена дівчина тепло дивиться на нього і про щось запитує. Поволі зміст її слів дійшов до його свідомості. Дівчина говорила англійською мовою.

Олесь запитав:

— Де я? — Він у школі, та й на флоті, добре вчив англійську.

— У друзів.

— Я хочу знати — де?

Дівчина поправила ковдру і сказала:

— Ти на Чорному острові. Щось знаєш про нього?

— Ні. Як я сюди потрапив?

— Я тебе знайшла на березі. Три дні ти лежав непритомний. Тебе дуже лихоманило.

Олесь насупив брови: ніяк не може пригадати, що саме так болісно засіло в пам'яті.

— Як ти почуваєшся? — запитала Мері.

— Добре. Мені тепло. А хто ти?

— Мене звуть Мері. А тебе?

— Олесь.

— Гарне ім'я. Я такого ніколи не чула. Звідки ти?

— Радянський Союз.

— Ти — росіянин?

— Ні. Українець. А ти хто?

— Американка. Ми довго жили в Бразілії. Звідки ти знаєш нашу мову?

— Вивчав у школі. Та й на танкері мав доброго репетитора…

— Годі розмовляти. Втомишся. Я зараз дам тобі міцного бульйону: мене таким покійна мама поїла, коли я хворіла.

— Послухай, Мері. Треба повідомити танкер «Полтавець», що я тут. На Чорному острові. Вони мене шукають. Як це зробити?

— Не знаю.

— Я прошу тебе!

— Повернеться тато, з ним поговориш.

До кімнати вбіг Білл. Став на порозі, весело оглянувся:

— Як довго ти спав! — мовив Олесеві.

Олесь з цікавістю розглядав міцного, присадкуватого хлопчика.

— Я знаю, хто ти, — сказав Олесь.

— Мене звуть Білл.

— Крім того, ти ще брат Мері. Правда? Послухай, Білл, чи є у вас рація?

Білл глянув запитливо на Мері, ніби чекаючи від неї поради. Але Мері сказала зовсім не те, що хотів почути хлопчик.

— Ти, Білл, побудь з ним, а я піду.

Та Мері не встигла вийти з кімнати. На порозі з'явився Бубо. Він заскиглив, лизнув Мері руку, потім лизнув вухо Білла і стрибнув до ліжка.

— Йому дякуй, — сказала Мері Олесеві, — це він знайшов тебе на березі.

Бубо сперся передніми лапами на ліжко, пришкулив вуха і стиха радісно заскиглив.

Олесь напружив сили, щоб погладити собаку по шиї. І знову повіки склепилися, сон і цього разу, — справжній, міцний і спокійний, — заволодів ним.

— Знову спить? — спитав Білл.

— Бери книжку і сиди тут. Може, прокинеться — тоді покличеш мене.

Мері вийшла. Білл помітив щось незвичайне в поведінці сестри. Навіщо йому тут сидіти, адже цей велетень спить собі. Гаразд, він не буде сперечатися із сестрою. З нею взагалі не можна сперечатися. Вона завжди зробить так, як хоче.

Білл потихеньку відхилив двері й вийшов з кімнати. Він попрямував до своєї спальні, щоби взяти книжку. Почув якийсь шум у комірчині, яку вони жартома прозвали радіорубкою. Білл зазирнув крізь щілину й помітив там Мері. Сестра відкрила кришку передавача, й Білл навіть відсахнувся — Мері вирвала якусь котушку і затиснула її в руках.

Білл швидко пішов до кімнати. Ще не вистачало, щоб Мері помітила його біля рубки. Адже це не гарно — підглядати. Лише Фред за всіма стежить.

Навіщо Мері зіпсувала передавач?

Олесь прокинувся серед ночі. У вікно зазирав повновидий місяць. Знову намагався пригадати, чи справді тоді в океані зустрівся з акулою.

З сусідньої кімнати почулися чоловічі голоси. Олесь хотів підвестися і піти туди, але зміг лише відірвати голову від подушки. Прислухався. Говорили голосно.

— Як він там? — запитав густий бас.

— Вже добре, тату. Ми розмовляли, — відказала Мері.

— Хлопець знає нашу мову?

— І досить добре. Лише вимова в нього чудна.

— Що розповідав?

— Він українець, — сказала Мері, а звуть його Олесь. Правда, чудесне ім'я? Я ніколи такого не чула.

— Ой! Лихо моє! Їй уже подобається його ім'я, — це вимовив хрипкуватий голос Фреда. — Комуніст, напевне.

— Не спитала, — відповіла Мері, — А тобі що до того, комуніст він чи ні?

Настала коротенька пауза. Олесь усміхнувся, мабуть, тут не люблять комуністів.

— Що мені до того? Ти чуєш, Джоне, вона ще мене запитує, що мені до того!

— А я вже казала, що коли хоч волосинка впаде з його голови, ти одразу потрапиш на шибеницю. У мене вистачить сили, щоб повідомити, де ти переховуєшся. Тепер ти мене зрозумів?

Знову тиша. Олесь подумав: треба негайно повідомити танкер, і він поїде звідси. Тоді й суперечки зникнуть.

— Тепер я тебе зрозумів навіть більше, ніж ти хотіла того, — вимовив Фред.

— Мені не ясно: чому ти так захищаєш цього хлопця? — запитав Джон.

Відповів Фред:

— А що тут неясного? Закохалася наша Мері по самісінькі вуха. Ось що.

— Ой Фреде, коли б ти не дядьком був мені, коли б я хотіла взяти гріх на душу, я відповіла б тобі. Але зараз — ні. На добраніч. Спати пора.

Коли Мері вийшла, Джон сказав Фредові:

— Піди до рубки і повідом кораблі, що російський моряк у нас на острові. Негайно хай його заберуть звідси.

«Як це добре, — подумав Олесь, — безперечно, вже сьогодні танкер візьме курс на острів, і завтра він буде серед своїх друзів».

Минуло кілька хвилин. Олесь почув роздратований голос Фреда:

— Радіопередавач не працює.

— Отаке лихо, — відказав Джон, — як же нам бути?

— Я радив кінчати з ним ще на березі. А ти соплі розпустив.

— Годі про те.

— Ми тут усі скоро танцюватимемо під дудку твоєї доньки.

— Не дратуй мене, Фреде.

— Мені зовсім не подобається сусіда комуніст. Це ти ладен зрозуміти? Я й так тремчу за свою шкуру. А коли він довідається про все? Тоді що? Зараз піду й порішу його. Пришию до ліжка — і квит.

— Стій! Геть, мерзото, назад! — вигукнув Джон. — Це ти хочеш зробити в ліжку моєї доньки?

Олесь заплющив очі. Ні, страху не було. Ніяк не міг зрозуміти, чому такий боягуз отой, хто хотів доконати його?

Чому він так боїться?

Тільки перед самим ранком знову могутній сон здолав Олеся.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ

Лише вранці Олеся покинув сон. Він зміг підвестися, навіть відчинити вікно. Прохолодний вітерець приніс знайомі пахощі океану. Ще почув, як океан люто кидає хвилі на скелі.

Несподівано до кімнати зайшов Джон. З порога він дивився на юнака, і брови йому стулялися все дужче. Хлопець насправді був чудесний. Чуб русявий брався кільцями і падав на крутий лоб, могутні груди високо здіймалися, а чорні очі дивилися сміливо і правдиво. Джон Сміт намагався подолати в собі почуття симпатії до юнака. Але це йому погано вдавалося. Несподівано для самого себе Джон навіть привітався до нього, але одразу змінив голос, намагаючись надати йому якомога більше суворості.

— Бачу, ти вже очуняв?

— Так. Дякую вам, сер. Прошу повідомити радянський корабель, щоб мене звідси забрали. Я не хочу завдавати вам клопоту.

— Ти його вже нам завдав. І я вимагатиму відшкодування збитків.

— Звичайно, звичайно. Я не маю наміру бути вашим боржником, сер.

До кімнати зайшов Фред. Він чув останні слова Олеся, тому стояв і всміхався. Ніби цілячись з пістолета, Фред безсоромно розглядав юнака. І заздрощі охопили його. Справді — який чудовий оцей велетень! А йому ось не послав бог тієї чоловічої величі й краси. Погляд його все гострішав і гострішав. Він мовив:

— Ще один боржник об'явився на острові.

Але Джон не зважив на його слова, вдавав, ніби не помічав брата.

— Кинь, хлопче, — сказав, — мені не треба боржників. Я сам ніяк з боргів не вилізу. Отже, ти росіянин?

— Так, сер.

— І до того ж комуніст… — ядуче всміхнувся Фред і навіть хихикнув сам до себе.

— Помиляєтеся. Комсомолець. — Олесь поглянув 1 на Фреда і додав: — Але комуністом буду.

— Чуєте — він хоче бути комуністом, — звернувся Фред до свого брата.

— Мій батько помирав на фронті комуністом, — вимовив тихо Олесь.

Настала коротенька пауза. Джон Сміт несподівано для самого себе сказав:

— Я зустрічався на фронті з росіянами. Чудесні хлопці. Ми пили вашу горілку. — Потім, ніби схаменувшись, вимовив суворо: — Сьогодні ж переходь у кімнату Білла.

— А це чия? — запитав Олесь.

— Це кімната Мері. — Джон грізно насупив брови і, звертаючись до Фреда, сказав: — Геть звідси!

— Я? Це ти мені говориш? У тебе є секрети з оцим комуністом? Ні, я не піду. Може, ти змову готуєш проти мене. Не піду.

— О господи, який же ти дурень. Ну, та гаразд. Стій тут. Тільки в розмову не втручайся.

Фред запалив сигарету, а Джон сів на стілець і, дивлячись у вікно, почав:

— Хочу тебе попередити…

— Слухаю вас, сер.

— Слухай та добре запам'ятовуй. Бо вдруге говорити не буду. Якщо ти хочеш колись померти своєю смертю, то не здумай забивати памороки моїй дочці. Гадаю, тобі все ясно?

Фред голосно засміявся. Від того сміху в Олеся побігли мурахи по спині. Йому здалося, що хтось шкребе залізом по склі.

Олесь не знав, що відповісти. Він мовчки дивився на могутнього Джона, який заховав свої маленькі очі й не хотів зустрітися з його поглядом.

До кімнати влетіла Мері. Вона була в голубому платті, боса. Стала посеред кімнати й оглянула всіх по черзі, намагаючись зрозуміти, що трапилося. Сонячний промінь запалив золотим вогнем її волосся. Олесь навіть заплющив очі, щоб не бачити того вогню.

— Не турбуйся, тату, я про все подбаю. Хай Олесь побуде в моїй кімнаті ще кілька днів.

— Він сьогодні ж перейде в кімнату Білла.

— Ні.

— Я наказую — сьогодні!

— Тату, чого ти кипиш? Я сказала — ні. То хай буде так. Одужає — сам перейде.

— Чуєш, Джоне, що вона каже? Тут, брате, ніжні телячі почуття. А ти своє рило встромляєш.

— Помовчи! — підхопився зі стільця Джон і вийшов з кімнати.

Слідом за ним пішов і Фред. Та перш ніж переступити поріг, він презирливо поглянув на Олеся, обпік поглядом Мері й пустив клубок диму.

Якусь мить Олесь і Мері дивилися одне на одного. Потім Олесь запитав:

— Чому ти не слухаєш свого батька, міс Мері? Мері підійшла до ліжка, підбила кулачками подушку і відповіла:

— Він повинен мене слухати.

— Я не хочу, щоб твій батько сердився на мене. Перейдем у кімнату Білла. Я вже цілком здоровий.

Олесь спробував підвестися з ліжка. Але навіть не зміг опустити ноги на підлогу.

— От бачиш. Переконався? Ляж. Зараз я принесу сніданок.

Мері вийшла. Олесь напружив усі сили і таки став на ноги. Але тої ж миті впав. Йому було боляче і соромно. Потім свідомість затьмарилася. Коли прочуняв, то лежав у ліжку обкутаний ковдрою. Мері сиділа поряд.

— Ну? — запитливо поглянула вона Олесеві в очі. — Далеко ти пішов?

— Я не хочу, щоб твій батько сердився на мене й на тебе, — відказав Олесь.

— Не зважай на нього. Він сердиться на весь світ. Він завжди сердитий чогось і лютий.

— Чому?

— Життя в нього важке. Крім того — батько не вірить у бога. Він тобі щось казав про мене?

— Ні. Звелів тільки, щоб я звільнив твою кімнату. І я мушу це зробити. Я ж тут небажаний гість…

Мері докірливо, з-під брів, глянула на Олеся.

— Я гадала, що ти…

— Кажи.

— Що ти розумний.

— Ото бачиш, як ти помилилася.

— Справді.

Мері глянула у вікно. Її сині-сині очі, раптом посвітлішали, ніби ранкове небо над океаном.

— Коли ти лежав на цьому ліжку напівживий і холодний, мов крига, я розтирала тобі груди долонями…

Олесеві хотілося сказати їй щось ніжне і привітне. Але гарні слова кудись зникали.

— І мені здавалося, що моє тепло переходить у тебе. Може, тому ти й ожив?

— Звичайно.

— Ось бачиш. Коли це так, то ти завжди повинен мене слухати. Обіцяєш?

— Звичайно.

— Не так. Скажи…

— Обіцяю. Обіцяю.

— Ще раз скажи.

— Обіцяю, міс Мері.

Обоє засміялися.

— Підкоряються сильним, — вимовила Мері, — отже, я сильна, правда?

— Так, ти сильна, та мені здається, що твій тато сильніший.

— Хай здається. Ти мусиш знати: я лише вдаю, що слухаю тата й роблю, як він схоче. А насправді завжди все виходить по-моєму. Їж. Я зробила печеню для тебе.

Вперше за багато днів Олесь поїв смачно, з апетитом: випорожнив сковорідку, випив дві чашки чорної кави і відчув, як силою наливаються його м'язи.

Летять навколо земної кулі радіохвилі:

— Всім! Всім! Всім!

Цього разу капітан танкера «Полтавець» звертається з проханням: «Знайдеться матрос Олесь Сивоконь — повідомте про це найближчий радянський корабель, а також китобійну флотилію».

Ще раз радист Гриша Тютюнник описує особисті прикмети радянського матроса, який так необачно опинився в океані.

РОЗДІЛ П'ЯТИЙ

Величаво, як білий лебідь, впливла яхта в єдину бухту Чорного острова. Десь за півмилі від берега вона кинула якір. А за кілька хвилин на хвилях уже гойдалася шлюпка. Два матроси вправно гребли. Поважний чоловік у білому капелюсі стояв і дивився вперед.

Коли шлюпка плавно сіла на мілину піщаного пляжу, два матроси скочили у воду, переплели руки. На ті сплетені руки сів поважний чоловік, обхопивши матросів за шиї. Кілька кроків вони брели у воді. На березі поважний чоловік наказав матросам повертатися на яхту.

— Я повідомлю, коли за мною надсилати шлюпку.

Поважний чоловік, тримаючи в руках валізку, повільно йшов до будинку. Він був схожий на добрячу бочку з-під пива. Відсапуючись через кожні п'ять хвилин, ніс черевце своє на гору.

Настрій у цього опецькуватого чоловіка пречудовий. Напевне, на нього чекає на острові радісна звістка. Ось зараз його оточать мешканці острова і будуть радіти, сміятися. Він же поведеться з ними в міру великодушно, бо, зрештою, не такий уже старий. Адже коли тобі трохи-трохи за п'ятдесят, то вже й складати зброю? За сучасного рівня медицини, та ще коли є гроші, можна протриматися на цьому світі з десяток років, не відчуваючи тягаря старості, безсилля. Хай у цьому переконається й Мері.

О-о, вона буде задоволена, а може, навіть покохає його. Зовсім же небагато треба, щоб жінка була щасливою. Кілька десятків платтів, пальто, самоцвіти. І все. Ні — ще дві-три автомашини найновішої марки.

Раніше, напевне, глузували б з нього — взяти за дружину двадцятирічну дівчину. Ще й богом страхали б.

Тепер не та епоха. Тепер навпаки — заздритимуть, вихвалятимуть.

А Джона Сміта він приборкає. Хай собі шукає скарб до кінця днів своїх. Джон гадає, що ніхто не знає, чого він тут поселився. Дивак! А коли й справді розшукає той скарб, то…

Але про це не варто думати. Навіщо забивати собі памороки всілякими передбаченнями. Треба жити сьогоднішнім днем. Не так багато відведено тих днів людині.

— Поглянь, тату! Поглянь! Уже приїхав, — гукнув Білл.

— Ой! — схаменулася Мері. — Я ж наречена. Треба одягнутися. Але запам'ятай, тату. Морісон не повинен знати про Олеся.

— Він його відвезе на материк.

— Ні.

— Мені не потрібен тут дармоїд.

— Гаразд. Тоді я поїду з ним. — Мері побачила, як після цих слів знітився батько — плечі згорбилися, руки безсило опустилися.

Щоб якось пом'якшити удар, Мері сказала:

— Олесь ще зовсім хворий. Навіть не тримається на ногах.

Джон Сміт не думав одразу й так легко здавати свої позиції.

— Там вилікують і на ноги поставлять.

Мері опустилася на стілець і махнула рукою.

— Тоді знайте: я ніколи не стану нареченою Морісона. Тільки з'явиться на порозі — одразу йому про це й скажу.

— Помовч! Зробиш, як я звелю! — насупився Джон і тяжко рушив до неї. Та Мері підхопилась на ноги, втупила свій погляд у батька і твердо вимовила:

— Ні! Й ще раз — ні!

— Тату, не чіпай її! Не чіпай! — вигукнув Білл і. повис у батька на руці.

— Геть, щеня! — відкинув сина Джон.

— Бога побійся, батьку…

— Хай він мене боїться, твій бог нещасний. Іди вдягайся.

— Не піду.

— Йди, — стиха сказав батько, — хай буде по-твоєму.

Джон зітхнув і сів на стілець.

— Ти, тату, не сперечайся з нею. Все одно вона зробить, як схоче. І я також хочу, щоб Олесь жив тут. Чому ж ти один такий поганий поміж нас?

Джон Сміт усміхнувся, потім роблено насупив брови.

— Ось я тебе зараз відшмагаю. Повчати батька хочеш?

Доки Морісон дійшов до будинку, Мері встигла одягнути голубе плаття, яке пошила їй колись мати. Намазала помадою губи і збила полум'яне волосся в досить пристойну копичку. Мері встигла на хвилинку зайти до кімнати, де лежав Олесь.

— Поглянь, я гарна?

— Надзвичайно!

— Мене зараз будуть сватати. Жених приїхав.

Олесь навіть підвівся з ліжка. Та Мері засміялася.

— Не вір жодному слову, яке почуєш.

— Чому?

— Так треба.

— Невже ти підеш заміж? А втім…

— Говори — що втім?..

— Ну, а чому б тобі справді не вийти заміж? Адже жених є?

Мері засміялася. Голосно, радісно, весело. Вона сміялася і аж згиналася від того сміху.

— Ой, не можу! Жених? Ти почуєш, як він патякатиме. Та шкода, що не побачиш його. Старий і гидкий пузань.

— Ну, то навіщо тобі за нього йти? Така дівчина знайде собі гарного хлопця.

— Ой, не можу. Упаду я зараз і не встану. Невже ти повірив, що я заміж піду? Ні. Водитиму його за носа. Тато хоче того. Він винен йому десять тисяч доларів.

— І тебе продає?

— Дурненький ти. Тато просить, щоб я погодилася, але лише через півроку. А до того часу він віддасть борг і ми…

Мері не закінчила — почула, що до кімнати вже зайшов Морісон, махнула Олесеві рукою і швидко пішла.

Коли ж зайшла до кімнати, Морісон захоплено сплеснув руками:

— О-о-о, чарівна ти моя! Прекрасна міс Мері! Пробач мені, Джоне, але коли ти й далі триматимеш цю дику квітку на острові, вона зів'яне і ніколи більше не розквітне.

— Ти добре базікаєш, містер Морісон. Язик у тебе причеплений надійно. Та сьогодні побережи його. А зараз прошу до столу.

Виявляється, доки Мері одягалася, батько поставив на стіл сир, холодну телятину й пляшку віскі.

— Зачекайте. Ми сьогодні влаштуємо справжній бенкет. — Морісон витяг портативний передавач і гукнув у нього: — Люкс, Люкс, ти мене чуєш? Прийом. Так. Добре. Тоді слухай уважно: візьміть обидва ящики на палубі і тягніть їх сюди. Негайно.

Коли Морісон склав свою рацію, Джон раптом запитав:

— Як здоров'я? Чи не хворіли, бува?

— Не турбуйся про мене. Я міцний, як скеля. — Потім Морісон звернувся до Мері: —У мене нова яхта. Бачила? Я поки що кажу «у мене», а насправді хотів би сказати «у нас із тобою». Ти мене зрозуміла? Білл, побіжи, будь ласка, до берега і вкажи матросам найкоротшу дорогу до хати. А то вони блукатимуть там до ночі. А ми тим часом умиратимемо з голоду й спраги.

Настала коротенька пауза. Взагалі ж, там, де з'являється Морісон, ніколи ніяких пауз не буває. Цей опецькуватий чоловічок знає ціну словам. Особливо тим, які він вимовляє.

Коли зник з кімнати Білл, Морісон, поглядаючи на Джона, почав:

— Гадаю, ти розповів міс Мері про нашу останню розмову? Якщо ні, то я зараз сам усе як слід, детально їй скажу.

Морісон підніс голову догори, пройшовся з кутка в куток і повів далі:

— Міс Мері, я хочу мати тебе за дружину. Сьогодні ти мусиш мені відповісти. Додам: звичайно, всі борги твого тата будуть одразу ліквідовані. Цей острів я, на жаль, не зможу подарувати тобі. Він проклятий богом і людьми. Занадто багато загинуло людей на ньому. Адже тут ще може з'явитися страшний привид. Ні, я не дозволю тобі тут жити. Ти житимеш на великій землі. Матимеш машину, віллу, яхту, а схочеш — то й літак. Одягатимешся у найкращих модельєрів Парижа. Я дозволю тобі їздити туди двічі на рік. Згодна?

Мері стиха відповіла:

— Тато мені натякав, але…

— Ніяких але!

— Таж не минув ще строк трауру по матері. Я не можу порушити свого слова, яке дала богові!

Морісона спантеличили ці слова. Він підхопився на ноги і забігав з кутка в куток — занадто сопів, хтозна-навіщо махав руками.

— Коли минає строк?

— Через півроку.

— Півроку… подумати тільки! Цілих півроку чекати. А ти не можеш відбувати той траур у мене в будинку? Хіба богові не однаково?

— Не можу. Я мушу бути біля могили.

Морісон розвів руки. На його широкому обличчі з маленькими оченятами майнуло розчарування і навіть сум. Він зітхнув і запитав:

— Гаразд, але ти не сказала, що буде через півроку. Чи тоді ти погодишся?

Мері засміялася і, кокетуючи, глянула у вічі Морісонові:

— Ну, а коли я скажу, то ви одразу повірите жіночому слову? Ви ж, здається, чималенько прожили на світі і знаєте, кому і коли треба вірити.

— Чималенько? Ти вважаєш, якихось п'ятдесят років — це вже чималенько?

— Це удвічі більше, ніж прожила я. Ви вже одружувалися, чи не так?

— О, звичайно, звичайно. До чого ти ведеш?

— І не один раз, правда?

— Не один. Це вірно.

— Усім тим жінкам ви казали ті ж слова, що й мені?

Морісон не чекав такого повороту в розмові. Трохи розгубився. Глянув на Джона, який сидів і, здається, зовсім не прислухався, що говорить його дочка.

— Мила моя міс Мері, ти про одно забула: на твоєму боці зараз неперевершена сила. Ту силу називають молодістю. Ось чому все, що я тобі кажу, набирає іншого вмісту. Ти остання моя дружина. Більше ніколи не буде іншої. Це я можу тобі твердо сказати. Ну, і ще додам: вся спадщина буде твоєю. Ти проживеш довше, ніж я. Потім виїдеш до Штатів і житимеш, мов та королева. Отже, маєш мені відверто все сказати.

— А хіба не краще буде, коли ми цю розмову продовжимо через півроку? — запитала Мері.

Морісон безнадійно махнув рукою.

— Гаразд. Але я можу сподіватися на твою згоду?

— Звичайно! Я також сподіватимуся на краще…

Морісон нараз якось боком підскочив до Мері, схилив голову і сказав:

— О-о, чудесно. Я надзвичайно щасливий. Дай мені руку, міс Мері.

Мері стало соромно. Вона ввесь час думала, що розмову чує Олесь.

Як він думає про неї?

— О, твоя ручка чудесна і ніжна! — Морісон припав до неї масними губами, потім натяг Мері на палець обручку з великим діамантом. — Це тобі на згадку про той день, коли ти зробила мене щасливим. Щоранку дивися на обручку і пам'ятай про своє слово.

Морісон ще довго хизувався б перед дівчиною, розповідав би їй, яка вона гарна, але до кімнати вбіг Фред. Його сухе, жовте обличчя засяяло. Наблизившись до Морісона, запитав:

— Привезли? Я так чекаю на вас, дорогий містере Морісон. Привезли?

— Авжеж.

— Давайте! Швидше давайте! Я вже цілий тиждень страждаю!

Фред пильно слідкував за рукою Морісона, яка опустилася до бічної кишені піджака. Але раптом рука зупинилася. Морісон звернувся до Мері:

— Дозволь нам вийти. У мене до Фреда, як ти знаєш, завжди є справа особиста.

Мері байдуже кивнула головою, а Джон підозріло насупився. Що це за секрети такі у тих двох? Доки він на цьому острові господар — не терпітиме секретів та змов.

Вони йшли понад кручею — худий і тонкий Фред з хижим обличчям і товстун Морісон, який вважав, що він сіє на землі лише добро. Та ніхто ніколи не бачив, щоб та сівба дала врожай.

— Не мучте мене. Я вже натерпівся. Прошу вас…

— Гаразд. Візьми. Та привчайся вживати помірно…

Фред жадібно вхопив пакетик, розгорнув і вкинув до рота одну таблетку.

— Ну, розповідай, що тут відбувається? — Він глянув на годинник. Наркотик почне діяти через п'ять хвилин. Тому можна ще про дещо довідатися від цього типа.

— У нас є новина. Хвилі викинули на берег російського моряка. Він зараз перебуває в кімнаті Мері. Напевне, комуніст. Джон наполягає, аби ви забрали того матроса і передали посольству. Але Мері не бажає відпускати.

Морісон остовпів. Справді дивно. Джон йому й слова не сказав. Глипнув на Фреда — чи той, бува, не марить? Ні. Ще ніби при своєму розумі.

— Оце так…

— І головне, Мері наказала, щоб вам не говорити. Мені наказала і Джонові. Між іншим, я вмовляв Джона, щоб покінчити з цим комуністом ще на березі. Не послухався. Дочки боїться. Взагалі, Мері вже командує на острові. Що забажає, те ми й робимо.

Морісон знову здивовано зиркнув на Фреда. Наркотик ще ніби не набрав сили.

— Як же нам бути? — запитав Морісон.

— Це вже вам про те думати-гадати. Мушу додати, що юнак той добре знає нашу мову. Прошу вас — заберіть мене звідси. Більше я вам не слуга.

— Чому?

— Мері нахваляється повідомити поліцію, що я переховуюся тут. І вона це зробить.

— Зачекай трохи. Хай ще й цей юнак покопає…

— Цей комуніст здоровезний і міцний. Навіть Джонова піжама на нього малувата. Але, може, й справді хай покопає. Може, натрапить на скарб?

— А ви й досі нічого не знайшли?

— Нічогісінько. Я вже не вірю в те, що тут є скарб. Чи не вигадка це? Старий біситься. Змушує мене копати нарівні з собою. А хіба в мене сила є?

— Не скигли. Копай. А ще краще — змусиш того юнака взятися за лопату. Отже, я нічогісінько не знаю про російського матроса. Це ти зарубай собі на носі. Тобі ж лишаю ось цей портативний радіопередавач. Коли щось станеться важливе — негайно сповіщай.

Морісон ще хотів запитати, чи гарний на обличчі той юнак. Чи не закохається часом у нього Мері? Але очі у Фреда почали соловіти, він трохи навіть похитувався. Дивиться вже скляним поглядом. Потім раптово ліг на каміння і застиг. Морісон презирливо глянув на Фреда й пішов собі геть.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ

Доки Морісон розмовляв з Фредом, матроси доставили до будинку ящики з віскі та закусками. Мері додала до цього ще й свої страви, і стіл набрав чудесного вигляду. Коли Морісон зайшов до кімнати, то аж руками сплеснув: любив добре попоїсти і вважав, що лікарі глибоко помиляються, домагаючись, аби стримувати свій апетит.

Мері зустріла гостя запитливим поглядом. Чого Морісон не йде до кімнати, де лежить Олесь? Адже Фред напевне розповів про гостя з океану. Давно ж помітила, як Фред вислужується перед оцим товстуном. Морісон захоплено дивився на стіл і тер долоню об долоню. Іноді ловив себе на тому, що смачні страви цікавлять його більше, ніж усе інше. Чи не старість подає таким шляхом свої сигнали?

Висловивши своє захоплення щедрим столом, Морісон випив чарку віскі й накинувся на їжу.

— Чудесно! Чудесно! Я такий радий, що знову з вами. Що знову бачу тебе, міс Мері.

— Де Фред? — спитала дівчина.

— Не чекай його. Він уже ковтнув таблетку й зараз перебуває в царстві героїчних химер. — Морісон відчув, що настрій у нього поліпшився. Хай собі вважають, ніби він сном і духом не відає про того російського матроса. Колись він їм скаже. О-о-о, які в них будуть очі! Тоді й глузуватиме з Мері та Джона. Сьогодні ж хай тішаться та мають його за дурня, якого так легко обвести довкола пальця.

— Міс Мері, вип'ємо за наше щастя! — запропонував Морісон і перехилив чарку. Од міцного коньяку заграла кров. Хотілося діяти й перемагати.

Морісон помітив — Мері не випила.

— Хильни зі мною за щастя, — попросив.

— А воно хіба можливе на цьому острові? — запитала Мері.

— Як одружимося, ти матимеш повну чашу щастя. Ми поїдемо знаєш куди?

— Ні.

— До Парижа. Чудесне місто кохання й палких почуттів. А на цьому острові щасливий хіба що привид.

— Повідайте нам про нього, — підхопився на ноги Білл, — бо наш тато ніколи нічого про привида не розказує.

Джон сердито глянув на сина, вихилив чарку і почав жувати сир.

— Чому ти насупився, містере Джон? У нас таке сьогодні свято, а ти мов сич. Про той привид щось не маю бажання розповідати. Та, мабуть, він уже полишив цей острів. Бо з того часу, як ви тут поселилися, привид не з'являється. Чи не так, Джоне?

Але Джон ніби не чув запитання, навіть не повернув голови в бік Морісона.

— Взагалі, я помилився, купивши цей острів. Спершу сам намагався налагодити тут господарство. Діло пішло добре, але за два роки з'явився привид. І після того від острова — самі збитки.

— Ви його бачили? — допитувався Білл.

— А ти, міс Мері, також хочеш послухати?

— Звичайно.

Морісон ще випив чарку коньяку, пожував скибочку цитрини і знову глянув на господаря дому. Але Джон, здається, не помічав нікого. Здається, він заглибився у свої думки і не чув, про що мовиться. Коли ж почув слово привид, то здригнувся, підвів погляд.

— Про той привид свого часу багато писали в газетах. Люди вважають, що немає на світі страшнішого місця, ніж оцей шматочок чорних скель. Чому привид обрав собі місце саме тут? Ніхто не знає. Мабуть, шукає самотності.

Морісон на мить припинив розповідь, вихилив чарку і вів далі:

— Спершу я здав цей острів фермерам Клаузам. Перший рік минув досить спокійно. Та ось одного разу фермери почули вночі страшне виття. І вранці знайшли свого десятирічного сина задушеним шовковою мотузочкою. Поховали сина. Минув тиждень, і знову те ж виття вночі. Фермер не був боягуз, вийшов на поріг і побачив страховисько. Велетенський привид ішов просто на нього. Фермер випустив з рук пістолет і втік до кімнати. Потім цей фермер з'їхав з глузду і потрапив до психіатричної лікарні. Ще й досі там…

Дружина викликала по радіо поліцію. Десяток поліцаїв та стільки ж кореспондентів обмацали кожен камінець на острові, але не знайшли найменшого сліду. Всі газети писали про кривавого привида з Чорного острова. Поїхали поліцаї і кореспонденти, лишивши на острові саму жінку.

Щось із місяць не було ніяких чуток з острова, хоч тоді вже поліція встановила тут рацію. Поїхав на острів і я. Нікого не було в цьому будиночку. Блукаючи по берегу, натрапив на труп жінки. Її також задушено шовковою мотузочкою. Повідомив про це поліцію. Але знову детективи ніякого сліду не виявили. Та й як можна знайти сліди привида? Адже то є дух!

Морісон перепочив. Хоч він був мастак побалакати, але зараз відчув утому.

— Слухатимете ще чи ні? — запитав.

— Розповідайте, — благальним голосом попрохав Білл, — я впіймаю цього привида і вб'ю!

— А ти слухаєш, міс Мері?

— Так. Слухаю. Будь розумним, Білл, і не мели дурниць. Привида вбити не можна. У нього немає тіла.

— А-а-а… як же він того хлопчика… мотузкою?

Джон несподівано підвівся і, не глянувши ні на кого, вийшов з кімнати. Морісон провів його здивованим поглядом.

— Не зважайте на батька. Йому треба навідатися до корів, — сказала Мері.

— Що ж трапилося далі? — запитав Білл.

— Нічого, — продовжував Морісон, — з привидом не трапилося нічогісінько. Він живий-здоровий. Ну, а коли поховали ту жінку, на острові лишився один хоробрий детектив, що мав намір вистежити привида. За великі гроші погодився на це. Одної ночі, сидячи в кімнаті, детектив почув страшне виття. Він ледве встиг повідомити про це по радіо. Коли ж на острів з'явилася поліція, то знайшла свого детектива із зашморгом на шиї. Біля трупа лежали порожні гільзи. Навіщо було стріляти? Хіба привидів убивають?

Увійшов Джон. Він чув останні слова Морісона, тому сказав:

— Ну, годі. Щось ти занадто розбалакався, містере Морісон. Не терплю базік.

— Цить, батьку! Я хочу все знати про того страшного привида. Я вб'ю його, — схопився на ноги Білл.

— Не слухайте Морісона. Він вигадує все, — мовив Джон, наливаючи собі в чарку віскі. Коньяку Джон не визнавав. Вихилив чарку, скривився і сів на своє місце в кутку.

— То, значить, ти вважаєш, що я вигадую? Гаразд. Хочеш, я тебе відвезу до Гаррі Ріфа? Може, чув про нього?

— Не чув і чути не хочу.

— Послухай, коли не ймеш мені віри. Гаррі Ріф колись був чемпіоном з боротьби. Одного разу Ріф програв навмисне і одержав за цей програш півтора мільйона доларів. Бо всі ставки були зроблені на нього, і програш був рівний десятьом мільйонам. Гаррі треба було втекти від кореспондентів та занадто гарячих прихильників спорту. Ці прихильники намагалися його прикінчити. Гаррі Ріф прийшов до мене і попрохав в оренду острів з привидом. Я навіть зрадів — адже чимало часу островом ніхто не цікавиться. Ми дійшли згоди. Гаррі мав намір прожити на острові півроку. А щоб не нудитися, захопив з собою коханку — Анжеліку, — маленьку, гарненьку мулатку. Здав я їм в оренду ще й свій моторний човен. До речі, Гаррі глузував з тих, хто йому нагадував про привид. Він сказав, що проживе на острові заради втіхи, а потім займеться господарством, коли я погоджуся продовжити оренду.

Морісон з цікавістю дивився на Джона. Чи слухає? Ніби й справді Джона полонила розповідь гостя. Але чому ж у нього грають жовна, а на низькому, вгнутому лобі залягла глибока зморшка?

— Якось пізно ввечері Гаррі на човні повертався додому з чималеньким уловом риби і, мабуть, уявляв, яка рада буде тому улову його маленька мулатка. Вона візьметься чистити рибу, але ще ніколи їй не вдавалося це діло довести до кінця. Або ж поранить палець, або її ніжні руки, не. звиклі до праці, втомляться. Тоді цілісінький вечір Гаррі глузує з Анжеліки. І їм обом весело. Взагалі, я чорномазих не полюбляю. Але це були на диво приємні люди, і я навіть сидів з ними поряд за столом і не відчував огиди. Ще налив собі коньячку оповідач.

— А то якось Гаррі помітив ще здалеку примару, що прямувала до будиночка. Він кинув рибу й побіг. Нагодився якраз вчасно — привид уже накинув петлю на шию Анжеліці. Мені Гаррі розповідав, що спершу сам остовпів з переляку. Але дикий зойк Анжеліки пробудив його. Гаррі кинувся на привида і вхопив його тим прийомом, який у боротьбі зветься ключем. Спершу ніяк не міг стиснути привидові шию. Потім відчув, що той пасує. Гаррі тиснув, доки привид утратив свідомість.

Джон болісно застогнав. Усі поглянули на нього. Білл запитав:

— Тобі щось болить, тату?

Джон не відповів, налив віскі, випив, і його погляд застиг. Дивився він, не блимаючи очима, кудись у далечінь.

— Ось так, Джоне, Гаррі зустрівся з тим привидом.

— А що було потім? — запитав Білл. — Привид помер?

— Ні. Не помер. Гаррі зірвав машкару і побачив спотворене страхом і люттю людське обличчя. Здалося йому, що той привид помер. Гаррі вхопив непритомну Анжеліку на руки і поніс до моря. Мулатка надихалася вологого повітря, викупалася і прийшла до пам'яті. Вони довго не поверталися до будинку. Гаррі ніяк не міг переконати свою ніжну коханку, що привид помер і вони зможуть спокійно жити. Коли ж вони зайшли до будинку, привида там не було.

Всі з цікавістю дивилися на Морісона. Лише Джон зберігав байдужий вигляд. Ніби його взагалі не цікавила розповідь.

Він несподівано сказав:

— Кінчай теревені. Набридли твої вигадки.

— Кажеш, вигадки? Завтра їдемо до Гаррі. Він і досі не може заспокоїтися. Адже його Анжеліка померла.

— Як померла? — сплеснула руками Мері.

— З переляку. Ввесь час бачила перед очима привид. І, зрештою, серце не витримало.

— Бідолашна, — зітхнула Мері, — так з переляку померла і мама.

— Гаррі чекає нагоди, щоб спіймати привид. Він, наприклад, перший запевнив кореспондентів, що то зовсім не привид, а звичайнісінька людина.

— Хіба людина може бути такою жорстокою? — вигукнула Мері.

— Може. Але ніхто, звичайно, не повірив Гаррі. Адже привид тоді зник з будинку, і хоч як його шукав Гаррі — знайти не зміг. Потім привид не приходив сюди багато років. Мабуть, тому й з'явився до мене Джон і взяв цей острів у оренду за безцінь. Здається, більше привид не був тут.

— Був, — прошепотів Білл.

— Це трапилося, коли наша мама хворіла. Вона десь знайшла шовкові мотузочки. Привид розсердився і одного разу прийшов до неї. Але він її не душив. Мама лише страшенно злякалася і зовсім перестала розмовляти, — сказала Мері.

— А щоб привид більше не з'являвся, біля постелі в мами весь час чергував тато. Він навіть нас не допускав до неї.

— Годі! — вдарив велетенським кулаком по столу Джон. — Набридло слухати. Годі, кажу!

Але Мері байдуже махнула рукою в бік батька і сказала:

— Перед смертю мама раптом вимовила: «То був він». А хто ж саме був? Про кого вона говорила? Так ми з братом і не знаємо. І ніколи тепер не взнаємо…

Пауза затяглася надовго. Її порушив Морісон:

— Отже, містере Джон, коли ти не віриш, що привид справді вештався на цьому острові, я тебе таки познайомлю з Гаррі.

— На біса він мені потрібний, — вимовив Джон, — ще негритосів тут не вистачало.

— Тату, тату, — вихопився Білл, — а давай пошукаємо привида. Може, він десь причаївся на острові й живе тут? Давай його пошукаємо і знищимо.

Джон поглянув на сина спідлоба і сказав:

— Не вигадуй. Немає тут привида… Зник уже давно.

— Ні, привиди так не зникають. Вони живуть тисячі років, — сказала Мері.

Морісон засміявся. Його черевце весело застрибало.

— Вони, мабуть, змінюють місце проживання. Коли б того привида хтось раніше добре струсонув, він давно б зник з острова. Хай йому лихо — від нього я зазнав чимало збитків. За безцінок здав острів тобі, містере Джоне, бо ніхто не хотів тут поселятися. А ти за п'ятнадцять років не сплатив мені й цента.

— То я тепер ніколи не стрінуся з привидом? — не міг заспокоїтися Білл.

— Ні, не зустрінешся. І маєш щастя, хлопче, — сказав Морісон. — Мене, між іншим, дивує одна обставина. В останній рік війни в Німеччині на болоті було знайдено офіцера вермахту, задушеного шовковою шворкою з парашута. Як можна пояснити це? Хіба тільки випадковістю? А втім, краще не згадувати про ті часи. — Морісон підвівся з-за столу, пройшов з кутка в куток, зупинився проти Мері й сказав: — Ну, моя мила дівчинко, надійшов час прощатися. Ох, як мені не хочеться полишати ваш дім. Повір, коли б не термінові справи, охоче пожив би з вами з тиждень. Та не можу. У нас, бізнесменів, кожна хвилина на рахунку. Пробачте, що наговорив проти ночі багато страшного. Білл, напевне, не спатиме. Буду вирушати.

З-за столу підвелися всі, окрім Джона. Він сидів і дивився порожніми очима кудись у простір. Здавалося, Джон не помічав нікого у цій кімнаті. Напевне, важкі спогади несподівано навалилися на нього.

— Ну, друже, — поклав Морісон руку на плече Джонові, — давай прощатися. Якось виберу час і приїду знову. Та дивися, старий, щоб у тебе тут порядок був. І… щоб моя наречена не скаржилася.

Джон нічого не відповів, запалив люльку і пахкав димом.

— Міс Мері, проведи мене трохи, — запропонував Морісон.

— Ой, що ви! А привид?

Морісон засміявся. І так розкотисто, що його черевце затанцювало.

— Анекдот. Справжнісінький анекдот. Спершу наречений налякав свою молоду, а потім пропонує погуляти. Бувайте здорові! Скоро приїду. Тепер мої думки тут, з вами.

Морісон пішов. Йому вслід дивилася Мері. Дивилась і думала: як усе гидко, який гріх вона взяла на душу. Хотіла піти до кімнати Олеся, але несподівано на її шляху став батько.

— Ти куди?

— Довідаюся, чи не хоче Олесь їсти.

— Йди спати. Я сам запитаю в нього.

В голосі батька звучало щось таке, чого вона ніколи раніше не чула, хоч і говорив Джон зовсім тихо.

Мері підкорилася. Взяла Білла за руку і пішла з ним до його кімнати.

РОЗДІЛ СЬОМИЙ

Олесь чув усе. Дивні ж події відбуваються на Чорному острові. Колись у дитинстві бабуся розповідала йому страхітливі казки, в яких діяли царі, чорти, привиди. Привиди завжди були лютими і злими. Діяли ж зовсім не так, як тутешні. Бабусині привиди знищували все на світі одним помахом руки. А тутешній душить мотузкою людей.

Щось не сподобалося Олесеві в почутій сьогодні казці. І хоч як Морісон доводив Джонові, що все це відбувалося насправді, не вірив Олесь.

«У нашій країні таке неможливе, — подумав, — а тут…»

Потім Олесеві спало на думку: пощастило чоловікові, висватав сьогодні чудову дівчину. Цікаво б поглянути на Морісона. Голос у нього досить дзвінкий, розмовляє вправно, а який із себе? Напевне, ставний, огрядний.

Хоч Мері й застерегла Олеся, щоб не вірив жодному слову, яке сьогодні почує, — неприємне почуття не залишало його. Навіщо ж Мері терзає пристаркувату людину? Навіщо подає їй привід надіятися, сподіватися? Хіба не можна одразу відмовити? Шкода, що Джон не дозволив Мері зайти до кімнати. Олесь сказав би, що думає. А може, не слід? Що йому до того?

Коли Джон увійшов, Олесь стулив повіки. Йому зовсім не хотілося зустрічатися з цим похмурим велетнем.

Джон глянув спідлоба на Олеся і вже збирався йти геть, але раптом передумав, наблизився до ліжка і доторкнувся пальцем до плеча Олеся.

— Прочуняйся!

Олесь розплющив очі. Джон запитав:

— Їсти хочеш?

Олесь заперечно похитав головою — гадав, Джон одразу піде собі, але той сів на стілець, натоптав люльку і втупив погляд в Олеся. Дивився він не кліпаючи довго і суворо. Потім сказав:

— Маю до тебе ось таке. — І знову замовк, посмоктав люльку, ніби шукаючи потрібні слова. Їх у нього, мабуть, було небагато. — В мене є донька.

Олесь кивнув головою. Це не сподобалося Джонові.

— Ти не кивай головою. Кажи — зрозумів?

— Так, сер, зрозумів, — здивувався Олесь, — у вас є донька Мері.

— Отож, є. Знай — вона не для тебе.

— Знаю, сер. Сьогодні її посватав інший.

— Це тебе не стосується, хто посватав, — знову гримнув Джон.

— А чом ви не відправили мене з Морісоном?

Джон повеселішав: то, виявляється, цей хлопчина не має наміру впадати за його дочкою? Хоче поїхати з острова на материк?

— Ще корабель, напевне, не рушив. Повідомте містера Морісона. Невже він така людина, що відмовить?

— Радий би, та не можу, — зітхнув Джон.

— Чому, сер? Чому?

— Запитай у Мері.

Помовчали. Тоді Джон поцікавився, чи не хоче Олесь випити віскі. Коли юнак відмовився, Джон вийшов з кімнати.

Надворі дощ. Він почався зовсім несподівано. Кілька хвилин тому було зоряне небо, і нараз примчали хмари.

Пригадалося, як на Україні довго збирається дощ. Спершу з'явиться манісінька хмарка. Росте, росте. Півдня чи півночі мине, перш ніж упаде перша краплина.

Лише в косовицю дощі налітають несподівано. Це було в дев'ятому класі. По закінченню уроків пішли вони косити траву на силос. Там, де косарка не пройде, косили вручну. Далеко вирвався вперед Олесь. Він у класі був найдужчий, ніхто не брався з ним мірятися силою.

Дійшов Олесь до лісу, а хлопцям ще йти та йти. Він ліг на валок трави і заплющив очі. І тоді пішов дощ. Не встав і не сховався Олесь. Дощ обливав його, прошивав наскрізь. Та що це — вже йому на лице не падають краплини. І тоді Олесь відчув на своїх губах її губи. Вони спершу доторкнулися ніжно, несміливо, а потім припали, ніби пили дивний напій. А він так і не розплющив очі.

Потім Галинка сказала:

— Обідати тобі принесла.

Олесь пригорнув її, а вона прошепотіла:

— Милий мій, коханий мій! Мені навіть страшно стає, коли я подумаю, як сильно тебе кохаю. Мені страшно за тебе, милий мій. Я нікому ніколи тебе не віддам. Наше життя буде ясним і радісним. Всі люди землі нам будуть заздрити, бо вони не знають, що таке справжнє кохання. Не знають…

Олесь прислухався. Дощ ущух, і водночас зник спогад. А щем на серці лишився.

Мері сиділа на камені. Лагідний вітерець злегка кошлатив її червоне волосся, а сині-сині очі були спрямовані в далечінь, туди, де океан обіймався з небом.

Бубо дрімав біля ніг дівчини. Іноді розплющить одне око, погляне, чи Мері ще не пішла, — і знову дрімає.

Схилившись над могилою, Мері шепоче:

— Мамо, рідненька, це я. Пробач, що ось уже цілих три дні не розмовляла з тобою і ти не знаєш, що тут у нас діється. Скажи мені, мамо, чому я повинна була брехати? Татові так схотілося, і я взяла гріх на душу. А тато такий, що віддав би мене за того Морісона.

Мері знову поглянула в далечінь, і раптом очі в неї засяяли.

— Мамо моя рідненька, — не розумію, що зі мною коїться. Я все частіше думаю про Олеся, хочу бути близько біля нього. Іноді я навмисне картаю себе — навіщо він мені потрібний? Та ще росіянин. Не треба його кохати. Але потім так гірко стає на серці. Чому я не можу покохати? Коли б ти була зі мною, то розповіла б, що таке кохання. І я не блукала б у темряві, не боролася б з собою.

— Це почалося якось несподівано. Я розтирала його груди і тоді відчула, що віддаю йому своє тепло і мій вогонь оживляє. І тоді прийшло якесь дивне, невідоме почуття. Я притиснулася щокою до його щоки і так цілу хвилину прислухалася до свого серця. Олесь дихав уривчасто, його била лихоманка. А мені до сліз хотілося, щоб він глянув на мене. Адже я навіть не бачила, які в нього очі.

— А потім побачила: він глянув на мене чорними, вогненними очима. То була найщасливіша хвилина в моєму житті. Коли ж я подумаю, що закохалася, мені стало смішно.

— Тато зненавидів Олеся. А чому? Олесь надзвичайно гарний, тихий і розумний. І такий же велетень, як наш тато. Олесь не зробив нічого поганого. Наш тато ненавидить усіх людей. А це ж великий гріх. Людей треба любити. Для того їх створив бог.

Знову Мері кинула погляд на далекий океан. Вітер бавився білими баранцями, відганяючи їх подалі від острова.

— Ти прийди, мамо, до тата уві сні й скажи йому, щоб він полюбив Олеся, щоб не гнівався на нього і не гримав. Скажи, що я кохаю Олеся. Або ні, не кажи. Це буде моя і твоя таємниця. Я її ніколи нікому не відкрию. Ніколи! Може, треба, щоб Олесь знав про моє кохання? Не знаю. Порадь мені, матусю.

Мері помовчала, зиркнула в далечінь океану і примружила очі — ще з дитинства звикла так робити: коли потім розплющиш очі, — все перед тобою ніби зринає вперше. Ось і тепер дивиться на океан, а він здається їй білим.

— І ще скажи татові уві сні, щоб кинув, нарешті, шукати той скарб. Зовсім змучив себе і Фреда. Може, тому й сердитий такий? Скажи йому, що все те — вигадки. Нам час їхати звідси, треба ж колись пожити по-справжньому серед людей. Тільки як же бути нам без тебе? Та я вже придумала. Ходитиму на цвинтар у тому місті, де ми житимемо, і розмовлятиму з іншою матір'ю, а вона тобі все перекаже, і ми не розлучатимемося аж до того дня, коли я прийду до тебе.

Порадь мені, матусю, як далі жити. Не можу боротися із собою. Не можу! Ось і зараз піду від тебе до Олеся. Незвідану радість приносить мені кожен його погляд. Я вслухаюся у голос юначий, і він мені здається піснею. А доторкнуся до його рук — ніби мене б'є блискавка, і змушена я боротися із собою, щоб не згоріти в тому вогні. Порадь, матусю, як повинна тепер жити? Не кохати? Цуратися його? А чому? Хіба я не повинна зазнати щастя?

Бубо розплющив одне око, кліпнув на Мері й знову поринув у дрімоту.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ

Минув тиждень, одколи Олесь Сивокінь на Чорному острові.

Сили його почали поновлюватися. Якось, коли вся Джонова родина зібралася за сніданком, Олесь сказав:

— Просив би вас, щоб дали якусь роботу — вже можу вам допомогти…

Фред глузливо примружив очі:

— Довго ж ми чекали, доки в тебе совість прокинеться.

— Цить! — підвелася Мері. — Це я не дозволяла йому… Він був хворий. — Останні слова вимовила майже пошепки.

Джон, що досі мовчав, поклавши виделку, мовив:

— Я не терплю дармоїдів.

— Тату! — докірливо глянула на батька Мері.

— Пофарбуй шхуну, — наказав Джон, — а там видно буде. Сили в тебе ж багато. Знайдемо, де її використати.

— Гаразд. Шхуну пофарбую. Діло знайоме. Дозвольте мені налагодити рацію, може, вдасться зв'язатися з якимось кораблем і я залишив би острів.

— Не дозволю! — гримнув Джон і вийшов із-за столу. — Це не твого розуму справа. Мені зараз ніякі зв'язки не потрібні.

— Послухайте, сер, я ж не в полоні на цьому острові…

— В полоні? Ото дивак. Чому ж… Йди куди бажаєш, я тебе не тримаю, — вимовив Джон і всміхнувся. Від тої усмішки у нього несподівано заворушилися вуха. — В гості також я тебе ніби не запрошував. Отже, хлопче, за все маєш платити. — Джон натовк люльку, затиснув її в зубах, запалив і сердито пихнув димом.

Олесь опустив голову.

— Платити я не маю чим. Повідомте який завгодно радянський корабель, і мій борг сплатять.

— Про це ти сам потурбуйся.

Мері вибігла з кімнати плачучи.

— Соромно, соромно мені за тебе, батьку! — гукнула вже за дверима.

— Білл, марш до неї, — сердито крикнув Джон.

Хлопчик нехотя теж залишив кімнату. Джон підійшов до Олеся і вимовив суворим голосом:

— Мені не подобається твоя пика, хлопче! Без тебе ми тут жили мирно й тихо, а зараз бачиш, що коїться? Поводься розумно… бо поламаю кістки. — На шиї в нього вип'ялися м'язи, а під бровами злісно спалахнули дві іскорки.

Олесь стояв проти Джона такий же високий, плечистий, довгорукий, не ховаючи погляду. Дивився в очі Джонові сміливо, а той не відчув у юначому погляді Р найменшого переляку.

Сонце хилилося до обрію. Промайне ще півгодини, і воно потоне в безмежному океані. Здається, назавжди океан загасить його, і воно більш ніколи не з'явиться на небі.

Мері й Олесь ішли піщаним берегом.

— Я зараз покажу, де знайшла тебе, — сказала Мері. — Он бачиш, маленька піщана коса врізалася в океан. Там ти лежав.

Мері намагалася зазирнути в очі Олесеві, але юнак чомусь одвертався.

— Знаєш, а я спершу злякалася, коли тебе побачила. Навіть мурахи по шкірі побігли.

— Я був страшний?

— Ні. Від несподіванки. Я стояла й дивилася на тебе.

— А потім утекла?

— Ні. Чому ж… я притиснула вухо до твоїх грудей і почула, що серце б'ється. Потім заходилася рятувати тебе.

— В мене на сорочці був значок. Часом не бачила?

— Чому ж — бачила. Він у Білла. Тобі потрібен той значок?

— Він дуже дорогий.

— Там якісь літери?

— Ленінська Комуністична Спілка Молоді. Ось що там написано.

— Фред казав, що ти — комуніст.

— Помилився. Я комсомолець. А комуністом ще буду. Як мій батько.

— А тобі не страшно?

— Що?

— Бути комуністом. Я читала, що вони жорстокі.

Олесь зареготав голосно й весело. Мері вперше чула його розкотистий сміх.

— Скажи мені, Мері, чого твій батько якийсь такий?..

— Ти хочеш сказати — жорстокий? Це правда — він ненавидить усіх на світі. Ми з мамою та Біллом жили у нашої тітки на великій землі, доки я вчилася в коледжі. Тато зрідка навідувався до нас. Йому іноді щастило заробити кілька сотень доларів. Він любив мене і Білла. А маму — ні. І вона його не любила. Мама була набожна, а батько глузував з неї, з бога. Та вони змушені були жити разом, адже звінчані в церкві. Кілька років тому ми переїхали сюди. Матуся дуже страждала. Їй було тяжко жити на острові, бо вона боялася привида. Щоразу просила тата, щоб відвіз нас на материк — до тітки, але тато не погодився. Однієї ночі вона заніміла з переляку. Тремтячою рукою написала мені одне слово: «Привид». Матуся бачила його і на смерть перелякалася.

Кілька кроків зробили мовчки. Зупинилися на високій кручі. Їхні погляди були спрямовані туди, де сонце опускалося в сині хвилі океану.

— А ти віриш, що той привид справді є? — запитав Олесь.

— Вірю. Багато людей бачили його. І матуся також. А скільки загинуло від його шовкової мотузки…

— Я чув розповідь Морісона. Мені здається…

— Що?

— Давай зараз про це не говорити.

— Розкажи мені про себе. Я читала про вас у газетах багато страшного. А зараз іду ось поряд із тобою, а ти мене ще й досі не з'їв.

Сонце втопилося в океані і, здавалося, з його дна кидає жовте проміння на маленьку хмаринку. Вона палає огнем, але ніяк не згорить.

— У нашій країні немає привидів.

— Їх знищили?

— Ні. Вони в нас існували лише в поганих казках.

— Облиш. Привиди є.

— Коли привид душить людину мотузкою — це звичайний бандит і вбивця.

— Не будемо сперечатися. Кажуть, у вашій країні не визнають бога?

— Чому ж, хто бажає, — той молиться собі. Але охочих занадто мало.

— Це жахливо!

— Тому там живуть тільки дикуни, такі як я.

— Ти глузуєш із мене, Олесю?

Над океаном спустилися сутінки. На воду лягли відблиски темного неба, і від того воно переливалося та грало зелено-чорними барвами. Дивно, як швидко змінюються фарби на воді після заходу сонця.

— Ні, не глузую. Я ніколи з тебе не глузуватиму, міс Мері.

— Розповідай.

— Моя країна… ти знаєш, що для мене означають ці два слова? Мені важко говорити про такі речі. Розумієш, є святе щось у людини, про яке не скажеш звичними словами.

— Святе? У вас же немає бога?

— А святі почуття є. — Олесь дивився в далечінь, а перед його очима спливали верби над Сулою, і лелеки, випроставши непорушні крила, кружляють над левадами, і Козача криниця в полі, біля старого вітряка. А там, далі, асфальтована стрічка вп'ялася в землю і дроти з дніпровською електрикою повисли над золотим океаном пшениці…

Про все це він розповів Мері, а потім додав:

— Над моєю країною ніколи не заходить сонце.

— Невже ніколи?

— Так. Ніколи. Уявляєш, яка велика та країна, що завжди осяяна сонцем.

Сутінки густішали. Яскравіше засвітилися зорі на небі.

— Я мрію побачити цілий світ, — сказала Мері. — Доки не стріла тебе, не хотіла їхати в ту країну, де немає бога. А тепер поїхала б та поглянула на неї власними очима. Я завжди дивувалася — пишуть у газетах, що у вас живуть напівдикуни, а потім раптом довідалася, що Гагарін у космосі. Тоді й закралися сумніви. — Мері помовчала. — Ти віриш у щастя? — спитала несподівано.

— Звичайно.

— У тебе вдома є кохана дівчина? — Коли б не сутінки, Олесь побачив би, як зашарілася Мері.

— Була.

— Як це — була? А де ж вона ділася?

— Вона була в мене, доки я не пішов служити на флот. А потім…

— Потім?

— Пішла заміж…

— Вона тебе перестала кохати?

— Напевне.

— А вона гарна?

— Не треба про це…

— Тобі боляче згадувати? Ти її ще кохаєш?

— Прошу тебе, Мері…

— Зрозуміло. А вона краща за мене?

— Хіба так можна порівняти? А втім — ти, мабуть, краща.

— Неправда. Ти мене втішаєш — кажеш неправду.

— Та ні, ні. Ти краща. І я тобі надзвичайно вдячний. Адже коли б не ти…

— Зовсім ні. Не краща я. Я — погана. Погана…

— Давай підемо звідси, міс Мері. На шхуні є рація?

— Немає. Тобі неприємно бути зі мною?

— Твій милий тато сказав, щоб я не здумав залицятися до тебе, бо інакше він мені поламає кістки.

— Ти злякався його? Ти боягуз!

— Я змушений йому підкорятися.

— Ти — раб…

— Я живу в його хаті і їм його хліб.

Мері помовчала. Кілька кроків пройшли мовчки. Кожен дивився в землю.

— Хай буде так, як тато велів. — У її. голосі Олесь почув сльози.

— Хай. Тільки ми не повинні сваритися, міс Мері. Не повинні.

Мері не відповіла. Вона йшла гордо, піднісши свою чарівну голівку з червоним непокірним волоссям.

Олесь іноді поглядав на дівчину, але не міг побачити болю в її очах. Чорний острів огорнула ніч.

РОЗДІЛ ДЕВ'ЯТИЙ

Зачмихав двигун. Олесь знав, що зараз уся родина Джона працює. Білл пригнав корів, і Мері доїть їх електричними доїлками. Джон на сироварні, а на обов'язку Фреда — слідкувати за двигуном. Лише Олесь не має роботи. Щоб якось згаяти час — пішов до Джона на сироварню. Ще здалека вдарили в ніс різкі пахощі невистиглого сиру.

У сироварні напівтемно. Під самою стелею тьмяно жевріє лампочка — на свічок п'ятнадцять. Задня стіна сироварні впирається в скелю. Посередині вряд розміщено кілька чанів — біля них ворожить Джон. Ось він переливає з чана в чан якусь рідину, а тоді насипає туди жовтої речовини, мішає довгою ложкою, пробуючи на смак. А на поличках — жовті круги сиру.

Джон, здається, зовсім не помічає Олеся. Принаймні минуло з півгодини, перш ніж він звернув на нього погляд, а потім вимовив своїм глухим басом:

— Добре, що прийшов. Маю розмову.

Олесь прислухався, гадаючи, що Джон скаже щось важливе. А він пішов у куток, узяв пляшку, відкоркував і надпив її.

— Пива не пропоную. Мало лишилося.

— Не турбуйтеся, сер.

— Ось яка розмова: пофарбуєш шхуну і за кілька днів відправимо тебе на велику землю. Тільки май на увазі: висадимо на берег, а там сам добирайся. І нас ти зовсім не знаєш і на острові ніколи не бував. Не хочу, щоб сюди навідалися злі собаки з поліції.

— Дякую вам, містере Джон. Дякую.

— Годі дякувати. Я не полюбляю занадто ввічливих. Досить натерпівся від них. Ти мені скажи, як розрахуєшся? Не на дурничку ж ти їв та пив у мене?

Олесь похилив голову.

— Сам бачиш, які в нас тут справи, — вів далі Джон, — то чому безкоштовно я мушу тебе такий час утримувати? А шхуну ганяти туди та назад? Це також коштує недешево. Отже — чим платити будеш?

— Аби ви лише повірили мені. Аби тільки погодилися. На великій землі я зустрінуся з послом нашої держави. Він сплатить мій борг.

— А що ти за один такий? У тебе вдома багато грошей у банку лежить, чи що? Чом це за тебе посол буде платити?

— Бачите, сер, я громадянин Радянського Союзу.

— То й що?

— У нас такий порядок: мені належить уся держава, всі банки, а я також належу державі. Коли потрапляю в біду — мене моя країна виручить.

Джон довго думав. Перехиливши пляшку, зітхав, мацав шрам на лівій щоці. Нарешті сказав:

— Багато мені доводилося ризикувати. Спробую ще. Може, й справді є така країна, що платить борги за своїх громадян. — Він знову припав до пляшки, усміхнувся гірко сам собі, додавши — Ото було б добре, коли б моя держава покрила мій борг Морісонові. Та в нас такого чуда ніхто не вчинить.

Мовчки йшли від сироварні до будинку. Обидва велетенського зросту, обидва широкі в плечах. Хіба що — на плечі Джона вже давили роки, а Олесь їх ще не відчував.

Кімната Білла зовсім маленька. Коли туди переселився Олесь, обом довелося спати на підлозі. Однак вони були раді тому. Особливо Білл.

Ось і зараз вони лежать поряд, а крізь віконце пробивається зоряна ніч.

— Розкажи мені про свою країну, Олесь.

— У нас так багато цікавого, що не знаю, з чого почати… — тихо відказує Олесь.

— А ти про все потроху… Як я виросту, то приїду до тебе. Гаразд?

— Обов'язково, Білл. Приїдеш і житимеш у мене скільки схочеш. Тоді сам побачиш, що то за країна Радянський Союз.

Білл зосереджено думає. Потім тихо-тихо вимовляє:

— Давай утечемо звідси. Захопимо Мері, заведемо мотор на шхуні й — в океан. Згода?

— Ні, Білл. Мені зовсім не треба тікати. Твій тато, нарешті, пообіцяв за кілька днів мене відправити на велику землю. То навіщо ж я втікатиму?

— І ти поїдеш? — підвівся в постелі Білл.

— Звичайно поїду.

— А ми?

— Що?

— А як же ми з Мері? Ми хочемо вирватися звідси.

— Заспокойся, Білл. Як схочете, то приїдете до мене. Я вам напишу листа, а коли треба буде — надішлю грошей. І ви тоді до мене…

Білл подумав. Знову ліг і сказав:

— Я не хочу, щоб ти їхав. Не їдь…

— Мушу, мушу, друже. У мене є свої обов'язки, є робота…

— І у нас будуть обов'язки. І робота буде. Ти не лишай нас.

— Гаразд, гаразд, — уже крізь сон вимовив Олесь, — давай спати.

Олесь ліг на бік і за кілька хвилин заснув. Білл підвівся з постелі, навшпиньки пішов до дверей. З їдальні він попрямував до кімнати Мері, тихо відхилив двері.

Мері не спала. Вона звелася на ліжку, запитавши:

— Хто це?

— Тихіше. Це я. — Білл стрибнув у ліжко, трохи полежав, потім, як давно колись, пригорнувся до сестри. З нею було якось радісно і головне — тепло.

— Ой Мері, ти знаєш — Олесь їде від нас.

Дівчині зразу перехопило подих. Здається, повітря стало густим і його не втиснеш у горло.

— Як? Як він може поїхати?..

— Тато наказав йому пофарбувати шхуну. А потім його відвезуть і висадять на берег. Он що. А я не хочу, не хочу, щоб він їхав від нас. А коли поїде, то хай і нас забирає.

Мері обняла Білла. Їй хотілося плакати, ледве стримала сльози. Вона напружено думала і шепотіла:

— Перешкодити… Олесь не повинен їхати від нас. Не повинен.

Раптом підхопилася з постелі. Хотілося зараз же поговорити з Олесем, попрохати, щоб не їхав, щоб назавжди лишився з нею. Бо як же це? Як вона буде жити без нього?

Мері сіла на підвіконня, обхопила руками коліна й поклала на них голову.

— Придумай щось, Мері. Давай підпалимо шхуну. Давай? Тоді він нікуди не поїде.

— Ні, ні, Білл. Не можна цього робити. Не можна підпалювати, — і вмовкла. А тоді: — А чому не можна? Хто мені скаже — чому не можна? Адже гине моє кохання. Підпалимо. Давай зараз підемо й підпалимо.

Їй стало страшно. Як же вони лишаться на острові без старенької шхуни? І тато довідається одразу, хто підпалив. Все одно життя тоді Олесеві на острові не буде.

— Ні, Білл. Не можна підпалювати. Не можна. Щось інше придумаємо. Ми не пустимо Олеся. Він не повинен поїхати. Не повинен нас із тобою лишати. А що ми можемо вдіяти? Що?

На світанку Мері розбудила брата, й він потихеньку почвалав до своєї кімнати. Лігши поряд з Олесем, обняв його за шию й заснув.

Удосвіта, подоївши корів і прибравши на фермі, Мері повернулася до кімнати й почала старанно чепуритися біля люстерка. Двічі збивала волосся — все їй здавалося, що зачіска не вдалася.

Дівчина уважно розглядала себе. Ну, хіба вона не гарна? Струнка, висока, і руки в неї ніжні, з довгими пальцями. Гарні великі й сині-сині очі. Недарма ж виросла біля синього океану.

І раптом сум охопив її. Коли б вона була гарною, Олесь, напевне, покохав би її. Покохав би, всупротив батьківській забороні. Немає перешкод для кохання. А він…

То навіщо ж чепуритися? Може, сподівається підкорити його серце? А як його підкорити, коли в тому серці вже є інша? Цікаво побачити її. Напевне, вона краща од неї. Олесь не може покохати негарну.

А втім — ого, ще й скільки на світі є дивного. І взагалі невідомо, чому закохуються чоловіки в негарних, а дівчата віддають серця зовсім не тим, кому хочуть.

А може, їй таки боротися за Олеся? Хоч вона й не вміє як слід кокетувати, та спробувати можна. Хіба це важко? Зараз ось піде на шхуну й спробує. Може, тоді Олесь і не поїде з цього острова?

Мері легенько намастила губи помадою, бризнула на себе запашними духами й пішла з кімнати.

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ

Олесь фарбував правий борт шхуни. Ну й трухлява ж! Здається, подме вітер — на порох розсиплеться. Давно її треба списати на берег.

У Олеся на шиї кандейка з фарбою. Він шпаглею та дротяною щіткою обідрав стару фарбу і зараз пише синіми літерами на борту назву — «Мері». Сині літери старанно обвів жовтим. Вийшло надзвичайно гарно. Тоді Олесь спустився на берег. Біля візка з фарбами сиділа Мері й усміхалася. Вона була якась особлива, дивилася у вічі Олесеві. Погляд дівчини зовсім не той, до якого звик Олесь. У ньому іскрилася радість, стрибали веселі бісики, ніби Мері мала щось зробити надзвичайне. Та бісики ті несподівано ховалися, і тоді в погляді були покора і ніжність.

— Здрастуй, містере Олесь. Адже ми сьогодні ще не зустрічалися?

— Здрастуй, міс Мері. Бачиш, як я написав твоє ім'я?

Мері аж сплеснула руками.

— Гарно! Це ти навмисне?

— Звичайно, навмисне. Мені хотілося, щоб твоєму татові сподобалося.

— Татові… а не мені?

— І тобі, звичайно.

— Чом ти мені не сказав, що збираєшся їхати від нас?

— А хіба твій батько не казав тобі?

— Ні.

— Я гадав, що це ти запропонувала. І зрадів. Адже ти справді хочеш зробити мені приємність.

Мері насупилася. Брівки збіглися до перенісся, погляд став гострим, а коли заговорила, голос у неї бринів образою.

— Я. Так, це я запропонувала. Їдь. Їдь швидше й ніколи не повертайся. — Мері несподівано обхопила голову руками і заплакала.

— Мері, заспокойся. Ти розумієш…

— Я все розумію. Все. Їдь до своєї коханої.

— Навіщо ж так? Вона не моя. У неї є чоловік.

— Ти її кохаєш — Галину. Це я знаю. Коли ти був без пам'яті, вимовляв її ім'я. Але я тоді не могла зрозуміти, що воно означає. Їдь до неї.

Плечі дівчини здригалися від ридання. Та нараз Мері заспокоїлася і сказала:

— Іди фарбуй шхуну.

— Гаразд. Піду.

Олесь набрав у кандейку зеленої фарби і пішов до трапу.

— Мамо, мамо, що я наробила! Це я повинна завдячувати тобі. Це ти мене навчила, як діяти, щоб Олесь лишився на острові. Коли я спала, то мені мовби хтось серед ночі прошепотів на вухо: а ти про все розкажи Олесеві. Про скарб і про те, що Фреда розшукує поліція за вбивство. Розкажи Олесеві, а потім хай про це довідається батько та Фред. Тоді вони самі його не відпустять.

Я так і вчинила. Ой, мамо, що було! Ще ніколи я не бачила тата таким лютим. Він на мене кинувся зі своїми величезними кулаками, але Білл повиснув на руці, й тато мене не вдарив. А Фред досі ходить зціпивши зуби. Злий і чекає нагоди, щоб помститися.

Це були страшні хвилини, матусю. Я спершу прохала тата, щоб не відпускав Олеся, але він насміявся з мене. А Фред на те: «Виснеш на шиї в хлопця».

Грішна я, мамо. У мене поганий характер. Дуже зла. Мені хочеться, щоб усе йшло по-моєму.

Що тепер буде? Я сказала Фредові — коли загубить Олеся, то сяде за грати. Про це вже я подбаю. Там навчиться молитися і, доки справа дійде до електричного стільця, ще спокутує свої гріхи перед богом. От тільки не знаю, скількох загубив Фред. Він же скреготав зубами і шепотів: «Не боюся. Нікого не боюся. Ти мене не лякай».

Я відповіла, що не лякаю, а коли візьмуся, то так і зроблю, Фред ковтнув свої пілюлі й пішов геть. Потім, дізнавшись, де він марить, підкралася й з пістолета викинула всі набої. Може, це нечесно? Але, матусю, я боюся за життя Олеся. А що, коли його не буде? Як житиму? То й для чого мені тоді жити? Ні, матусю, не сердься на мене. Я ще спокутую перед богом свої гріхи.

Мері перепочила, глянула, як чайки шугають над водою, і вела далі свою розмову.

— Я нещасна, мамо. Не кохає мене Олесь. Він кохає ту, що залишилася на Вкраїні. Хай забуде ту дівчину заради мене. Я вірю — моє кохання переможе. І тоді Олесь належатиме тільки мені. Мамо, не можу тепер жити, як раніше. Не уявляю, що буде, коли він залишить нас. Я колись гадала, що кохання приносить людям велике щастя, а тепер бачу — несе воно тільки нестерпне горе. Чому так улаштоване життя?

Хто щодня бачить Джона, тому здається, що цей велетень перебуває в напівсні. І ходить якось повільно, і працює, і розмовляє.

Але зараз Джон нагадує розлютованого печерного ведмедя. Швидкими кроками міряє кімнату, опустив велику голову, і товстелезна шия налилася кров'ю. Джон важко дихає, дивиться лише собі під ноги.

Фред нагострив свій погляд і цілиться на свого ворога.

Якийсь час брати мовчать. Потім Джон кидає:

— Ну?

— Я його візьму на мушку, та й справі кінець, — вимовляє Фред крізь зуби.

Джон зупинився посеред кімнати і дивиться на Фреда розлюченими очима.

— А ти подумав про Мері?

— Чому це я буду про неї думати?

— А тому, що вона видасть тебе поліції і розповість усьому світові про наш скарб.

— Дурниці!

— Погано ти знаєш Мері. Її не зупинить твій пістолет.

Знову брати помовчали, і знову Джон, нахиливши голову, почав бігати по кімнаті. Зупинився біля шафи, витяг звідти пляшку та дві чарки і наповнив їх.

Випили, Джон ніби заспокоївся, сів до столу, підпер важку голову кулаками, і, здається, якась думка захопила його. Думав Джон довго. Принаймні Фред устиг викурити дві сигарети. Потім Джон підвівся і сказав:

— Ти поки що не чіпай Олеся. Хай буде так, як хоче Мері. Залишимо його на острові. Хоч покопає трохи. Сили в нього багато.

— Тобі легко говорити, а чи я витерплю…

— Витерпиш. Ну, а коли знайдемо скарб, тоді й позбудемося хлопця. Може трапитися нещасний випадок. Скажімо, камінь упаде на голову.

Джон сумовито усміхнувся.

— Ненавиджу їх, комуністів, — прошепотів Фред.

— А мені байдуже — комуніст чи берчист. А тебе не розумію. Ну, коли ти агентом працював — ясно було. Платять тобі — мусиш ненавидіти. А тепер кому потрібна твоя ненависть?

— Ну, повинні ж бути якісь переконання в людини.

— Дурний ти аж світишся. Переконання бувають у того, кому платять за них. А з тебе та з мене все життя шкуру здирають. Які вже тут переконання? Але домовилися — без згоди зі мною ти своїм переконанням на моєму острові ходу не давай.

Коли Мері, Олесь та Білл зайшли до кімнати, біля столу порався Джон. Він весело гукнув:

— Нумо, доню, допоможи. Сьогодні щось твоєму татові хочеться випити, порозмовляти. Білл, тягни з підвалу ковбасу і сир, той, що я зробив для себе. І консерви захопи. — Джон глянув на Олеся і запитав: — Ти, хлопче, щось п'єш, чи у вас там у Росії забороняють?

— Ні, сер, не забороняють. Але я не п'ю, — сказав Олесь і допитливо подивився на Мері. Що це трапилося з Джоном? Навіть голос у нього став привітніший.

— У себе вдома можеш не пити, а в мене — мусиш. Та й розмова у нас буде.

— Справді, розмова буде цікавою, — ствердив Фред, і зла посмішка перекосила йому губи.

Білл приніс із підвалу те, що просив батько. Сіли до столу. А коли наповнили чарки, Джон сказав:

— Послухай, хлопче. Ти з цього острова нікуди не поїдеш. Як далі буде — справи покажуть.

— Це чому ж? Адже ми домовилися…

— Домовилися. Це вірно, але я хочу тебе взяти за компаньйона. Та не дивися на мене такими очима. Адже ти здогадуєшся, чого ми тут живемо. Кажи?

— Так, сер.

— Ні, ти мені твердо кажи — догадуєшся чи ні?

— Догадуюсь. Але я на вашому місці, сер, облишив би той скарб і виїхав звідси. Хай тут живе сам привид.

— То, значить, ти знаєш, але в це не віриш? — перепитав Джон і вихилив чарку. Він моргнув Олесеві, й той випив також.

— А чи знаєш ти, містер Олесь, що-небудь про той скарб? Коли не знаєш, то й не базікай марно.

— Послухайте мене, містере Джон. Я тут людина стороння. Але як можна шукати скарб цілих п'ятнадцять років і не знайти його досі? Коли ви шукаєте, то, напевне, знаєте, що саме й де воно лежить. Чи не так?

— Знаємо. Дуже добре знаємо, — вимовив Джон. — І ти тепер знаєш, тому й пропоную тобі стати моїм компаньйоном. Скільки візьмеш процентів, коли той скарб знайдемо?

Олесь здивовано стенув плечима, розвів руки і ніяково всміхнувся:

— Я вас погано розумію, сер. Що я мушу взяти?

— Годі клеїти дурника. Ти все добре розумієш. Пропоную тобі двадцять процентів. Фред матиме тридцять, а мені половина. Згоден?

— Мені нічого не потрібно, сер. У мене одне бажання — швидше вибратися звідси.

— Тату, він згодний, — сказала Мері.

— А ти не вплутуйся у чоловічу справу, — злісно вимовив Джон і, звертаючись до Олеся, запитав: — Ну то як?

— Я на всі ваші пропозиції згодний. Хоч не вірю в той скарб. Вас хтось жорстоко обдурив.

— Гаразд. Я розповім тобі все. Ось вип'ю ще дві чарки і розповім. Ти також повіриш…

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ

Весна сорок п'ятого. Війна наближається до кінця. Радянські війська нестримно женуть ворога на захід, їхній кидок такий стрімкий, що союзники навіть розгубилися, а поки отямилися, то росіяни вже сягнули Ельби.

Американська розвідка дізналася про те, як фашисти, знаючи про неминучість поразки, вивезли з фатерлянду багато золота й цінностей, награбованих у народів Європи. Та й розвідка розшифрувала навіть таке донесення абверу: карту, на якій визначено місце, де сховані скарби, буде доставлено на південь Італії. Машина з нею виїде о дванадцятій дня з мисливського будинку в квадраті двісті вісімдесят.

Офіцер Джеррі Вуд одержав наказ включитися в операцію, діяти тихо, без зайвих пострілів, щоб не сполохати ворога і не дати йому можливості замести слід або знищити карту. Офіцер розвідки взяв із собою найсильнішого в частині солдата Джона Сміта, і вони вирушили.

Автомашина, яку в частині називали «ластівкою», зовні була собі самою звичайною. Насправді ж її міцно закуто в броню, до того ж — озброєно кулеметами, з яких можна було вести круговий обстріл місцевості. «Ластівка» мала велику швидкість, була слухняною, чутливою до шоферових рук.

Джонові Сміту не вперше доводилося сидіти за кермом «ластівки». Він управно вів машину по лісовій дорозі, а тим часом Джеррі Вуд, який мовчав лише уві сні, на всі боки проклинав своє начальство:

— Начхати мені на їхні карти і на цю свинячу війну. На біса вона мені? Уяви, Джоне, сьогодні в мене побачення з чарівною Діаною. Ти її не знаєш? Ну й добре. А вони мене на операцію призначили. Діана ж нудитиметься без мене. Ти можеш мене зрозуміти?

— Так, сер, можу. Але ви марно хвилюєтеся. Повне місто офіцерів.

— Помовч!

— Слухаю, сер.

— Помовч, кажу!

— Слухаю, сер, — засміявся Джон Сміт. Він знав, що Джеррі Вуд ніколи не карає солдатів.

— Помиляєшся, Джоне. Діана мене ні на кого не проміняє.

— У вас кохання, сер?

— Ну, звичайно. Тільки фронтове…

Асфальт несподівано обірвався. Джеррі Вуд поглянув на карту і наказав їхати далі. Довелося стишити хід машини. «Ластівка» не дуже звикла до баюр. Не встигли проїхати якихось два кілометри, як по боках машини задріботіли кулі.

— Стріляй, Джоне. Тільки б на міну не налетіти. Від цих паскудних фашистських свиней усього можна чекати. Стріляй!

Джеррі Вуд натис на кнопку, і дуло великокаліберного кулемета випнулося вперед. Черга з кулемета була вчасною — обоє помітили, як два солдати в чорних мундирах есесівців упали край дороги. Гранати лишилися в їхніх руках.

— Свині! — вилаявся офіцер. Знову глянув на карту Джеррі Вуд.

— Десь тут отой клятий будиночок. Його, певне, пильно охороняють, коли й на дорозі виставлено пости. Як гадаєш?

— Напевне.

— Та ми ще й спізнюємося. Зараз уже дванадцять, якраз має виїхати машина. Де той свинарник клятий? — Джеррі Вуд пильно дивився навкруги, але марно — будинку ніде не було. — А що, коли їх там ціла сотня?

— Здадуться. Адже їм капут.

— Ти ж не знаєш, чого ми їдемо до них?

— Знаю. Карту потрібно доставити полковникові.

— Цікаво. Яку карту?

— Точно мені не відомо. Шеф наш має таку горлянку, що й на тім світі чути. А я стояв біля дверей.

— Коли чув, то прикуси язик.

— Слухаю, сер. Можу навіть відкусити.

— Ти все жартуєш. Поглянь, он будинок. Кілька постатей метушилися біля дверей. На стовпі висів білий прапор. Машини ніде не було видно.

— Не зупинятися! Натискуй!

«Ластівка» рвонулася вперед. Солдати, що мирно стояли біля будинку, вхопили зброю і почали стріляти. Але вже було пізно. Машина зникла за гущавиною дерев.

— Одну пастку минули, — з полегшенням сказав Джеррі. — Пильно дивися вперед. Ми їх наздоженемо. Може, ми встигнемо захопити їх і я ще побачу сьогодні мою милу Діану? Як гадаєш, Джоне?

— Побачите.

За якихось півгодини «ластівка» вирвалася знову на шосе. Вдалині Джон помітив машину.

— Як гадаєте, вони? — запитав офіцера.

— Напевне. Тепер уся надія на тебе. Наздогнати!

— Не втече! — сказав Джон. Він був певний, що такої машини, як «ластівка», на світі немає.

— Поглянь, поглянь. Вони відчули, що ми хочемо наздогнати. Свині! Не розуміють, що втекти не вдасться.

Довга кулеметна черга полетіла навздогін фашистам. Але жодна куля не вцілила, фашисти не лишалися в боргу. Кулі задріботіли по броні.

— Наддай газку! Мені б трохи ближче. Тоді поцілю, — прохав Джеррі.

Відстань між машинами катастрофічно зменшувалась. Джеррі ще почекав кілька хвилин і нахилився до кулемета. Німецька машина метнулася вбік, ледве не влетівши в кювет. Вирівнявши хід, несподівано пірнула з гори і зникла.

Коли «ластівка» зупинилася там, де зникла машина, Джеррі Вуд та Джон Сміт отетеріли — перед ними була річка, а над нею висів смертельно поранений міст.

— Зачекай на мене, Джоне. Я погляну, де поділися ті свині, — сказав Джеррі Вуд і вийшов на шосе. За кілька хвилин він повернувся і наказав звертати праворуч. Там німці переправляються на другий берег річки. Нарешті Джонові вдалося потрапити на слід німецької машини. Джеррі лаявся, смалив сигарети і хапався за кулемет.

У них на очах німці видерлися на гору, долаючи пісок та глину, а «ластівка» лише пірнула у воду. Цього разу Джон показав свою вправність. Вода, розсічена швидким рухом машини, могутніми віялами розліталася по боках. Але офіцер удавав, що він розлючений і незадоволений.

— Утекли! Ти бачиш, мняло нещасний, роззява, вайло, — гримав Джеррі Вуд на солдата.

— Сер, прошу не лаятися. Я все роблю, щоб ви побачилися з Діаною.

— Мовчати! Яке тобі діло до Діани?

— Я хочу сказати, що…

— Що фашисти показали нам хвоста. Так?

«Ластівка» не виїхала, а вилетіла на гору. Джон помітив автомашину німців.

— Тепер не втечуть! Тримайтеся, сер!

Джон брав з машини більше, ніж вона могла дати. Стрілка спідометра вп'ялася у стінку. Та німецька машина зникла за узліссям, і не можна було сказати, наздоганяють вони її чи ні.

Офіцер жестом указав, щоб зменшити хід. Це було вчасно. За поворотом дороги вони помітили машину, яку почало охоплювати полум'я. Джон Сміт загальмував. Вони помітили пробоїни від куль. Було ясно, що це та машина, яку їм треба було наздогнати. В машині лежав мертвий німець. Його вже торкалося полум'я.

— Куди ж подався другий? — запитав Джеррі Вуд.

Та все одразу стало ясно: ліворуч — болото, праворуч — ліс. Безперечно, той другий німець подався до лісу. Джон виліз на дерево і пильно оглянув усе навкруги. Та в лісі небагато побачиш навіть з дерева. Усе ж він помітив на галявині фашистського офіцера, котрий біг до білого палацу, який виднівся на пагорбі. Доповівши про це, Джон чекав, що скаже офіцер.

— Гидкі смердючі свині. Не інакше — запізнюся на побачення. Як гадаєш?

— Треба встигнути, сер.

— Тоді рушаймо.

— А коли там засіла ціла рота — в палаці? — запитав Джон.

— Не базікай зайвого. Ходімо. Вони зараз тільки й думають, як би здатися нам у полон, щоб не потрапити до росіян. Ці свині знають, чию землю рили.

Десь за півгодини перед очима виник чудесний білий палац. Перед входом — грандіозні колони: по білому мармуру повзли рожеві жили. Від того вони здавалися живими.

Джон і Джеррі не знали, що зараз коїться в палаці. А там відбувалась розмова, варта неабиякої уваги.

Посеред кімнати, на колясці з велосипедними колесами, поважно сиділа на вигляд ще молода людина з пергаментною шкірою. Здається, до тієї шкіри ніколи не доторкалися сонце й вітер — такою вона була тендітною, навіть прозорою.

Понад стіною стояли клітки з канарейками та кольоровими папугами. Людина в колясці, здавалося, була спокійною і врівноваженою. Молодий, стрункий служник тримав совочок із зерном. Людина з пергаментним обличчям годувала пташки. Це була найкраща розвага.

— Докторе Кауфман, пес валує. Дозвольте вас залишити й подивитися, що там трапилося, — звернувся до господаря служник.

— Іди.

Але йти не довелося. На порозі з'явився німецький офіцер.

— Дозвольте звернутися, — офіцер важко дихав. У руках він тримав автомат.

— Хто тобі дозволив сюди йти? Хто?

— Дозвольте пояснити.

— Геть!

— Тоді я скажу вам страшну річ. За мною женуться два американці.

— Не треба від них утікати, — зауважив Кауфман, — був наказ, щоб здавалися їм у полон і не чинили опору.

— Послухайте, докторе фон Кауфман, у мене нема часу довго давати пояснення. Я віз карту того острова, де сховані скарби, фонд нашої партії. Карта ця у мене. Як накажете діяти?

— Переодягніться! Карту давайте мені.

Офіцер подав пакет фон Кауфману. Служник приніс цивільний одяг і подав офіцерові, автомат забрав.

Фон Кауфман розірвав пакет і поклав карту на стіл. Він пильно її розглядав, ніби намагаючи запам'ятати.

— Які ж тут скарби? Вас, здається, звати Ганс Клейн? Прошу пояснити.

— Докладно не знаю, але мені відомо, що скарби надзвичайно великі. Керівники нашої партії розраховують на них. Після цієї поразки…

— Про яку поразку ви говорите?

— Адже ми капітулювали…

— Капітуляція — це ще не поразка. Ми ще живі, отже будемо боротися. Скоро на нашому боці стануть теперішні вороги. Ви знаєте, що сказав Черчілль? Не знаєте? Він сказав: ця виграна війна гірше поразки. Адже тепер більшовики піднесуть голови, а ми свої опустимо. Отже, мій шановний Гансе, не кажіть мені про поразку.

Доки фон Кауфман говорив, служник зненацька підійшов до столика, підніс руку догори і натиснув на ґудзик. Він міняв позу і натискував раз у раз. При цьому на обличчі у нього була цілковита байдужість, а на серці радість.

Він також матиме карту.

Знову завалував пес. Фон Кауфман наказав служникові:

— Підіть і приведіть сюди отих американців.

Коли служник вийшов, фон Кауфман звернувся до Ганса:

— Тримайся спокійно. Забудьте про автомат. Я все зроблю сам.

— Гаразд, — погодився офіцер. Він, напевно, почувався досить ніяково у цивільному одязі.

Джон і Джеррі, захекані вбігли в кімнату.

— Руки! — наказав Джеррі.

Але Кауфман не підніс руки догори. Довелося Джеррі ще раз вигукнути. Тоді Кауфман сказав чистою англійською мовою:

— Панове, ви в будинку вченого, який не має ніякого відношення до війни. Прошу вас триматися, як подобає гостям.

Джеррі сказав:

— До вашого будинку прибіг гітлерівський офіцер. Ми його шукаємо.

— Облиште. Війна вже скінчилася. Ви ж знаєте, як німці люб'язно ставляться до вас. Ніякого офіцера у нас немає.

Джеррі не вірив. Він підійшов до Кауфмана і наказав піднести руки вгору. Потім поліз до бічної кишені і витяг звідти пакет. Джеррі вже хотів покласти пакет собі в кишеню, але гримнув постріл, і Джеррі повільно осів на підлогу. До нього підбіг Джон і вхопив пакет.

— Не рухатися, гади. Всіх знищу, — люто прошепотів Джон. Різким рухом він відчинив двері, але далі не пішов — став за ними. І тої ж миті з кімнати вибіг той, кого Кауфман називав Гансом.

Джон управно підставив ногу, Клейн перечепився і гепнув на підлогу. Джон згріб його, підняв над головою, жбурнув у вікно і, озирнувшись, пішов геть.

Ішов швидко, намагаючись зорієнтуватися на південь, бо йому здалося, що саме там вони лишили свою машину. Але зорієнтуватися було важко — насунули хмари.

А компаса, як на те, Джон із собою не мав.

Ішов бадьоро і весело. Сумно, що Джеррі ніколи не повернеться до своєї частини, не побачить Діану. А ось він передасть цього пакета начальству і, напевне, одержить нагороду.

Вже було далеко за полудень. Джон притомився і сів відпочити. Зовсім несподівано почув, як десь хруснула гілка. Джон мигцем упав на землю. Над головою його просвистіла куля. Устиг помітити, звідки пролунав постріл, пустив туди чергу з автомата.

Але відповіді не було. Джон зрозумів: ворог готує пастку. Поповз. Навіть на військових навчаннях Джон не міг призвичаїтися повзати. А зараз повз і не помічав утоми. Дістався кущів чагарника, випростався і побіг. За хвилину вже лежав за товстим деревом, пильно вдивлявся в усі боки. Ворог десь зовсім близько, певно, і неодмінно виявить себе.

Передчуття виправдалося. Ганс Клейн загубив слід Джона, йшов і озирався. Джон вистрелив. Ганс упав і у відповідь випустив цілу чергу. Кулі проте просвистіли над головою Джона.

Тепер вони були зовсім близько, один проти одного. Як діяти? Лежачи, Джон не побачить свого ворога, а підведешся — станеш мішенню. Минала хвилина. І Джон наважився! Перебіг до дерева і на якусь секунду побачив того цивільного, що був у кімнаті. Джон натиснув на гашетку, але пострілу не почув — патрони скінчилися.

Джон помітив, як підхопився на ноги фашист. Він цілився прямісінько йому в живіт. Але постріл не пролунав. Фашист із злістю відкинув автомат, вихопив ніж і пішов на Джона. Німець прошепотів:

— Все одно прикінчу. Все одно тобі капут.

Йому назустріч вийшов Джон — величезний, широкоплечий, могутній. Не дати б тільки вдарити ножем. Тільки б перехопити руку.

Коли між ворогами лишилося три кроки, нерви фашиста не витримали. Офіцер кинувся до Джона, і той ухопив його за руку. Джон тиснув і тиснув на руку, заламуючи її. Клейн спершу лаявся, потім стогнав; нарешті сльози виступили в нього на очах, і він випустив ножа.

Джон відкинув Клейна геть. Потім узяв ножа і поклав собі до кишені.

— Тепер іди геть! — сказав Джон.

Німець знав англійську, але не настільки, щоб вільно говорити. Нарешті зрозумів, що сказав цей велетень:

— Я не з таких. Не дам тобі спокійно жити.

— Геть! — вимовив Джон і пішов.

На відстані десяти кроків слідом за ним чвалав Клейн. Джон бачив, як у нього люто палають очі, але не зважав на те.

Довго йшли мовчки. Потім Джон не витримав і запитав:

— Як вибратися на дорогу?

— Не знаю, — відказав Клейн і, скориставшись тим, що Джон зупинився, наблизився до нього.

Ішли поряд. Велетень Джон і сухорлявий, жилавий Клейн.

— Навіщо ти перевдягнувся? Гадаєш, у цивільному не схожий на фашиста?

— А ти чого прийшов у нашу країну? Захищати більшовиків? — вимовив Клейн і усміхнувся тонкими губами.

Джон засміявся.

— Я б хотів прожити вік і не бачити, що то за рай такий у вас — ерзацовий. Що то за фатерлянд. Та наказали.

— Мені також наказали доставити пакет за призначенням. Така штука війна.

Джон знову зареготав.

Йому раптом видався цей хлопець у цивільному не таким уже й огидним.

— Ну, а коли пакет я доставлю своєму начальникові, що тобі буде?

— Розстріляють. На місці, — сказав Клейн, а по паузі додав: — То, може, домовимося з тобою? Ти мені повернеш пакет, а я тобі збережу життя.

— Ти мені? — закипів Джон. — Та я тебе розчавлю, як черв'яка. Адже тобі все одно помирати. Ні, на таке я не піду. Доставлю пакет своєму полковнику. Будь певен, він орден таки причепить мені за те на груди. Власною рукою.

Ішли мовчки. Кожен зосереджено думав, як бути далі.

Першим заговорив Клейн.

— Ти навіть не знаєш, що в тому пакеті. А коли я тобі скажу, ми з тобою дійдемо згоди?

— Чого ж — таке можливо. Адже нас лише двоє.

У лісі падали довгі тіні. Їх було так багато, що вони зливалися в суцільні сутінки. Раптом Джон відчув передвечірню прохолоду, схотілося їсти. Сів на пеньок, витяг із сумки сухе печиво й поклав перед собою фляжку з віскі. Джон їв з апетитом, хоч печиво було сухе й солоне. Потім надпив з фляги.

Звівши погляд, Джон помітив пожадливі очі Клейна. Покликав його помахом руки, дав кілька кружалець печива і запропонував флягу.

Клейн подякував і після кількох ковтків віскі апетитно почав жувати.

— Ти не поганий хлопець. То я тобі скажу. Але май на увазі — розголошую військову таємницю. Я вірю, коли взнаєш, що в тому пакеті, — станеш моїм компаньйоном. Після війни ми заживемо на славу. Згодний? — звернувся Клейн.

— Звичайно.

— Ще одна умова: ти мене береш у полон і доставляєш своєму начальнику. І я мушу поїхати разом з тобою в Америку.

— Згода, — вимовив Джон, з подивом розглядаючи Клейна.

Але той почав не відразу. Він усе ще не міг здолати сумніву.

Вийшли на галявину. Запахло гнилим болотом, під ногами гойднулася земля.

— Куди ми зайшли? — спитав Джон.

Клейн також розгубився. Та нараз помітив, що Джон потрапив у трясовину.

Велетень американець борсався, намагаючись звільнити то праву, то ліву ногу, але це йому не вдавалося. Джон загрузав усе більше.

— Послухай, подай мені що-небудь. Рятуй! — гукнув.

Але Клейн не рухався з місця.

— Рятуй, кажу! Бачиш, мене засмоктує оця гидота.

Німець раптом засміявся. Тоді Джон вихопив з кишені пакет і показав, що зараз його порве на шматки. Тепер перелякався Клейн, побіг до сухої тонкої берізки, зламав її і подав кінець Джонові.

— Тягни! — гукнув Джон.

Та не так легко вирватися з міцних обіймів трясовини. Вона засмоктувала все далі й далі. Джон спромігся лягти на живіт і відчув, як огидна багнюка перестала плямкати. Ще кілька нелюдських зусиль — і під ногами була тверда земля.

— Ну, що ж, старина, дякую, — вимовив.

Вони довго не вирушали далі. Джон ніяк не міг відмити багнюку. Вона, здається, всмокталася в його тіло. А коли сяк-так поздирав із себе сірий глей, почало смеркати.

— Що ж — повечеряємо хоч цього разу по-справжньому.

Сіли на сухе звалене дерево. Клейн прихилився спиною до молодого дубка і пожадливими очима слідкував, як Джон відкриває бляшку з консервами, розпаковує печиво. Відламавши із сухого дерева тоненькі гілочки, Джон подав одну з них Клейнові.

— Пригощайся. Сьорбни з фляги. Та мені залиш, — сказав, подаючи Клейнові й флягу з віскі. — А твого ножа немає — засмоктало болото.

Німець жадібно ковтнув і завзято почав хапати гілочкою шматки м'яса з бляшанки.

— А вас непогано годують, — зауважив.

— Ми — американці. Ерзаців не їмо.

По вечері запалили сигарети.

— Ти собі як хочеш, а я тут заночую, — сказав Джон. — Боюся знову потрапити в трясовину.

— А я без тебе не можу, — відказав Клейн і смачно затягся цигаркою. — Отож знай: у тому пакеті карта. А на ній позначено острів, куди командування вермахту, за наказом керівників партії, вивезло велику кількість цінностей, які вдалося вилучити в країнах Європи й у Росії. Цінності величезні. Золото з деяких європейських сховищ також потрапило туди. На карті вказано, де вони сховані. А сама карта виготовлена в одному примірнику. Ті, що її накреслили, вже спочивають на тому світі. А бачили цю карту лише два-три чоловіки. Тепер ти зрозумів, у чім річ?

Клейн умовк, чекаючи відповіді. Але Джон був так вражений почутим, що ніяк не спромігся відповісти.

— Тепер тобі все відомо. Пропоную діяти разом, — додав Клейн.

Він кривив душею, намагаючись приспати пильність Джона і за першої ж нагоди заволодіти картою. Кюли заради діла треба буде знищити симпатичного американця, він піде й на це.

Джон недовірливо позирав на Клейна — той, певне, не все сказав: щось ще й приховує. Не хочеться вірити цьому типу.

— Ти правду кажеш? — запитав Джон.

— Правду. Цілковиту правду. Коли не віриш, давай відкриємо пакет. Сам побачиш, що там накреслено.

Марно чекав фашистський офіцер відповіді. Джон не поспішав погоджуватись.

Сутінки густішали. Десь над лісом засвітилися перші зорі. Зовсім близько застогнала сова. Джон Сміт. подумав:

«А що, коли німець не бреше? Коли й справді там на острові лежать величезні скарби? Карта у нього, а в кого карта — в того й скарби. Адже тепер лише одному йому відомо, де вони сховані. Для чого йому потрібен компаньйон? До того ж, мабуть, фашист? Обійдеться без нього. Добре, що хоч Джеррі Вуда немає. А потім, після війни, він заволодіє скарбом. Сам! Навіть уявити важко, як це доречно! Хоч небагато прожив Джон, але довелося зазнати, що то за ярмо — безробіття. Гнув спину на фермі, ходив у докерах, збирав утиль. Усе це ледве давало засоби до існування. А зараз у нього в кишені карта. Та ні, — не карта — мільйони доларів. Мільйони!»

Думка, що він уже мільйонер, заволоділа Джоном. В уяві виникла чудесна Еді. Тепер, безперечно, вона піде за нього заміж. Житимуть у розкошах. У них за містом буде вілла. Матимуть кожен своє авто найдорожчої марки. Ну і яхту. Обов'язково яхту. Він купить якнайбільше акцій якогось концерну і буде там президентом.

Ні, біс його забери, добре-таки живеться тому, в кого є купа грошей. У якому завгодно банку давай чек — і тобі дадуть скільки забажаєш доларів.

Або ні. Це дуже нудна справа — концерни, президенти. Джон краще відкриє по всій Америці веселі бари, де цілу ніч у підвалах гратимуть у рулетки, а нагорі в прекрасних залах танцюватимуть, питимуть вино. Житиме Джон весело.

А… поки що він сидить у лісі, поряд — ворог. Коли раніше був ворог узагалі, то тепер він став особистим ворогом, бо хоче заволодіти скарбом. Ще недавно фашист намагався його вбити. Що? Взяти такого в компаньйони? Ні. Ніколи! Скажіть на милість, чом це Джон повинен ділитися скарбом з оцим фашистським недолюдком? З ворогом. Ніколи тому не бувати.

Джон скінчив свою розповідь словами:

— Ну, потім у лісі я лишився сам. Другого дня потрапив до своєї частини і доповів полковникові про наші пригоди. А про карту не сказав жодного слова.

Насправді ж було так.

— Не спати, не спати. Триматися. Мучити себе, але не спати.

Джон щипав себе за руки, аби прогнати сон. Помітив, що Клейн також ворушиться та смалить сигарети, намагається не заснути. В німця такі ж думки, як у нього. Клейн прислухається, чи не заснув Джон, щоб прикінчити його і захопити карту.

Світлі стрілки на годиннику показували північ. Зійшов місяць. Його проміння ледь-ледь проникало в ліс. Тиші не було. Десь гукнув пугач, крижень крякнув спросонку і цявкнула лисиця. Коли намагаєшся впіймати звуки нічного лісу — легше боротися зі сном.

Нарешті Джон почув, як солодко спить Клейн. Навіть трохи хропе. Чи не навмисне? Джон обережно підвівся, легенько кашлянув. Не чує. Спить.

Джон витяг із сумки шовкову шворку з парашутного стропа, зробив з неї петлю і тихенько підкрався до Клейна…

За десять хвилин усе було закінчено. Джон підняв німецького офіцера високо над головою і вкинув у трясовину. Джон почув, як апетитно плямкотить земля, ніби їй приємно ковтати мерця.

— Тепер ти мені віриш? — спитав Джон Олеся.

Олесь глянув на Мері, Білла, на Фреда. Чи вони вірять Джонові? Вірять і чекають на його відповідь.

— Сер, навіщо ви мені про це розповіли? Найкраще буде, коли ви відправите мене з цього острова.

Джон спідлоба дивився на Олеся. Щось неприємне, зле було в його очах.

— Тепер — ні, — сказав Джон. — Ніколи тебе нікуди не відправимо. У тебе тепер таке становище, що ліпше впрягтися в одне ярмо з нами і шукати скарб. Знайдемо — тоді буде розмова.

У кімнаті запала тиша. Її порушив Фред.

— Він ще думає. Ви бачили десь такого? Йому пропонують діло, а він ще думає.

Але Олесь не зважив на ті слова.

— Коли ви вірите в існування скарбу, маєте карту, то чому ж досі не знайшли його? — спитав юнак.

Ніхто йому не відповів. Джон підвівся із стільця, витяг з шухляди теку, а з неї — трохи пожовклий клапоть паперу. Розгорнувши карту на столі, Джон сказав:

— Дивися! Та запам'ятовуй. Може, в тебе легка рука і ти нам знайдеш скарб.

Олесь побачив на карті точний малюнок їхнього Чорного острова. Недалеко від бухти, там, де скелі стрімко зводяться вгору, був намальований стовп, а біля нього стояв хрестик. Під хрестиком напис: «Десять кроків від стовпа».

— Все ясно. Але ж там ви все перекопали, — сказав Олесь.

— В тому й річ, що перекопали, а скарбу нема. Може, якась помилка на карті? Ти як гадаєш?

— Цього не знаю. А ви певні, що другої такої карти немає? Ви певні, що хтось раніше за вас не скористався скарбом?

Джон навіть розгубився від такого запитання. Йому й на думку не спадало, що може таке трапитися.

— Чи карта ще є — того не знаю, — сказав Джон. — Але скарбу на острові ніхто не знайшов — у цьому певний. Та й слідів од розкопів не було. Правда, в тому місці, де ми копали, хтось порушив землю. Але я гадаю — то пірати. Ну, то як?

— Гаразд. Допоможу шукати.

РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ

Чорний острів лежав на чотирьох вітрах. Звідки б вони не дули — все одно перекочувалися через острів. Цього ранку лагідний, теплий вітерець дмухав з півночі.

Олесь і Фред ішли поряд.

— Ну, от і комуніст добуватиме скарб. У вас же багатіїв знищують, навіщо тобі скарб? — іронізував Фред, насмішкувато позираючи на юнака.

— А він мені не потрібний, сер.

— То навіщо погодився? Сказав би старому, що не хочеш копати, — і все.

— Мушу я йому якось допомогти. А ти давно копаєш?

— Вісім років. Багато чи мало?

— І найменшого сліду?

— Найменшого.

— То чом не кинете? Так усе життя можна копати без наслідків.

— Скажи про це Джонові. Послухаєш, що відповість. Я вже намагався його переконати. Марно. Вірить він, надіється.

Якийсь час ішли мовчки. Олесеві стало навіть шкода Джона. Вірить у скарб, вірить у свою долю і боїться розлучитися з тою вірою. Його міркування порушив Фред.

— Слухай, як там тебе… не пам'ятаю. Ти правду кажеш, що у вас немає буржуїв?

— Жодного.

— І не можна розбагатіти?

— Ніхто того не прагне. Навіщо? Хто працює — має все, щоб жити пристойно.

— Диваки ви. А в чім зміст життя, коли не в багатстві? Яка ще мета може бути в людини?

Чорні Олесеві очі весело заблищали. Він усміхнувся і відказав Фредові:

— У кожного своя і в усіх — одна. Ось, наприклад, у мене: вивчитися на капітана далекого плавання. Мій старший брат став лікарем. Менша сестра в десятому класі. Хоче бути агрономом. Ну, а нашої загальної мети тобі не збагнути.

— Це чому ж? Ти вважаєш мене за дурня?

— Та ні. Не зрозуміти тому, що… ну, це тобі не ясно. Мета наша така: віддати себе служінню народові та Батьківщині.

Фред засміявся. Хрипкий сміх його то вибухав, то затихав десь у грудях. Насміявшись досхочу, він сказав:

— Кажеш — служити треба. А коли я не бажаю? Тоді що?

— Таких у нас немає.

— Не агітуй мене. Я все знаю. Вас усіх там змушують працювати безкоштовно. Так?

Олесь навіть зупинився від несподіванки. Ось які думки в нього. Дзвінкий, розкотистий сміх пролунав над островом. Олесь намагався вгамувати сміх, але як погляне на спантеличеного Фреда, знову його розбирає.

Нарешті відповів:

— Саме так — змушують. Змушують безкоштовно вчитися, безкоштовно нас лікують, а на старості літ живеш узагалі безкоштовно. Дають пенсію.

Фред підсмикнув гострі плечі, наїжачився, запалив сигарету і сказав:

— Зрозуміло. Ти хочеш мене впіймати на пропагандистський гачок. Не вийде! Нема дурних, щоб вірити таким нісенітницям.

Олесеві стало шкода цю маленьку, злу людину.

— Додай, що у вас там повітря, вода і земля безкоштовно, і я повірю, що на землі є рай.

— Вірно. Цілком вірно. Землю справді безкоштовно дають. Коли мій батько надумав збудувати хату — йому дали землю.

Цього разу зупинився Фред. Він спідлоба дивився на Олеся, крутив головою і говорив:

— Зовсім не вірю. Де таке є, щоб землю давали безкоштовно? У нас навіть на кладовищі треба платити. А у вас?

— Знаєш, у мене немає бажання говорити про такі речі, та ще тебе переконувати.

Кілька десятків кроків пройшли мовчки. Фред запитав:

— Коли, як ти кажеш, у кожного все є, щоб пристойно жити, то якого біса ти плаваєш на кораблі? Сидів би вдома та парив боки на сонці.

— Так у нас не буває. Кожен повинен працювати. І добре працювати. У нас кажуть: хто не працює, той не їсть.

— Он як. А навіщо ж працювати, коли все є?

— Щоб достаток був. Щоб жилося добре.

— Гадаєш, я тобі так і повірив? Ні. Мене не впіймаєш на ці штуки. У мене своє ставлення до вас. Я ненавиджу комуністів.

— Я дещо знаю з твоєї біографії. Здається, ти не лише ненавидиш, а й дієш у цьому напрямку. На тебе, чув я, давно чекає електричний стілець, Чи, може, ці чутки неправдиві?

Фред скипів. Навіть зупинився. Його маленькі очі цілилися в Олеся. Плечі наїжачилися.

— Звідки це пішло? Мері сказала? Це — вона. Я їй відплачу!

— Не бісися. Не Мері. Я чув, як ти сперечався з братом, а він щось подібне говорив. Пригадуєш?

Коли зупинилися перед досить великою і глибокою ямою, на її дні Олесь побачив чималі глиби граніту.

— Де копати? — запитав.

Але Фред не відповів на його запитання. Він усе ще ненависно дивився на Олеся. По довгій паузі злим, шиплячим голосом вимовив:

— Ти намагайся якомога менше знати. Може, тоді виживеш. — Він примружив повіки, ніби цілився з пістолета.

— Лякаєш? Гаразд. Мене цікавить, чи живий ще привид.

— Можливо, живий..

— Цікаво з ним зустрітися.

— Не поспішай, хлопче. Він сам тебе знайде. Кликати не доведеться. А копати починай, де сам схочеш.

Почали копати. Жовту глину, сірий брудний пісок спершу тричі перекидали з тераси на терасу, щоб викинути нагору. Фред ледве-ледве орудував лопатою. Він заздрісно дивився, як упевнено й весело працює Олесь.

Минула година. Фред сказав:

— Ти копай, а я піду.

Олесь не відповів. Фред поставив лопату і пішов нагору. Олесь навіть не глянув йому вслід — докопав до прямовисної стіни і сів перепочити. Приємно відчути прохолоду граніту, коли притулишся до нього. Раптом почулося шурхотіння. Олесь підвіз голову і побачив, як прямісінько на нього зсовується величезний камінь. Ледь устиг стрибнути вбік. Камінь плюхнувся на те місце, де він тільки що сидів. Бризки мокрого піску посипались на нього.

Олесь глянув вгору і вловив ядучу посмішку Фреда. Кількома стрибками вилетів з ями. Фред глузливо дивився на Олеся.

— Ну, гад, я зараз відплачу тобі і за тих, кого поклав у могилу, і за себе, — Олесь пішов на Фреда. Його зір був повен гніву.

— Ти зараз утрапиш туди ж, куди я посилав усіх, — вимовив Фред і вихопив пістолет.

Олесь відсахнувся. Фред цілився йому в голову. Він бачив прямо перед переніссям маленьку мушку. Невже кінець? Олесь зробив крок уперед і почув, як клацнув пістолет.

Пострілу не було. Олесь рішуче кинувся на Фреда, який точився назад, хапаючи ротом повітря і намагаючись крикнути. Та голос застряг у горлянці. Фред хрипів, задкував. Олесь ухопив Фреда і підніс над головою.

— Облиш! Не чіпай мене…

— Ні, ти мені сьогодні відплатиш за все, гад.

Олесь поніс того до кручі.

— Я ніколи… ніколи тебе не чіпатиму. Прости мені!..

До кручі, що обривалася над океаном, лишилося два кроки. Фред затих на руках, ніби знепритомнів. Олесь важко дихав від люті. Та нараз опустив Фреда і поклав на землю.

Фред не відразу встав на ноги. Ніяк не міг звести очі на Олеся.

— Пістолет! — вигукнув Олесь.

Фред неохоче простяг пістолет. Олесь розмахнувся і жбурнув його далеко від берега.

— Що отепер скажеш, блазню? — виразно, глянув.

Фред мовчав, приходячи до пам'яті. Йому завше щастило в житті. Сьогодні вперше був так близько до смерті.

— Іди геть! — наказав Олесь.

Фред слухняно підвівся і, похитуючись, пішов. Олесь кинув йому навздогін:

— Раджу наперед більше дбати не про мою шкуру, а про свою.

Фред не відповів. Відійшовши на чималеньку відстань від ями, ковтнув пілюлю і віддався маренню. Лежав він проти неба з відкритими очима, блідий і виснажений.

Олесь намагався заспокоїтися, оглядав розкопки. Від білого стовпа до берега лежала незачеплена вузенька стежка. Олесь підійшов до стовпа і почав міряти стежку кроками. Рівно дев'ять кроків було від стовпа до берега. Олесь глянув зі скелі вниз. Там якась таємнича сила утворювала велетенський вир. Могутніми пасмами вода звивалася, крутилася, перепліталася і зникала в глибині. Важко було відірвати погляд від страхітливого виру. Щось вабило, тягнуло його туди. Олесь не міг навіть передбачити, що невдовзі доля змусить зустрітися з тією таємничою силою…

Він пішов понад кручею. Надибавши одиноке дерево, ліг у холодку, заплющив очі. Спати не хотілося, але так приємно було лежати, відчувати легенький подих вітру на обличчі.

Минула година. Крізь дрімоту він почув…

РОЗДІЛ ТРИНАДЦЯТИЙ

— Не сердься, матусю, що два дні не приходила до тебе. Прошу тебе — прости! Я сама не знаю, що коїться зі мною. Раніше в моєму серці були ти і бог, а тепер у ньому ще й Олесь. Моє серце, чую, належить йому, а не мені. Чого так? Може, це і є кохання? Ой, як шкода, що тебе немає зі мною! Як мені тяжко! Одна ти могла б розрадити…

Мері на мить замовкла і поглянула у далечінь. Але її очі зараз нічого не бачили. Хоч десь далеко-далеко в океані зароджувалися хвилі, ліниво, ніби бавлячись, накочувалися на острів.

— Кохання, напевне, велика радість. Мабуть, це я десь вичитала, бо сама ще не спромоглася відчути її. Іноді мені здається, що та радість заволоділа моєю душею. Усі думки, всі почуття тепер пов'язані з ним. Але, рідна моя матусю, я не можу кохати його. Я не повинна кохати. Олесь не вірить у бога. Чуєш ти мене — не вірить! Як же нам бути? Я не можу жити без бога. І без нього не можу. Що ж сильніше — віра чи кохання? Ці думки не дають мені спокою.

Мері заплющила очі, й одразу виник образ велетня з русявим волоссям і чорними очима. Сьогодні зранку він привітно і весело поглянув на Мері, й серце забилося швидко-швидко.

— Коли молюся богові, то намагаюся думати про Всевишнього. Та часом ловлю себе на тому, що думаю про Олеся. Це ж великий гріх. Та бог милостивий. Простить. А як не простить і розгнівається, тоді що?

— Я пробувала боротися з собою, доводила, що це погано, гидко — кохати безбожника. Я навіть намагалася знайти щось зле в ньому — хай би став мені огидним, щоб я не могла на нього дивитися. Але все марно.

Мері затулила обличчя руками. Їй самій стало соромно, що вона таке говорить матері. Соромно і гірко — чому на цьому світі так багато несправедливого?

— Батько заборонив Олесеві зустрічатися зі мною. І він намагається підкоритися. Уявляєш, матусю, як це погано. Хіба можна кохати чи не кохати з примусу? Ой, я ж досі тобі не розповіла. Зі мною теж говорив тато. Каже, щоб я подалі трималася від Олеся, бо вірити йому ніяк не можна. У нього на грудях був значок, а на тому значку — Ленін. Чому так бояться Леніна? Фред намагався відібрати той значок у Білла. Але Білл молодець, не віддав. Коли ж мені батько почав таке говорити, я йому так відповіла, що він розгубився навіть. Особливо злякався, коли сказала, що молитимуся богові, аби надіслав нам на острів страшного привида і щоб той передушив усіх нас мотузкою. Тато якось дивно глянув на мене. Я вийшла» з кімнати. А він поклав голову на руки і заплакав. Зазирнула у вікно, а в нього плечі здригаються. Досі гадала, що наш тато не вміє плакати…

Мері замовкла на хвилину, труснула головою, й волосся впало наперед. Дівчина почала його накручувати на пальці. Якась несказана думка непокоїла її.

— Хіба можна заборонити кохати? Прийди уві сні й скажи мені — хіба можна? Це все одно, що заборонити віру в бога.

— Матусю, рідненька моя, в мене чомусь тривожно на серці. Після того, як я розповіла Олесеві про скарб і злочини Фреда, батько зовсім інакше почав ставитися до нього, розмовляє з Олесем доброзичливо і намагається залучити шукати скарб. Але мені здається, що тато з Фредом задумали щось лихе проти Олеся. Я помітила, що, коли Олесь не дивиться на батька, той кидає на нього розлючені погляди. Я не дам їм Олеся! Нікому не дам! Я хочу залишити з Олесем цей проклятий острів і пожити серед людей, щоб зробити їм багато добра.

— Приходь до мене уві сні. Ти вже двічі приходила, а це чомусь ніяк не докличуся тебе. Приходь з порадою. Чекаю на тебе, рідненька моя.

Олесь ніби п'яний лежав за каменем. Щойно чудесна дівчина з полум'яним волоссям і синіми, як ранкове небо, очима, казала, що кохає його. Кохає! А чи є те почуття в нього? Коли зрадила Галинка, він затявся: «Ніколи не кохатиму нікого. Глузуватиму з дівчат, насміхатимуся, стану мстивим і не дозволю жодній полонити моє серце».

А це — маєш! Юнака охоплює дивне хвилювання, коли думає про Мері, коли зустрічає її погляд. Олесь хотів обдурити сам себе — не дати волі своїм почуттям. Та як їх угамуєш? Адже тільки той, хто кохає, живе справжнім життям.

Олесь не сказав Мері про свої почуття. Він намагається приховати їх, зовсім не тому, що Джон погрожував. Немає в світі сили, яка б могла стати на перешкоді коханню.

Олесь усміхнувся своїм думкам і підвівся з-за каменя. На серці у нього стало радісно. Мері сказала, що кохає його. Сказала своїй матері. А матері кажуть тільки правду. Кохання лише тоді стає справжнім, коли його двоє ділять порівну.

Та ще не загоїлася рана. Олесь відчуває, як найменша згадка про Галинку кладе біль на серце. І смуток огортає його. Дивна Мері, чарівна й смілива, ніжна і рішуча, вона врятувала йому життя, повернула йому свідомість, вирвавши з холодного океану.

Олесь бачив, як Мері зникала за пагорбом. Вона, напевне, йшла до нього. Джон саме на сироварні. З годину вони зможуть побути разом.

Олесь побіг до розкопок. Мері зупинилася коло білого стовпа і, напевне, розгублено глянула в глибочезну яму. Та наразі вона озирнулася і помітила його.

Вони обоє бігли назустріч одне одному. А коли зупинилися, Олесь ухопив Мері за руку, й вони мовчки подалися понад кручею.

— Олесь, ти справді?.. — стиха вимовила Мері.

— Мовчи, мила дівчинко! Мовчи. Я все знаю. Я все чув, що ти говорила матері.

— Як!.. Навіщо ж ти слухав?..

— Пробач мені, але я не винен. Я відпочивав під деревом і зовсім не помітив, як ти прийшла. Пробач. Але це надзвичайно добре, що я все чув! Знай же: я тебе кохаю! Міцно і… страшно.

— Чому страшно?

— Мені страшно від того кохання.

Вони зупинилися. Мері стала на камінь і несміливо притиснулася щокою до його щоки. Потім потихеньку, щоб навіть Олесь не помітив, посунула трохи свою щоку, і губи їхні зблизилися. Ще і ще зробила так. І нарешті вона несміливо доторкнулася до його губів своїми… Олесь чекав цього. Йому подобалося, що Мері затягує ту мить, коли їхні губи зіллються. Мері хоче зробити так, щоб ніхто не винен був у першому поцілунку. Але доки ж можна чекати? Олесь міцно пригорнув Мері, і їхні губи стулилися. Здалося обом, що їх поглинув безмежний бурхливий океан.

Вони йшли берегом. Тиха хвиля пінявою гаптувала на каміннях дивне мереживо.

— Олесю, давай іти поодаль одне від одного.

— Ти боїшся?

— Не за себе, за тебе.

— А що може трапитися?

— Ти ще не знаєш тата і Фреда.

— Одного з них я вже знаю.

— Фреда? Він стріляв у тебе?

— Намагався, але…

— Але пострілу не було. То я повитягала набої. Бо знала, що Фред піде на це.

Олесь ухопив Мері на руки і поцілував.

— Мила дівчинко моя, ти вже двічі мене врятувала. Чим я тобі віддячу і коли?

— Олесю! Олесю! Не про це тобі треба думати. Стережися мого тата. Він жорстокий. У нього немає жалю до людей. Він замучив мою матусю непосильною працею. Зваж — тато тебе ненавидить.

Вони знову пішли поряд. Мері намагалася ступати по тій межі, куди сягають хвилі. Олесь говорив стиха, ніби сам до себе.

— Ненавидить? А за віщо? Що я зробив поганого? Як і коли образив його?

Мері подивилася на хлопця і вимовила:

— Тато знає, що я тебе кохаю.

— А що в цьому поганого?

— Віддати мене за Морісона — ось чого прагне тато. Я гадала, що він справді хоче лише виграти час, щоб відтягти сплату боргу на півроку. А тепер бачу — батько справді ладен мене віддати тому опецькуватому нестелепі.

— Великий борг?

— Щось близько десяти тисяч доларів.

— А чим платитиме батько?

— Сподівається знайти скарб. А коли не знайде — мене віддасть.

— І ти підеш?

Мері засміялася.

— Ніколи! Дурненький мій велетню, я тепер усе життя буду з тобою. Але…

— Говори далі.

— Але ти повинен повірити в бога.

Кілька кроків ступили мовчки. Що їй відповісти?

— Мері, мила моя, люба моя дівчинко. Я не хочу тебе обдурювати. Скажу правду — цього ніколи не буде. Твій батько, твоя мати вірили в бога?

— Мати — дуже, а тато не вірить.

— Чому ж вони так погано прожили своє життя? Я віритиму знаєш у кого?

— Ні. Не знаю.

— У тебе. В наше кохання.

Мері стала навшпиньки, але не змогла дотягнутися своїми губами до його губів. Тоді потягнула Олеся до каменя, стала на нього, палко обгорнула юнака руками і поцілувала.

— Милий мій. Я вірю тобі, а ти вір у мене. І ми будемо щасливі. — Раптом їй спала якась думка: — Але це не те, що вірити в бога.

— Чому?

— Я богові все розповідаю.

— Ну, а тепер будеш усе розповідати мені, а я — тобі.

Мері похнюпила погляд. Її радість кудись поділася.

— Є в мене одвічна мрія — зробити для людей щось важливе, як мій батько, — сказав Олесь.

— Що вчинив твій батько?

— В одному бою з фашистами він знищив два танки, врятувавши своїх товаришів. І фашисти не пройшли. Розумієш, що я хочу сказати?

— Так. Розумію.

— Я вірю — в моєму житті трапиться така нагода і я виправдаю себе перед батьком. Адже він недарма проливав кров.

Йшли мовчки. Мері намагалася зрозуміти думки й прагнення цього велетня, який сьогодні став їй таким рідним і близьким. І їй спало на думку: багато поганих людей вірять у бога, чом же хороші такі, як Олесь, не повірять?

Несподівано для себе Мері сказала:

— Олесю, давай утечемо звідси.

— Ми з Біллом уже говорили про це.

— Ти зумієш керувати шхуною?

— Звичайно.

— Втечемо. Я не можу жити, коли тобі на кожному кроці загрожує смерть. Не можу і не хочу.

Олесь пригорнув Мері — і знову довгий-довгий поцілунок і щасливий блиск в очах.

Закохані не бачили хижого погляду Фреда. Не почули вони і його хрипкого сміху.

РОЗДІЛ ЧОТИРНАДЦЯТИЙ

Біля столу сиділи мовчки. Джон і Фред зрідка кидали похмурі погляди на Олеся й на Мері. Білл читав книжку. Олесь задумливо дивився у вікно, він завжди ніяково почував себе за столом. Справді-бо — не заробив собі на хліб, а гостинності може прийти край. Та й гість який з нього?

Гостей не викидає океан на берег. Вони самі приходять на свята.

Лише Мері весело зиркала на Олеся та наспівувала пісеньку про хитрого кота. Вона помітила, що батько сьогодні чимсь незадоволений, раз у раз поглядає то на Олеся, то на неї. Тому вона й співає тієї пісеньки, якої ще в дитинстві навчив її батько. Але і це на нього не впливає.

Фред раптом запитав, позираючи на Мері:

— Чому це ти сьогодні така весела? І ніби аж сяєш уся?

— Тому, що мені весело. А сяю тобі на зло.

Несподівано з кутка озвався Білл:

— Він за вами цілий день шпигував. А потім татові нашіптував. Я все бачив.

— Помовч! — гримнув Джон.

— Ні, ні, ні! Говори. Кажи все, що знаєш! Хто шпигував?

— Дядько Фред. Сам бачив. Ви йшли внизу, а він повз понад кручею, мов змій.

— Це правда, що в мене такий дядько? — запитала Мері, звертаючись до Фреда.

Шукаючи порятунку, Фред глянув на Джона. Але той пахкав люлькою і вдавав, ніби не помітив його погляду.

— Дурниці плете Білл, — сказав Фред.

— Хто? Я дурниці плету? Я? — аж підстрибнув Білл. — Ходімо, покажу, де ти повзав. Я пас корів і все бачив.

— Вигадуєш, — знову вимовив Фред. — У нас тут немає ФБР.

На цей жарт, проте, ніхто не звернув уваги. Фред, здається, ще більше пожовк. Щурячи очі, позирав по черзі на кожного.

— Та Фред, здається, сьогодні мав ще й інше завдання: коли я був у ямі, а він зверху, — мені на голову полетіла здоровезна каменюка, — сказав Олесь.

Мері остовпіла. У неї згасла усмішка і пальці стиснулися в кулачок.

— Та Фред промазав. Я встиг стрибнути вбік. Це він сам так діяв чи ви йому наказали, містере Джон? — запитав Олесь і поглянув на Джона.

Не поспішав з відповіддю господар дому, пахкав димом, аж у грудях його щось ніби гриміло та перекочувалося. Ще глибше ховав свої злі, маленькі очі. На запитання Олеся Джон так і не відповів.

— Скажи мені лишень, що думаєш про скарб? — запитав Джон, позираючи на Олеся.

— Гаразд. Скажу. Хоч ви на моє запитання не відповіли. Коли й справді хтось сховав скарб на острові, то ви його шукаєте не там, де треба. Не раджу вам ворушити каміння. — І додав іронічно — Та ще кидати його мені на голову.

— Все вигадка. Каменюка випадково зірвалася. А як діяв оцей комуніст? Мало не скинув мене з кручі, — вихопився Фред.

— Помовч, Фред. Не про тебе зараз мова, — сказав Джон і звернувся знову до Олеся: — Ти вважаєш, що скарб заховано десь в іншому місці? Як же тепер бути? Я шукав його двадцять років. Почав шукати одразу після війни. Все життя віддав, а ти кажеш, що скарбу тут немає. Відповідай — чому так думаєш?

Олеся вразили слова старого велетня, шкода стало, що людина змарнувала собі життя заради такої дурниці.

— Думаю так тому, що, коли б скарб справді був на тому місці, ви б уже заволоділи ним. Я переконаний: його там немає.

Мері наливала в миски суп з консервованими бобами. Солодкувата пара наповнила кімнату. Колись Олесь сказав, що цей суп подобається, і тепер Мері частенько готує його.

— Не вір, Джоне. Він говорить так, щоб не йти копати. Не вір, — мовив Фред, і зла посмішка скривила його лице.

— Чому ж, я можу копати, коли цього забажаєте, — глянув Олесь на Джона, — але сенсу в цьому немає ніякого.

Та Джон, здається, не слухав, що говорили Фред і Олесь, заглибився в думки.

— Чи слідкував за вами Фред, чи ні — справа моя. Я вам забороняв зустрічатися, а ви мене не слухаєте.

— Чом нам не можна зустрічатися, тату? — запитала Мері.

— Ви сьогодні цілувалися, — майже пошепки сказав Джон, а потім несподівано вигукнув: — Цілувалися! Ти, моя донька, цілувалася з оцим росіянином, з оцим зайдою!

У кімнаті стало тихо. Всі перестали сьорбати з мисок. Може, ще довше стояла б ця гнітюча тиша, та її порушив Білл. Він сказав:

— Ну і що з того? Хай собі цілуються.

— А ти не сунь свого поганого носа куди не слід! — гримнув на нього батько.

— Буду! Буду! Я хочу, щоб вони були разом. То не твоє діло, тату. Бо як вони будуть, разом, то Олесь ніколи не покине нашого острова.

Джон підхопився з місця і рушив до хлопця. Олесь підвівся і пішов йому назустріч.

— Краще вдарте мене, — сказав він, — а Білла не чіпайте.

— Геть! Забуваєш, що ти тут непроханий гість! — Джон жестом запропонував Олесеві зійти з його шляху, але Олесь стояв на місці.

— Ну то й ударте непроханого гостя. Навіщо ж малого чіпати? Ваш син — мій кращий друг…

Джон і після цих слів стискував кулаки.

— Що робиться в моєму домі? Не було тебе, — зиркнув на Олеся, — ми жили мирно і тихо. А зараз? Зараз я вже не господар тут. Геть, кажу! Не стій мені на шляху! І зарубай собі на носі: будеш втручатися не в свої справи…

— Мовчи, тату! — вигукнула Мері. — Мовчи і слухай. Я кохаю Олеся. І не боюся сказати це тобі, бо перед богом, перед тобою чиста і чесна.

Джон пішов до свого місця. Руки безсило висіли — могутні кулаки розтулилися. Він розгублено сів на стілець, важко дихав, дивився в підлогу.

— Коли бажаєш мені щастя, тату, то знай: воно можливе лише тоді, коли ми з Олесем будемо разом.

— Замовкни, — гримнув Джон.

— Ні, не мовчатиму. Ти хотів би віддати мене за Морісона? Продати хочеш за борги? Цього ніколи не буде. Ніколи! Запам'ятай на все життя: я належатиму тому, кого люблю!

— Буде, як я схочу. Або… — вимовив Джон, проте в голосі його не було рішучості.

— То як? — Мері вийшла з-за столу і стала перед батьком. — Може, скажеш, що буде зі мною, коли не підкорюся тобі? Мовчиш. Ну то ще повторю: ніколи не піду за Морісона. Він мені гидкий. Хай краще з'явиться на острові привид і задушить мене шворкою.

— Мовчи! Мовчи! Я наказую мовчати! Не смій згадувати при мені привида! — вигукнув Джон і похилив голову.

— Ага, й тобі страшно, — втупила очі в батька Мері, — хай і я загину, як моя мати. Хай прийде привид і відправить мене на той світ, але я ще кажу тобі: коли житиму на цьому світі, то лише з Олесем. А про Морісона забудь, тату. Назавжди. Хай лише з'явиться! Хай приїде. Жбурну йому золоту обручку і скажу все, що думаю.

Несподівано Джон підвівся із стільця і вийшов з кімнати. Ступив, опустивши голову, зсунувши брови до перенісся, а руда борода вп'ялася йому в груди. Мері здалося, що батько цього вечора ще дужче постарів, і їй стало шкода його.

РОЗДІЛ П'ЯТНАДЦЯТИЙ

Тиха, тепла ніч пливла над океаном. Вона висипала в чорну воду золоті зорі. А пізніше з глибини океану виплив повновидий, спокійний і величавий місяць.

Довго не міг заснути Олесь — прислухався, як спокійно дихає Білл. Іноді хлопець щось шепотів крізь сон, скидав ногами легеньку ковдру. Олесь уже двічі вкривав його. Знову лягав на підлогу, склеплював повіки, намагаючись заснути. Та раптом чомусь напосідалися тривожні думки, і сон мовби рукою знімало.

Отже, Фред має завдання знищити його. Цікаво, хто йому дав такий наказ — Джон чи Морісон? Адже не може він діяти сам. Фред не з тих людей, щоб у чомусь себе проявити. Він виконує накази. Олесеві, однак, здається — Джон зараз не хоче, щоб Фред його прикінчив. А втім, коли Мері зізналася батькові, що кохає Олеся, Фред міг діяти й за наказом брата.

Тільки-но сон мав подужати Олеся — знову згадка: прогуркотіла каменюка над головою. Олесь підхопився з постелі. Навіть примари лютого океану вже не мучать його, а про каменюку ніяк не може забути. Мабуть, страшно помирати такою смертю.

Та всемогутній сон переміг, взяв у обійми велетня юнака і поніс у край далекої, чарівної казки.

Галина прийшла до нього на корабель. Вони обнялися й пішли. Спершу йшли по воді, потім опускалися все глибше і глибше. На дні океану зустріли старого знайомого чорномора й велетенського кота. Потім з гущавини водоростів вилізли піп і його наймит Балда. А вони йшли і йшли. Коли ж до сонця стало зовсім близько, Галина раптом перетворилася в русалку. Вона попливла, а за нею сотні — тисячі русалок, і всі йому шепочуть:

— Зроби десятий крок… Зроби десятий крок…

Олесь прокинувся, витер піт з чола. Йому ніколи раніше ніякі сни не верзлися. А може, й снилися, та легко забувалися. Зараз же запам'ятав усе — до найменшої дрібниці.

— Десятий крок, — прошепотів Олесь сам до себе, — адже до океану дев'ять кроків, а треба зробити десятий. Пройти той крок в океані? А що, коли той крок є найголовніший?

Десь у їдальні годинник вибив чотири. Олесь потихеньку одягся й пішов з кімнати. Перші відблиски ранку вже впали на безмежну далечінь океану. Побляклий місяць схуд і хворобливо мерехтів. Зірки повільно зникали з неба, ніби ховав їх океан у своїх глибинах.

Причаївшись за скелею, Олесь озирнувся — чи не слідкує за ним Фред? Ні, немає нікого. Побіг, відчуваючи, як ранкове повітря гострим лезом урізається в груди. Невдовзі зупинився поряд з білим стовпом.

Роздягнувшись, Олесь сховав одяг у розщелині й відміряв від стовпа в напрямку океану дев'ять кроків. Дев'ять, а не десять. На самісінькому краї кручі він стояв і дивився в далечінь. Той самий океан, який ще зовсім недавно намагався поглинути його, зараз лежав перед ним спокійний і лагідний.

Ранкова прохолода стиснула могутні груди юнака. Олесь почав розтирати їх долонями. Треба вловити ту мить, коли нестримне бажання покличе його зробити десятий крок.

Політ! Ні з чим не зрівняна радість охопила Олеся. Мабуть, політ приносить людині незвичайні почуття тому, що вона не народжена літати, але сама здобула те, чого не одержала від природи. Перемогла й літає. І цей політ, ці кілька секунд незвичайного стану змусили серце юнака битися дзвінко й весело.

Та радість зникла, коли Олесь потрапив у воду й опинився в самісінькому епіцентрі велетенського виру. Спершу розгубився. Могутні водяні м'язи крутили йому руки й ноги, і здалося, що не вистачить у нього сили здолати їх. Він ще й ще раз пробував вирватися з жахливих обіймів виру — та марно. Саме тоді, коли вже сили полишали його і Олесь, розслабивши руки й ноги, перестав боротися з тими водяними м'язами, — вир крутнув його щосили і викинув у тиху воду.

Відсапавшись, Олесь підвів голову, оглянувся навкруги. Він здивувався, побачивши над головою склепіння. Вже зійшло сонце, і його проміння пробивалося крізь щілини в скелях. Олесь раптом зрозумів, що потрапив у дивовижне царство світла, ліг на спину і почав милуватися чарівним сяйвом, яке випромінювали сталактити. Гострими лезами звисали вниз величезні мечі. Поряд — прозорі списи, ніби виточені з чорного граніту.

Попливши трохи далі, Олесь відчув під ногами щось тверде й слизьке. Спробував стати на ноги, але не зміг, бо ноги сковзали, а водорості огидно чіплялися за них. Йому здалося, що під ним металевий купол, який усе більше випинається з води. Раптом помітив, як той купол переходить у виступ, дуже схожий на люк. Нарешті Олесь таки зважився стати на ноги: «Та це ж підводний човен! Звідки він тут? Нащо його сховано в цій чудесній печері?»

Хоч під склепінням стояло тепле, насичене вологою повітря, проте Олесь відчув, що дрижаки проймають його. А що, коли десятий крок зроблено вірно? Що, коли й справді він натрапив на скарб? Однак поспішати не варто. Головне — заспокоїтися й узяти себе в руки. Розважливість і спокій — насамперед.

Олесь почав відривати з люка зелені слизькі водорості. Вони міцно припаялися до металу. Знову несподіванка — натрапив рукою на ізольовану дротину. А що, коли човен заміновано? Напевне, це так і є. Зовсім потихеньку, як колись на навчанні, Олесь почав відкручувати дротинку. Безперечно, десь у човні дротинка з'єднана з міною. Коли б згаряча відкривав люк — вибухнула б міна. Напевне, ті, хто полишив тут човна, знали, як саме діяти, щоб міна не зірвалася.

Усе те, звичайно, припущення. Олесь не був переконаний, що човен справді заміновано, однак обережність не зашкодить.

Вивільнивши дротину й відхиливши її вбік, намацав металеву клямку і потяг на себе. Клямка не піддалася. Олесь тягнув ще й ще. Та ось вона ніби зрушилася з місця.

Зробивши перші кроки по трапу вниз, Олесь намацав дротину і провів рукою по ній до самого кінця. Там вона з'єднувалася з якимось диском. Обережно Олесь тримав у руках дротину, щоб не потягнути на себе. Добре, що хоч у верхню частину трапа падало слабке світло. Вивільнивши міну з гнізда, підняв її високо над головою й обережно виніс із човна. Потім, полегшено зітхнувши, почав опускатися по трапу вниз. Ступав повільно, контролюючи кожен крок. Думка про міну, яку щойно знешкодив, стримувала його.

Раптом під ногами відчув ніби підлогу. Перепочивши, вже навпомацки став пробиратися далі. Намацавши руками двері, натиснув на них. Та двері не піддалися. Чимало хвилин минуло, доки відшукав клямку, подав її на себе, й двері повільно відчинилися. Спалахнуло світло. Від несподіванки Олесь стрепенувся, налякано затулив очі руками. Одразу ж світло почало пригасати, волосини в лампочках ледве жевріли.

Пішов далі коридором і відхилив двері праворуч. Світло й тут спалахнуло, і в очі вдарило якесь дивне сяйво: то на столі лежав камінь-самоцвіт — підсилювач тьмяного світла. Олесь підійшов до столу. Та зацікавив його не самоцвіт. Поряд із ним лежали звичайнісінька свічка, в пластмасовому мішечку — сірники.

Полум'я свічки перетворило гру самоцвіта на чудесне видовисько, ніби сонце засвітило десятки райдуг і вони щомиті змінювали кольори.

Олесь потримав самоцвіт на долоні й сам собі всміхнувся: ніколи не думав, що триматиме в руці всі кольори райдуги. Та зачарування минуло. Олесь пильно оглянувся довкола. Під стіною в каюті стояли скриньки різних розмірів. Відчинив першу й одсахнувся від неї — на нього бризнули мільйони іскор.

«Теж, певно, самоцвіти…» — Набрав їх у жменю й одразу висипав у скриню.

Окрім самоцвітів, там лежали ще й золоті келехи, обручки, якісь прикраси.

Відчинивши скриню, що стояла поряд, Олесь витяг з неї старовинну вазу. Кришталева, оздоблена золотом, ваза випромінювала чарівне зелене сяйво.

Ще в цій скриньці були золоті хрестики, ікони, ланцюжки та підсвічники. «Награбоване в церквах? Коли б про це дізналась Мері, напевне, перестала б вірити в бога». Ще тут лежав золотий і срібний посуд.

Під стіною навпроти — цілі сувої картин. Олесь не знавець художніх шедеврів світу. Ще коли вчився у восьмому класі, їздили на екскурсію до Києва. Там уперше й побачив картини видатних митців.

Тривожно дивився на свічку — хоч би не згасла. Підійшов до вузеньких дверей і штовхнув їх. У невеличкій каюті стояли один на одному ящики. Олесь спробував підняти той, що стояв на підлозі, але не зміг навіть зрушити з місця. Тоді пошукав чогось важкого. В око впав залізний штир, що лежав під стіною. Вдалося відірвати одну дошку. В ящику лежали жовті бруски. Олесь узяв один з них в руки. Брусок був надзвичайно важким.

— Золото! Невже це золото? — вигукнув. Луна глухо повторила Олесів вигук, і йому на мить стало моторошно. Присвітив і почав уважно розглядати брусок.

Хіба гадав коли, що триматиме в руках шмат золота, трохи менший від цеглини? Хіба думав колись про таке? А бач, довелося. Чи ж гадав, що стане володарем скарбу?

— Володарем? А навіщо він мені? — запитав сам себе.

Присвітивши ще, помітив на брусках усілякі написи.

«Усе зрозуміло, — подумав Олесь, — тут зібрано скарби, награбовані в народів, що зазнали фашистської навали. Правду-таки розповідав Джон. Але які ж вони всі диваки! За двадцять років нікотрому з них не спала думка: зробити той десятий крок в океан».

Повернувшись до каюти, де на столі був самоцвіт, Олесь сів до столу і висунув шухляду. Там лежали стоси грошей. Він присвітив свічкою і зрозумів: то — долари. В другій шухляді — такі ж пакунки. В кожному було по тисячі доларів.

Знову Олесь усміхнувся сам до себе. Он скільки, грошей тут, і він може ними користуватися. Адже він їх знайшов! Він! А чому б і справді не забрати їх? Адже коли б гроші потрапили до рук Джона чи Морісона, вже давно не було б їх тут. Лежали б у банку на рахунку.

Та навіщо вони йому, ті гроші? Правда, аби вони допомогли йому повернутися на батьківщину — тоді ще слід на них зважити.

А якщо Джон поверне борг Морісонові — тоді Мері не піде за нього заміж? І батько її не наполягатиме на тому? Але яке Олесь має право брати ці гроші? Вони йому не належать. Отже, ніякого права у нього на них немає. Потім — як пояснити Джонові, де взяв долари? Доведеться сказати, що знайшов скарб. Тоді вони його замордують. Не минути йому смертельної загрози. Його швидше вб'ють, ніж випустять живим з острова.

Мері двічі врятувала йому життя. То хіба він зараз має право думати, що буде, коли віддасть гроші Джонові? Хай учинять як схочуть, а Олесь визволить Мері з ярма, яке їй готує тато, візьме гроші й віддасть їх Джонові. Щоби повернув борги Морісонові. Навіть тоді, коли його вб'ють, Мері буде вільною.

Олесь знайшов шмат брезенту, загорнув у нього двадцять пачок і перев'язав мотузкою. Сидячи навпроти дивного самоцвіта, Олесь подумав, що зараз життя його вивело на шлях, який веде до подвигу — повернути скарби народам, пограбованим фашистами. Отже, вирватися з острова за всяку ціну й лише радянським людям відкрити таємницю.

Ще постояв Олесь посеред каюти, кинув прощальний погляд на самоцвіт. Ні, не чіпати його, не піддаватися чарам, не брати до рук.

Загасивши свічку, Олесь навпомацки рушив до дверей. В руках тримав пакунок з грішми.

За кілька хвилин вибрався з човна, старанно прикрив люк і тільки тепер відчув, як він змерз. Швидше б побачити над головою ясне небо, тепле сонце.

Він ішов по корпусу човна, та, посковзнувшись, плюхнувся й поплив. Плив до того місця, звідки, мов кинджали, врізалися в печеру сонячні промені. Вони відбивалися вгорі й наповнювали печеру сяйвом. Нарешті Олесь опинився біля отвору. Зробивши різкий рух ногами, силкувався виплисти з печери, але могутній вир відкидав його геть. Олесь кілька разів брав якомога більший розгін, але — марно! Тугі струмені виру, які внесли його в печеру, тепер не випускали з неї.

Після кількох спроб Олесь розгубився. Здавалося, сам великий і могутній океан охороняє скарб. Борсання у воді та холод украй знесилили його. Олесь підплив до каменя, вчепився однією рукою за гостре лезо скелі, щоби перепочити й знову почати бій з виром. Та несподівано для себе помітив за півсотні метрів ще одне пасмо світла. Якщо воно пробивається крізь каміння, то є там і вихід. Передбачення виправдалися. Коли наблизився до того пасма — побачив вузьку щілину в скелі й сяк-так проліз крізь неї. Відпливши кілька метрів, озирнувся, щоб запам'ятати, де той вихід, але нічого не помітив. Рівні скелі, відшліфовані хвилями за сотні тисяч років, були скрізь однаковими.

Олесь плив озираючись. Ніде нікого не було видно. Лише чайки скиглили, шугали над головою. Він обережно виліз на скелю, пішов до білого стовпа і ліг навпроти сонця. Треба було обсохнути, щоб ні в кого не з'явилася підозра, ніби він десь плавав. Гроші загорнув у пісок, ще й накрив зверху каменюкою.

Олесь лежав і думав: «Тепер почнеться найстрашніше. Однак я нікому не скажу, де взяв гроші. Нікому! А може, краще буде, коли їх не віддавати Джонові? Для мене, звичайно, краще, а для Мері? Ні, не будь таким полохливим, Олесю! Борися, і ти переможеш!»

РОЗДІЛ ШІСТНАДЦЯТИЙ

Минуло чимало часу, доки висохло волосся на голові. Сивокінь намагався пригасити дивний настрій, який опанував ним, забути про чудесний самоцвіт, викреслити з пам'яті золоті бруси. Треба вдавати, ніби нічого не трапилося.

Ще глянув на те місце, де під каменюкою лишив гроші, і рушив до будинку.

Коли ввійшов до кімнати, всі мешканці острова снідали. Олесь привітався і сів на своє місце.

— Ой, де ти був? Я вже почала хвилюватися, — звернулась Мері.

— Ще не вистачало, щоб ми тебе чекали, — зміряв суворим поглядом Олеся Джон.

— Прошу пробачення, — схилив голову Олесь, перехопивши погляд Мері, зрозумів — насувається буря.

. — Бач, який ввічливий. Джентльмен! Ніхто не скаже, що він комуніст, — вимовив Фред і засміявся.

— Годі, Фред. Не про те зараз піде мова. Ось що, Олесь, чи як там тебе зовуть. Мені набридло задарма тебе годувати. Даю два дні на роздуми: лагодь старого човна, що на березі лежить, і гайда звідси. — Джон говорив, утупивши погляд в підлогу, — не бажав зустрічатися очима не лише з Олесем, а й з Мері.

— А ви не боїтеся, що розповім комусь про таємницю на острові?

— Не боїмося. На тому човні ти допливеш до царства Нептуна, — пожартував Фред і знову засміявся.

— І я поїду з Олесем, — вихопився Білл. — Хочете, щоб він загинув? Тоді і я загину.

— Ти, тату, тепер не розлучиш нас ніколи. І я з ним поїду на тому гнилому човнику, — втрутилась у розмову і Мері. — Хотів, щоби Олесь шукав скарб, а тепер ладен утопити його. Знаю, чому. Знаю! Тобі страшно, що я його кохаю. То знай: я ніколи не лишу Олеся самого.

Джон, пахкаючи димом, підвів важкий погляд на Мері, потім перевів його на Білла.

— Тоді два дні даю вам усім…

Мабуть, Джон хотів підвестися і вийти з кімнати, але почув розкотистий веселий сміх. Олесь не сміявся, а самовдоволено реготав і ніяк не міг зупинитися. Відчувши на собі здивований погляд Мері, звернувся до неї:

— Такої вдачі я. У нас на Вкраїні всі веселі. Люблять сміятися, пісень співати. Пробач мені, Мері. — Олесь глянув на Джона і перепитав: — Отже, я ще маю два дні, сер? Але мушу признатися вам — не зможу скористатися вашою приємною пропозицією і згодитися на подорож у трухлявому човнику. До того ж утрьох. Та ви й самі не дозволите мені залишати вас. Особисто я хотів би поплавати в океані на досконалішому кораблі. Ну, хоч би на вашій старенькій шхуні.

Джон і Фред здивовано переглянулися. Напевне, Джон не міг так швидко відповісти. Йому треба довго збиратися з думками. Тому озвався Фред:

— Ви чули, чого хоче оцей більшовик? Подавайте йому лайнер з басейном для купання і стриптизом у ресторані. Претензійні бажання… — Крізь щілини повік Фред єхидним оком цілився на Олеся.

— Годі! Набридли теревені. Всім до роботи, — наказав Джон, — ти, Фред, я й Олесь підемо копати, Білл — до худоби, а Мері лишиться вдома.

— За вашим бажанням, я, містер Джон, скоро маю покинути острів. Тому мене зовсім не цікавить скарб, і я, отже, можу сьогодні марно землю не копати, — звернувся Олесь до Джона.

— Підеш! — наказав Джон голосом, що не терпить заперечень.

— Звичайно, тату, Олесь піде з вами, — сказала Мері й підморгнула Олесеві — мовляв, погоджуйся, не гніви батька.

Вийшли з будинку разом. Попереду крокував Джон. Хоч років йому було чималенько, а ще мав досить струнку статуру, в розмаху пліч, у широкому кроці почувалася сила. Фред сягав лише до плеча братові, дріботів ніжками, ледве встигаючи за Джоном. Олесь ішов за ними. Він не поступався перед Джоном ні кроком, ні плечима. Лише різниця в тім, що Джон ступав, опустивши голову, а Олесь тримав свою високо і гордовито.

Ранок видався чудесний. Спокій океану, напевне, передався й Олесеві. Він усміхнувся сам собі, бо раптом перед зором постав чудесний самоцвіт, що грає у підводному човні всіма барвами райдуги. Цікаво, що сказала б Мері, побачивши його?

Сьогодні Олесь може дозволити собі вільно поводитися з Джоном. А що буде завтра, коли віддасть йому гроші?

— Чи скоро має приїхати Морісон? — запитав Олесь.

Джон не відповів, Фред також не мав наміру починати розмову. Він гнівався на брата, бо з самого ранку хотів проковтнути пілюлю й поплисти в далеку подорож, зустріти в невідомих країнах чудесних красунь і милуватися ними. До нього обов'язково прийде чарівна персіянка із золотою діадемою, що сяє діамантами, з обручками на всіх пальцях. І ось, маєш, чимчикує копати. А спробуй не підкоритися Джонові! Спробуй!

Олесь ще раз перепитав. Джон відповів:

— А навіщо це тобі Морісон? Може, ти за мене віддаси йому борг?

— Мабуть, хоче, щоб Морісон узяв його на велику землю. Дивак! Ну, візьме. А там треба ходити з тобою в поліцейське управління, таможню і ще бог знає куди. Навіщо йому той клопіт?

— Можливо, й так. Але все ж скажіть, — коли має прибути?

— Я гадав, що ти розумніший, — промовив Фред. — Хіба такі, як Морісон, перед ким звітують чи повідомляють, що вони мають робити? Приїде тоді, як забажає. Але можу тебе запевнити: комуніста на палубу не пустить. Не схоче її бруднити, — Фред засміявся у вічі Олесеві. Тут, поряд з братом, він почувався у повній безпеці.

Олесь скипів. Йому, зрештою, також терпець урвався. Сказав:

— Марно маєте мене за дурня. Бачив я ту шлюпку. Вона сяде на дно зразу ж біля берега. Ви хочете, щоб я загинув? Ви маєте намір позбутися мене, доки приїде сюди Морісон, — боїтеся, що я йому розповім про скарб. Але ви помиляєтеся. Якраз Морісонові не маю наміру нічого казати. Навіщо? Самі поміркуйте і зрозумійте. Але коли ви задумаєте мене знищити…

— Чуєш, Джоне, нам погрожують, — насмішкувато мовив Фред.

— Так, так. Забув, що їсть наш хліб, — потвердив Джон.

— Ні, не забув. Я вдячний вам за це. І все життя дякуватиму, — відповів Олесь.

— Ти, певно, забув, що на цьому острові я — закон і суд, — сказав Джон, озирнувшись. — Тут я — і шериф і президент. Як винесу вирок, то лише сам зможу його відмінити.

— Чув! Чув! Тільки слід додати: ми його, той вирок, можемо не лише відмінити, а й виконати, — додав Фред.

— Зрозуміло. Крім судді, шерифа й президента, ви ще й кати? Так накажете вас розуміти? — запитав Олесь, звертаючись до Фреда.

— Саме так!

— Годі мене залякувати. Я вже дивився смерті у вічі. Страшнішого від того, що пережив в океані, в моєму житті вже не буде ніколи. Та годі про це. В мене є ще цілих два дні.

— Один. Другого дня ти маєш зникнути.

— Гаразд.

Почали копати.

День видався для Олеся довгим і сумним. До самісінького вечора не міг зустрітися з Мері. Звичайно, він їй не може розповісти про скарб, але на серці в нього така велика радість, що треба поділитися нею з тим, кого любиш.

До обіду втрьох копали біля стовпа, а як прийшли обідати, Мері не повернулася з ферми.

Білл сказав, що захворіла корова і Мері лишилася біля неї.

По обіді Джон наказав Фредові й Олесеві знову йти копати, а сам подався на ферму.

Йшли мовчки. Олесь попереду, Фред відстав на десяток кроків. Олесь прикинув, що відстань між ними якраз зручна, щоби стріляти в нього з пістолета. Але зброї у Фреда немає. Пострілу не буде.

Саме зараз Олесеві не треба помирати. Адже тут, зовсім близько, лежить неоцінимий скарб, можливо, зберігаються неперевершені витвори мистецтва. Олесь повинен повідомити свій уряд про них. А тоді мистецькі шедеври, цінності й золото будуть повернуті справжнім господарям, тим, кому вони належали раніше. Не наробити б лише дурниць.

Думаючи про це, Олесь чвалав не озираючись. Відчув — його наздоганяє Фред.

— Ти маєш залізні нерви, хлопче.

— Хіба що?

— Я міг би тебе десять разів ліквідувати.

— Фантазуєш, Фред. Адже твій пістолет на дні океану. Ти забув про це.

Фред ніяково опустив голову. Справді забув. Усе життя в його кишені лежав пістолет. Зараз без нього почувається безсилим хлопчиськом. Гарно таким, як Джон і Олесь. У них сили вистачить, а чим він боронитиме своє життя? Як змусить інших боятися? Нарешті, Фред повинен також почувати свою чоловічу гідність. А без пістолета це неможливо.

— Ви мене не вб'єте, бо потім лихо вам буде обом. Цього Мері та Білл не простять.

— Верзеш дурниці. Як тебе не буде, що вони з того матимуть? Нічого. Чи — забере мене поліція, хіба ти сюди повернешся? Ні. Навіть коли мене посадять на електричний стілець, ти не вернешся до своєї коханої.

— А що ти матимеш з того, як мене покладеш? Нагороду від Джона чи від гангстерів?

— Може, я матиму від того лише задоволення — знищив ще одного комуніста.

— А відповідати за це як?

— Ніяк. Ти забув, скільки смертей на душі в привида. Буде ще одна.

— У привида є петля. Він не стріляє.

— Ха! А тобі не однаково?

Вони підійшли до білого стовпа. Олесь ненароком зиркнув на те місце, де лежать гроші. До каменя ніби ніхто не доторкався.

— Облишимо цю розмову. Лізь у яму, — сказав Олесь.

— Ні. Лізь ти першим, — не погодився Фред.

— Хочеш знову зіпхнути каменюку мені на голову? Потім скажеш, що вона сама зірвалася. Чи не так?

Фред не відповів.

— Щось немає бажання копати, — сказав Олесь. — Ти як?

— У мене його ніколи не було. Скажи чесно — ти також переконаний, що тут немає скарбу, що то все чиясь вигадка? Хтось задурив нею голову моєму братові.

Вони сіли на тепле каміння над ямою. Фред несподівано запитав:

— Скажи, а в твоїй країні є гангстери чи мафіози?

— Немає.

Фред отетерів і недовірливо подивився на Олеся, стенув плечима:

— Немає? А як же ви там живете? І ніхто у вас не очищає банків та ювелірних магазинів?

— Банків ніхто не обкрадає. Ювелірних магазинів також. А дрібні злочинці ще є. Мало, але трапляються.

— Які це дрібні? Поясни.

— Кишенькові сявки.

Фред замислився. Від надмірного напруження у нього зморщився ніс і нап'ялися жили на худій довгій шиї.

— Я б не хотів жити в такій країні. Злодіїв і гангстерів у вас немає тому, що нічого їм красти. Так?

Довго і з насолодою сміявся Олесь. Гляне на спантеличеного Фреда — і знову заллється сміхом.

— Оце втнув! Оце сказав! Кажеш, немає чого красти. Знаєш, я гадав, що ти ні до чого не придатний чоловік. Виходить — помилився. Отак дотепуєш. Молодець!

— Чом тобі так весело?

Раптом Олесь заговорив суворо й сердито.

— Не доводилося зустрічати такого нестелепу, таку нерозумну людину, як ти. Мабуть, лише ти один і не знаєш, що влада в нашій країні належить робітникам, селянам.

— А я не робітник і не селянин. То, виходить, я не буду у вашій країні біля влади?

— Не будеш. Такі у нас в тюрмах сидять.

— От бачиш, а в нашій країні я не сиджу. Це ж справжня демократія. От бачиш — це на мою користь.

— Згоден. На твою. Може, підемо копати? — запропонував Олесь. Йому набридло розмовляти з Фредом.

— Ні. Не хочу. Ще таке запитання, тільки ти відповідай правду. На пропаганду мене не бери. Героїну чи маріхуани у вас роздобути можна?

— Ні.

— Зовсім?

— Зовсім. Заборонено торгувати наркотиками.

— Слухай, ти мене не обдурюй. У нас також заборонено їх продавати, але купити можна скільки завгодно і де завгодно.

— У нас наркоманів немає.

— Ніяк не підходить для мене твоя країна. Я там не вижив би.

— Цілком згодний, — ствердив Олесь і всміхнувся.

Ще якась думка мучила Фреда. Він кілька разів недовірливо позирав на Олеся, нарешті наважився і запитав:

— Ну, а нічні клуби є? В рулетку грають? Чи, може, ігрові автомати поставили?

— Нічого цього немає.

— От бачиш, які ви там відсталі. Майже дикуни.

— Я віддав би скарби цього острова лише на один день перебування на своїй землі. Така вона мені дорога!

— Знову про скарб. Ти їх нікому не зможеш віддати, бо їх тут нема, — іронічно всміхнувся Фред і похитав головою.

— Справді. Я не подумав і бовкнув про скарби. Послухай, Фред, а що, коли вони є? Тобі ніколи не спадала така думка? Може, Джон не помиляється, може, карта в нього справжня і скарб тут десь лежить?

— Не плети дурниць.

— Ну, уяви на мить, що вони є, що ми їх знайшли. Як ти вдієш?

— Тоді? Тоді я також став би багатим. Гадаєш, хтось би поживився тим скарбом, окрім мене? Помиляєшся. Ніхто.

— А як же брат? Усе життя тут землю копає, сподівається на скарб?

— Це мене мало цікавить. Знайдемо скарб — брат також буде моїм ворогом. О-о, будь певний. Я зумів би прожити ті скарби так, що ввесь світ заговорив би про мене. Я нищив би комуністів скрізь, а в першу чергу в своїй країні.

Фред раптом згадав, що скарбів немає, і похилив голову. Потайки витяг з кишені пакетик, звідти добув пілюлю і проковтнув її. За кілька хвилин він уже мандрував у далеких чарівних краях.

Олесь ще трохи посидів, з огидою поглянув на вирячені очі Фреда і пішов до кручі, з якої стрибнув у океан. Там дивовижний вир без угаву сплітав м'язи і всмоктував їх у глибину.

РОЗДІЛ СІМНАДЦЯТИЙ

Перед вечором, коли сонце схилилося до обрію, з заходу подув вітерець. Спершу легенько, ніби попереджаючи, щоб його чекали в гості.

Коли Фред і Олесь повернулися до будинку, там уже порався Джон. Наказав він Олесеві негайно перевірити, чи надійно закріплені шхуна і шлюпка. Буде буря.

Ішов Олесь до берега й думав: дивак Джон, ніби ненавидить його і ось доручає перевіряти. То, може, його ненависть не справжня? Може, він лише маскується нею?

Вітер уже почав свою одвічну боротьбу з океаном. Хвилі могутніми валами накочувалися на берег. Вони тепер не гаптували мереживо, а вгризалися в граніт, у безсилій люті відкочувалися, щоб знову й знову взятися за своє.

Олесь перевірив кріплення. Шхуна стояла надійно, лише злегка гойдалася на хвилях. Сюди буря не може простягти свої крила.

Скелі різали хвилі на клапті, і клапті тоді ставали безсилі і кволі.

Вітер сердито стугонів, налітаю чи на скелі. Стугонів ніби тому, що ось уже багато років ранить об той граніт свої могутні груди, а перемогти не може. Минуть ще тисячі й тисячі років, перш ніж переможця буде виявлено. А зараз сміються з вітру скелі, стоять непорушно і твердо.

Повернувся до будинку Олесь збуджений, схвильований. Буря розбудила спогади про недавні години страшної боротьби. Відчув, як здригаються в нього груди і щось холодить спину. Як і цей острів, в океані він був віч-на-віч з ураганом.

Коли Мері гукнула всіх вечеряти, буря набрала ще більшої сили. Океан плакав від того, що не може проковтнути острів, який так недоречно став на шляху.

Повечеряли мовчки. А коли пили каву, Олесь запитав:

— Чому сьогодні так сумно?

Мері всміхнулася і виразно подивилася на Олеся:

— І зовсім не сумно. Навпаки. Мені подобається, коли буря летить над океаном. Мені тоді здається, що ми зовсім маленькі й немічні.

— А я боюся бурі, — озвався Білл, — бо то нечиста сила дмухає на землю. Такими ночами по нашому острові бродить привид.

— Це точно. Він полюбляє, коли темно, — додав Фред.

Джон, здається, нічого не чув, сьорбав каву і дивився проти себе. Білл повів далі:

— Олесь каже, що в їхній країні немає привидів. Там живуть люди і нічого не бояться. Еге ж, Мері?

— Правда.

— То давай туди поїдемо. Ти візьмеш нас із собою, Олесь?

Хлопчина говорив так щиро і з таким завзяттям, що Олесь йому відказав:

— Обов'язково.

— Хай сам спершу туди потрапить, а тоді й вас забере. А то шлюпка всіх тих, котрі бажають потонути, не вмістить, — засміявся Фред, і його тоненькі губи скривилися.

— Гадаєш, і мене шлюпка не витримає? Помиляєшся. Я обов'язково потраплю на батьківщину. Обов'язково. Інакше — для чого жити?

Знову запала тиша. Лише вітер щосили впирався г в будинок, ніби намагаючись стерти його на порохняву. Старенький будинок рипів і потріскував. Але в нього ще досить було сили, щоб устояти на місці. Джон був мовчазний і похмурий. Хто знає, може, буря навіяла спогади якісь? Може, він щось бачить в уяві своїй?

Несподівано Білл запитав:

— Тату, а тобі доводилося бачити привида? Ти так багато прожив на цьому острові.

— Ні, — буркнув Джон і підвівся з-за столу.

— А чому? — не заспокоювався Білл.

Джон вийшов з кімнати, навіть не подивившись на сина. Білл узяв Олеся за руку й потяг за собою, Мері і Фред лишилися в кімнаті. Прибираючи зі столу, Мері запитала в дядька:

— А ти чому не йдеш? Може, хочеш кави? Та я не раджу пити. Не спатимеш потім.

— Не йду, бо хочу порозмовляти з тобою.

— Знову про те?

— Знову. Ти його кохаєш?

— Мовчи, дядьку Фреде. Мовчи.

— Не мовчатиму. Я не бажаю родичатися з комуністом. Наш рід хоч небагатий, але…

— Послухай, Фреде, чому ти втручаєшся в мої справи? Ти ж знаєш, що буде все, як я схочу. Знаєш?

— Навіщо розрядила пістолет?

— Сам знаєш, навіщо. Іди спати! На добраніч. Мері вийшла з кімнати, а Фред ще лишився. Він смалив сигарети й прислухався до бурі.

Олесь не міг заснути. Мабуть, оскаженілий вітер, що свистів і стугонів, нагадав йому ті довгі дві доби, коли віч-на-віч лишився з океаном. Сон не йшов до нього, хоч уже давно минула північ. Раптом почув, як стиха рипнули двері, а коли помітив, що до нього йде Мері, затих, ніби заснув.

Мері зупинилася. Блискавка різонула темряву. Олесь помітив, що одяг на ній мокрий. Їй, напевне, було страшно й соромно. Нарешті вона перемогла себе, стала навколішки й доторкнулася до його плеча. Олесь простяг руку і наткнувся на її худорляве плече.

Мері шепотіла молитву. Олесь ледве вловлював окремі слова. Після молитви припала головою до грудей Олеся.

— Що скоїлося, мила моя? Чого ти, Мері?

— Тихше. Прошу тебе… — притулила вона до його вуст руку.

— Я кохаю тебе і все життя хочу бути з тобою. Забери мене звідси. Не можу я щохвилини думати, що тобі загрожує небезпека. Я чула їхню розмову і знаю: вони хочуть позбутися тебе до приїзду Морісона. Бояться, що я вижену того жениха, коли ти будеш тут. Не вір їм. Не вір моєму батькові. Він жорстокий і страшний, коли гнівається.

— Де ти була? Чого вся тремтиш?

— На березі. Ой, страшно там. Я зіпхнула шлюпку у воду. Хвилі кинули її на берег, і від неї тепер нічого не лишилося.

— Але, Мері, твій батько обов'язково звинувачуватиме мене.

— Я скажу, що сама це зробила. Я й не на таке піду, аби тобі не загрожувала смерть, милий мій. Молюся ввечері і зранку. Прошу бога, щоб захистив тебе, щоб лишив мені єдину радість — тебе. Він буде милостивий до мене. Та…

— Що ти хотіла сказати?

— Ти не віриш у бога. Коли б вірив — він би захистив. Що я можу зробити?

— Поцілувати, — прошепотів Олесь і стиха засміявся.

Мері знову поклала свою руку йому на губи. Олесь узяв її руку в свою, підвівся з підлоги і сказав:

— Не хвилюйся. Запевняю тебе — все буде гаразд. Мила моя дівчинко, я поїду звідси лише разом із тобою. Ти навіть не знаєш, що буде завтра. Даю тобі слово — вони будуть мене прохати лишитися на острові. Не бійся за мене і не ходи сама вночі. — Олесь хотів поцілувати Мері, але вона знову припала головою до його грудей.

— Вони жорстокі. Не вір їм! Вони зрадливі й підступні. Це великий гріх, що я так говорю про свого батька і дядька. Але це правда і її знає бог.

Мері причаїлася. Їй було приємно і тривожно.

— Мені бог не простить, що я прийшла до тебе вночі. Я молитимуся до ранку, проситиму його милості.

Притулившись до юнакової щоки, вона рвучко підвелася й вийшла.

Олесь випростався на підлозі. Ноги його впиралися в стіну. Білл спокійно дихав і щось шепотів крізь сон. Буря, здалося, почала вщухати. Стомлений вітер не завивав, а зажурно і сумно зітхав, ніби шкодуючи, що океан знову лишився не подоланий і скелі стоять, як і тисячу років тому. Старенький будиночок теж неушкоджений.

Скільки зусиль витрачено марно.

Було чутно, як хвилі ще кидалися на гранітні скелі, втрачаючи силу. Промине кілька годин, і океан мирно задрімає.

Олесь не спав до ранку. Пригадалося рідне село. Зараз там косять трави. Ще із сьомого класу він почав ходити на косовицю. На луках біля Сули трави о цій порі стоять високі, соковиті. Не дуже сіножатками поженеш там — на галявинах, у гаях та левадах.

Коса в нього йшла рівно та розмашисто, траву брала при самісінькій землі. Бувало, старі косарі, що тепер лише коси клепають, навіть заздрили.

— Ну, йде Олесь! Як я, бувало, в молоді роки. Добрий косар росте. Поважатимуть люди.

Повертався додому втомлений і голодний. Мати обіймала, припадаючи до нього:

— Косарику мій, а чи дівчата бачили, як ти ручку йдеш? Може, котра вже всміхається, га?

Ще в сьомому класі вчився, а матуся вже про наречену думає. Говорить вона ніби жартома, ніби для того, щоб посміятися, але коли часто такі смішки в хаті, то вони вже й на жарт не схожі.

Якось Олесеві схотілося заспокоїти матір, і він сказав, що невісткою в неї буде Галинка.

— Ота кирпата? — запитала мати.

— Мені подобаються кирпаті, — відказав Олесь.

Після цієї розмови мати більше не говорила про наречених.

Не вийшов косар з Олеся. Потягнуло на море. А косовиці в рідному колгоспі ніколи не забуде.

Крізь вікно пробивався несміливий, щедро вимитий дощем ранок. Олесь зачекав, доки вікно дужче посивіє, підвівся, кілька разів змахнув руками, глянув на Білла. Хлопчик смачно спав. На губах грала усмішка. «Що сниться йому?» — подумав.

Одягнувся і вийшов. Сьогоднішні події можуть змінити його життя.

РОЗДІЛ ВІСІМНАДЦЯТИЙ

На столі у великій тарілі парували смачні кукурудзяні млинці, в мисці красувалися помідори, а поряд — тоненько нарізані сир і шинка.

— Де ж твій Олесь? — запитав Джон у дочки. — Вдруге змушує нас чекати. Не будемо зважати на нього. До столу.

Мері образливо надула губи. Щось неприємне було в голосі батька. «Твій Олесь». А хоч би й так — її. То з цього хіба треба глузувати? Вона не дозволить!

Фред і Джон пішли до столу, а Мері з братом лишилися біля вікна. Так уже повелося в цій родині — після смерті матері ніхто не доторкався до їжі раніше від Мері. Навіть старий Джон дотримувався такого порядку.

— До столу — сказав! — гримнув батько, поглядаючи на Мері, на Білла.

— Їжте, а ми зачекаємо, — відказала Мері.

— Гаразд. Але нагадай йому, що сьогодні має забиратися звідси геть.

— Я знаю, ви хотіли відправити Олеся на смерть. Ви чекаєте його загибелі, мов свята. Та знайте: він нікуди не поїде звідси. — Мері дивилася у вічі своєму батькові. Погляд у неї твердий, брівки стиснуті.

Джон розумів — дочка не жартує, та вимовив про всякий випадок:

— А це не тобі вирішувати. В нашому домі є старші.

— Ні, мені вирішувати! Мені! Ви його ненавидите, а я кохаю. Тому мені вирішувати! — вигукувала. — Запам'ятай назавше, тату: Олесь поїде з острова тільки разом зі мною.

— І зі мною також, — сказав Білл. — А ви лишайтеся тут.

— Мовчати! — гримнув Джон.

— Ти нам не перешкодиш. Поїдемо звідси. Коли ви хочете, щоб Олесь загинув, то і я з ним…

— Проклинаю тебе! — гримнув Джон.

Мері остовпіла. Вона ніколи не чула цього слова з вуст батька. Стиха вимовила:

— Можеш проклинати. Ти в бога не віриш, тому він твоїх слів не почує.

Джон сидів біля столу й дивився кудись далеко в простір. Невже через цього шмаркача, через цього непроханого гостя утратить дочку й сина? Ніколи цьому не бувати! Джон ще знайде сили, щоб упоратися з тим чужинцем. А дочка поплаче та на тому все й скінчиться. Ой, ні — не скінчиться. Знає він її. Знає, бо в неї — його вперта вдача.

Мері стояла біля вікна й дивилася на долину — чи не з'явиться Олесь?

Фред смакував млинці й не втручався в розмову. Лише вряди-годи ядуче всміхався і щось мугикав собі під ніс. Нарешті й він не втерпів:

— Кажуть, у них немає буржуїв, а Олесь поводиться ніби панок. Живеться йому в нас добре, їсть на дурничку…

Фред не закінчив свого. До кімнати зайшов Олесь, привітався і попрохав пробачення, що спізнився. В куток Олесь кинув пакунок, загорнутий в брезентину. З того, що в кімнаті запала тиша, зрозумів: тут говорили про нього.

Мері запросила Олеся до столу й присунула до нього мисочку з млинцями, поклала сиру і шинки.

Їли мовчки. Коли перед Джоном спорожніла миска, звернувся до Олеся:

— Що ти нам сьогодні скажеш?

— А що б ви хотіли почути? — з усміхом запитав Олесь.

— Джон хотів би почути, коли ти заберешся з острова? — спитав Фред, запалюючи сигарету.

— Ні. Не так, — втрутився Джон, — Я хочу, щоб сьогодні до вечора тебе тут не було.

— Гаразд. Це останнє ваше слово? — запитав Олесь.

— Ні, чому ж останнє, — іронізує Фред, — можеш не чекати до вечора. Бери шлюпку і їдь хоч зараз.

— Шлюпки немає. Її змила буря, — сказала Мері, — і, взагалі, ти їх не слухай, Олесю. Вони вже знають, що я з Біллом їду з тобою.

— Замовкни! — вдарив кулаком по столу Джон. — Коли шлюпки немає, то геть звідси тим шляхом, яким до нас потрапив.

— Годі! — підступила до батька Мері. — Я не дозволю знущатися над ним.

Несподівано Олесь засміявся і з насолодою слідкував, як зсунув брови Джон, як лютиться Фред. Насміявшись досхочу, Олесь зовсім спокійним голосом запитав:

— Помиляєтеся, містере Джон. Я хочу виїхати звідси зовсім інакше, ніж прибув. Чи не погодилися б ви трохи порозмовляти зі мною, сер?

Мабуть, недоречний сміх та вишукані слова Олеся вразили старого Джона. Він стенув плечима.

— Говори, тільки небагато.

— Скільки ви заборгували Морісонові?

— А це тобі навіщо? Може, ти замість мене віддаси йому борг?

— А ви скажіть. Може, й віддам.

— Десять тисяч доларів без малого. Он скільки.

— Не так уже й багато. За такі мізерні гроші хочете віддати свою дочку нікчемному стариганові?

— Це тебе не стосується, — розлютився Джон.

— Ще запитання: скільки коштувала ваша шхуна, коли ви її купували?

— Три тисячі. Це я знаю, — вигукнув Білл.

— Ну, а коли б хтось запропонував вам за неї десять тисяч, ви б її продали? — Олесь із цікавістю позирав на Джона.

— Таких диваків немає на світі.

Олесь підвівся з-за столу, взяв у кутку пакунок і подав Джонові.

— Я купую у вас шхуну за десять тисяч доларів і стільки ж даю вам, щоб повернули борг Морісонові. Сьогодні ж я від вас поїду.

Всі присутні в кімнаті здивовано глянули на Олеся. Сині-сині очі Мері стали ще більшими від приємного здивування. Джон тримав у руках пакунок і, здається, прикипів до підлоги, Фред ще не зрозумів до пуття, що тут відбувається, а Білл радісно тулився до Олеся.

Та німа сцена минула. Джон гарячково розгорнув пакунок, швидко рахував стосики, перехоплені навхрест голубими стрічками, і щось бубонів собі під ніс. Ніхто в кімнаті, проте, не міг зрозуміти, що він говорить. Потім Джон кинув усі гроші на стіл, розпакував одну пачку, порахував. Кілька асигнацій перевірив на світло. Чи не фальшиві. І несподівана радість засвітилася в нього на обличчі.

— Ну то як, згодні? — запитав Олесь, коли Джон закінчив рахувати.

— Згоден! Звичайно згоден! Бери шхуну хоч зараз, — радісно вигукнув. Очі в Джона сяяли, він підійшов до Олеся й по-дружньому поплескав його по спині. — Не знав я, що ти мене виручиш із біди, сер Олесь. Дякую! Ти справді хороший хлопець.

Несподівано з кутка просичав Фред:

— Джоне, не будь дурнем. Олесь знайшов наш скарб і нашими грішми з тобою розраховується. Тобі віддає мізерну частку, а собі гребе мільйони. Не будь дурнем…

Нараз Джон спохмурнів, підійшов до столу, поклав руку на купу грошей і запитав:

— Скажи нам, де ти взяв стільки доларів?

Олесь чекав на таке запитання. Тому до відповіді приготувався:

— То не має значення. Я з вами розрахувався за всі борги, ви мені продали шхуну, і все стало на місце.

— Ми з тобою, Олесь, — сказала Мері, беручи Олеся за руку. Білл підступив до нього з другого боку.

— Зачекай, містер Олесь… чи як там тебе. Зачекай. Адже Фред каже правду. Гроші я беру. А шхуна нехай собі поки що стоїть на місці. Я передумав. Поживи з нами ще на острові. Там видно буде.

— Оце інша розмова. Безперечно, Олесь, ти залишишся. Ми вже звикли до тебе, а дехто взагалі без тебе тут жити не може… — усміхнувся Фред. І голос у нього був неприродно ввічливий.

Мері, що досі не втручалася в розмову, підійшла до батька і сказала:

— Тату, ти хоч подякуй Олесеві. — Вона поклала батькові руку на шию: — Ти ввесь час гримав на Олеся, а він допоміг нам позбутися боргу.

Джон не підвів погляду. Його опанувала якась думка, і він навіть не чув, що сказала дочка. Лише зараз до його свідомості дійшло — так, цей юнак знайшов скарб, який Джон шукає все життя. Знайшов і заволодів ним. А як же йому, Джонові, далі жити?

Джон натовк люльку, запалив, пахнув димом. Не підводячи голови, запитав:

— Де знайшов скарб?

— Давайте про це не говорити. Я вам віддав усі гроші, які мав. Не залишив собі й поганого долара. Можете обшукати, коли не вірите, — відповів Олесь, відчуваючи, що насувається страшна гроза. Витримати перший удар.

— Не про це питаю. Де скарб? — На цей раз Джон звів погляд на Олеся і зробив крок до нього.

— Я вам віддав усе, що мав. Коли ви знайдете в мене хоч цент — катуйте як схочете.

— Ти собі забрав усе, а нам віддав лише крихти. Не крути, кажи: де наш скарб?

Олесь глянув на Джона, потім на Фреда, Білла, Мері. Цікаво, що зараз думають про нього? Олесь знав, що саме так обернеться справа, і був готовий до всіляких несподіванок. Знову в погляді Мері він помітив страх. Вона напевне знає, що тепер батько і Фред піддадуть Олеся страшним тортурам, аби дізнатися, де скарб. Джон, ясна річ, уже твердо надумав ніколи нікому не поступитися. Як він може комусь віддати скарб, який шукав усе життя? Напевно, Джон зараз міркує: як же все трапилося — у нього карта, копає острів майже десятки років і нічого не знайшов, а цей хлопчина одразу натрапив?

Фред, напевне, ладен уже зараз знищити Олеся. Проте він цього тепер не зробить, поки не довідається, де лежать багатства. Як зробити, щоб не Джон, а він, Фред, взнав про них? Оце зараз його турбує найбільше.

Джон підійшов до Олеся впритул і запитав:

— Де? Знай, доки не признаєшся про скарб, звідси не вирвешся.

— А коли й вирвешся, то прямісінько в могилу, — зареготав Фред.

Довірливо й відверто дивився Олесь в очі Джонові. Він сказав:

— Гаразд, відповім. Знайте: нікому ніколи з вас не вдасться знайти скарб, а я ніколи не скажу, де він є. Коли б там були гроші, я одразу віддав би їх вам. а там не гроші. Там витвори мистецтва та цінності, награбовані фашистами в окупованих країнах. Отже, всі ці скарби треба повернути справжнім господарям. Сподіваюся, вам усе ясно? Зрештою, додам. — більш нічого й ніколи про скарб нікому не скажу.

Мері відчула, що зараз може трапитися лихо. Під гарячу руку краще не потрапляти батькові. Треба дати йому охолонути. Вхопивши Олеся за руку, вона майже витягнула його з кімнати.

РОЗДІЛ ДЕВ'ЯТНАДЦЯТИЙ

Ніч була похмура й тиха. Здавалося, вона вичікує нагоди, щоб послати на землю вітер і дощ з блискавками.

Справжньої тиші над океаном не буває. Три тіні примарно рухалися над водою, наче прислухаючись до її шепоту. Іноді десь кугикне чайка спросонку, щось плюскне у воду — чи то камінець океан проковтнув, чи тюлень наблизився до берега й бавиться з дітьми своїми.

Ще вчора, після тієї розмови, Мері вмовила Олеся негайно втікати, бо тато і дядько не змиряться, що не вони, а хтось заволодіє скарбом. Вони або ж закатують Олеся, або покінчать із ним одразу.

Найбільше був задоволений Білл. Уявляв собі, як пливтимуть шхуною в океані, а він стоятиме біля стерна. Хай Олесь себе за капітана, а Білл буде щонайменше старпомом. Пропливуть чимало днів, досягнуть великої землі, де по-справжньому живуть люди. А звідти поїдуть до Олеся. Там Білл ходитиме в школу й гратиметься з дітьми. Олесь каже, що швидко навчить його розмовляти українською мовою. Ото буде здорово!

Коли до берега лишалося зовсім близько, Мері зупинилася, сплеснула руками:

— Ой лихо! А води забули взяти! Як же в океані без води?

Хвилинку постояли. Потім вихопився Білл:

— Зачекайте мене тут, я зараз.

Олесь та Мері лишилися біля скелі. Олесь поставив кошик на землю і пригорнув Мері.

— Мила моя дівчинко, у тебе очі як океан — безмежні й гарні. — Він нахилився й поцілував її в губи.

— Мені страшно, Олесь. Якесь тривожне передчуття мене турбує.

— Все буде гаразд.

— Я забула помолитися, і бог нам не допоможе…

Олесь ледь стримав сміх: він якось необережно поглузував з її віри в бога, та Мері образилася, відвернулася й довго мовчала.

— А ти зараз помолися, — порадив Олесь.

Йому хотілося заспокоїти свою кохану. Їй, напевне, тяжко.

— Не можу. Я тоді розмовляю з богом, коли спокійно і радісно на серці. А зараз, може, я сама чиню гріх, кидаю батька й могилу матусі…

— Заради мене?

— Може, й так. Заради нашого кохання. Не зможу я жити без тебе, як не можу без бога. Бо ти мій єдиний! Я повинна вберегти тебе від смерті. Гадаєш, не розумію, навіщо віддав батькові гроші? Ти ж знав, що після цього буде, але віддав, бо мене хотів урятувати.

Повернувся Білл з відром води. Так? Хотів, щоб батько забув про Морісона?

— Он скільки є! Вистачить?

Олесь узяв відро, Мері — кошика з їжею. Пішли швидше.

Олесеві пригадалася вчорашня розмова. Перед обідом їм удалося побути разом. У ці години Джон порався на сироварні, а Фред, наковтавшись героїну, марив у холодку.

Мері запитала:

— Ти справді знайшов скарб?

— Справді.

— Він великий? Там багато золота й діамантів?

— Так.

— Ти мені не говори про нього нічого. Я не повинна знати, де скарб, бо я можу сказати батькові, коли почне тебе катувати. Не говори.

— Гаразд, Мері, не скажу.

Вони помовчали. Мері довго не наважувалася запитати, але все ж не втерпіла:

— Тепер ми з тобою будемо багаті. Правда?

— Не знаю, Мері.

— Але ж…

— Ти гадаєш, що я неправду казав твоєму батькові? Ти гадаєш, що я загарбаю ті скарби собі?

— Ні… — розгубилася Мері. — Але… та я вірю, що так, напевне, треба…

— Ось ми потрапимо в нашу країну, поживеш з нами і навчишся думати, як я. Гаразд?

— Згода. Навчуся.

По трапу піднялися на шхуну. Тільки на палубі Олесь відчув, що його охопило гаряче бажання негайно вирватися з цього клятого острова.

— Білл, веди мене до моторів. А пальне там є?

— Є. Я сам заливав баки. Ми завжди тримаємо мотори напоготові. Так велів тато.

— Нам би вийти з бухти, а там напнемо вітрила.

Олесь і Білл спустилися по східцях у маленьке машинне відділення, де стояли два мотори. Мері лишилася на палубі.

А в цей час у будинку почав несамовито валувати Бубо. Хоч як Білл просив узяти з собою собаку, згоди не дійшли. Мері сама любила Бубо, але ж в океані його треба годувати й поїти, а в них самих харчів обмаль. Білл порюмсав трохи й погодився.

Бубо, звичайно, почув, як вийшли з будинку його кращі друзі. Спочатку прислухався й терпів. Почув, як усе далі й далі віддаляються від будинку Мері, Білл та Олесь. Бубо сподівався, що Білл зараз повернеться і покличе, але марно. Тоді Бубо почав шкребтися в двері, щоб відчинити їх. Та вони не піддавалися. Бубо не витримав і заскиглив.

Фред і Джон підхопилися разом.

— Що трапилося, Джоне?

Той не відповів, пішов у кімнату Білла. У ній не було ні сина, ні Олеся. Тоді Джон присвітив ліхтариком у кімнаті Мері. І там пусто.

— Утекли! — гукнув Фредові й, захопивши мисливську рушницю, подався з кімнати.

Бігли щодуху. Попереду Джон, за ним — Фред. Джон шепотів:

— Усіх постріляю! Всіх до єдиного!

— Тоді ніколи не заволодієш скарбом, дурню, — відказав Фред. — Думати треба!..

— До біса все! Постріляю!

Раптом вони почули, як на шхуні чмихнув мотор.

— Один уже завели, — прошепотів Фред. — Та одним не зрушать її з місця.

Джон наддав ходу. Коли збігли на трап, їм назустріч кинувся Бубо. Пес радісним скигленням зустрів новоприбулих і, напевно, радів з того, що ось тепер вони знову всі вкупі.

Саме тоді почав працювати другий двигун.

— Виходь! — гукнув на повні легені Джон і для більшої переконливості вистрелив у повітря.

Першою підбігла до батька Мері. Вона вигукнула:

— Кинь рушницю!

— Геть!

— Кинь, кажу! — Мері рішуче пішла на батька. Дуло рушниці дивилося їй у самісінькі груди.

На постріл прибіг Білл. Він одразу збагнув, у чім річ, і сказав:

— Не бійся, Мері. Там я лишив тільки один патрон. — Потім підбіг до батька і запитав — Чого ти сюди прийшов?

— Де він? Де Олесь?

— Ти його не чіпай. Це все я придумала. Це я потягла всіх на шхуну і вмовила тікати. Мене карай, коли хочеш. А його не смій чіпати!

Олесь підійшов до гурту.

— Що тут за галас? Ви ж, здається, містере Джон, взяли в мене гроші за шхуну?

— Геть звідси! Вдома поговоримо! — наказав Джон.

Фред подався глушити мотори, а Олесь, Мері, Білл і Бубо покрокували слідом за Джоном.

Ішли мовчки. Бубо стрибав від радощів — адже знову поряд із ним ті, кого так любить.

Десь далеко в океані, за важкими олив'яними хмарами, народжувався ранок.

Біля будинку Джон зупинився і наказав Олесеві:

— Стій тут.

— І не подумаю. Я буду з ними, — сказав Олесь, показуючи рукою на Мері та Білла.

— Стій, кажу! — несамовито заревів Джон і щосили вдарив Олеся кулаком у живіт.

Олесь ойкнув і присів навкарачки. Нестерпний біль не давав йому можливості розігнутися. А тим часом Джон потяг Мері з Біллом за руки і штовхнув у комірчину.

— Що ти робиш, батьку! Не бий Олеся! Не бий! Я кохаю його, батьку! Не чіпай! — говорила Мері. В її голосі чулося стільки болю, що Білл розплакався, мов дитина.

Хоч біль ще не минув і Олесь не міг навіть на повні груди дихнути, проте він підійшов до дверей комірчини й смикнув за клямку. Двері були замкнуті. Звідти чувся плач Мері.

— Відійди! — наказав Джон.

— Відімкніть і випустіть їх. — Олесь відчув, що сили до нього повертаються. Напруживши м'язи рук і ніг, ступив до Джона. А той стояв, приготувавшись до бійки: зігнув трохи спину, наставив уперед важку голову, кулаки, немов пудові гирі, тримав на рівні грудей.

Потім — небуття.

Олесь нічого не пам'ятав. Не помітив і того, як потайки підкрався ззаду Фред і вдарив важкою ломакою по голові. Олесь упав і довго лежав непорушно. Джон вилив йому на голову цебер води, підвів на ноги. Олесь очманіло трусив головою, а вона боліла до нестями.

— Тепер ходімо, — наказав Джон.

Рушили. Джон і Фред тримали Олеся попід руки.

Йшли повільно, мовчки. Біля сироварні ніби десь з іншого світу долинули слова Фреда:

— Шкода, що не можна зараз коцнути. Я з великим задоволенням зіштовхнув би його з кручі в океан.

— Устигнеш. Як довідаємося, де скарб, тоді й…

Олесь почув різкі пахощі достиглого сиру. То вони зараз у сироварні? Що ж буде далі?

— Мамо, матусю, рідненька моя! Порадь, як мені далі жити? Тобі на тому світі краще, ніж нам тут. Там спокій, благодать, вам зовсім близько до бога. А звідси, з землі, далеко-далеко до нього. Тому й люди такі жорстокі.

За останні дні Мері схудла, змарніла. Виплакані очі були сумні. Вона впала на могилку й на мить застигла нерухомо.

— Коли б ти була з нами, тато не насмілився б так діяти. Ми з Біллом добу сиділи в комірчині — і татове серце не боліло за нами. Лише раз і дав нам напитися. Бідолашний Білл тримався краще, ніж я, мене заспокоював, хоч йому було тяжко, дуже тяжко! Я плакала, молилася. За Олеся мені страшно, матусю. Чи живий він? Чи, може, закатували його тато з Фредом? Сьогодні зранку, коли я насмілилася запитати батька, де Олесь, Фред сказав, що вже на дні океану Олесь годує крабів. Але я не вірю. Не можуть вони його вбити. Цього не допустить бог. Не жити мені на світі, коли вони… коли не буде Олеся. Не жити!

Мері глянула в далечінь. Океан лежав під олив'яним небом похмурий і непривітний.

— Сьогодні зранку я прохала батька сказати, чи живий Олесь. Він щось буркнув сам до себе, глянув на мене жорстоко й вийшов геть. Вони його так одразу не повинні вбити. Адже тільки Олесь знає, де скарб. Лише він один знає. Тому батько і Фред його катуватимуть, щоб випитати таємницю. Та марно. Не скаже він. Не скаже. Я його знаю! Що ж буде?

Мері розповіла матері, як вона з Біллом шукала на острові Олеся, але й сліду ніякого не знайшли. Тато також кудись зникав і довго не приходив до будинку. А Фред лишався побіля них. Він стежив за кожним їхнім кроком.

— Прощавай, матусю. Може, ми скоро побачимося. Коли вони вбили Олеся — я прийду до тебе назавжди.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТИЙ

Лише наступного дня Олесь прийшов до пам'яті. Боліла голова, заніміла спина, а в ноги ніби хто цвяхів понабивав. Спробував поворухнути руками — не може. Вони були міцно зв'язані мотузкою. Вочевидь, він давно лежить на спині, бо каміння аж уп'ялося в м'язи.

Де він? Навкруги густа темрява. Десь іздалека, крізь маленьку щілину, пробивався кволий промінець світла. Напевне, була денна пора. Нарешті вдалося розпізнати в темряві обриси стелі, стіни. Олесь зрозумів: він у сирій холодній печері.

Ледве-ледве повернувся на правий бік. Стало ніби трохи легше. Напружив пам'ять, намагаючись пригадати, що з ним скоїлося, як тут опинився.

Мов з туману, прийшла згадка: в сироварні Джон засвітив свічку, нашвидку ковтнув з пляшки, постояв трохи, ніби вирішуючи, що робити далі, нахилив голову й посунув на Олеся.

Олесь чекав, також нахиливши голову. Джон сунув занадто повільно. Підійшов упритул і щосили вдарив Олеся в щелепу.

Напевне, Джон сподівався побачити юнака на підлозі, проте Олесь лише похитнувся, стиснув кулаки і зробив ще крок до Джона. В очах кипіла злість. Олесь бачив, як сполохано Джон відступив крок назад. Страху в очах Джона Олесь не помітив, але той, напевне, не сподівався, що юнак наважиться помірятися з ним силою. Олесь наступав.

Коли вже Джонові не було куди відступати, до сироварні вбіг Фред.:

— Годі битися! Встигнете! Краще поговоримо як слід! — вигукнув з порога.

— Чого це я маю розмовляти з цим молокососом, — вимовив Джон і брудно вилаявся. Поява Фреда підбадьорила його — знову зціпив важкі, як молот, кулаки.

— Марно залякуєте. Я знаю, що ви не вб'єте мене. Навпаки, зараз оберігатимете найдужче, бо я один у цілому світі знаю, де скарб.

— Помиляєшся! В мене ти заговориш швидше ніж думаєш, — вимовив Джон. Обличчя його стало страшним. Жовна мололи, брови стиснулися, немов дві стріли, борідка задерикувато полізла вгору. На червоній шиї набрякли жили. Він ухопив ножа.

Та не встиг Джон навіть піднести руку. Її перехопив Олесь і натиснув щосили. Минуло кілька хвилин, і ніж випав з Джонових рук. Олесь відкинув ножа ногою і вимовив:

— Не ваджу жартувати такими речами.

Джон здивовано дивився на Олеся. Досі він був переконаний, що немає на світі дужчої за нього людини, а цей хлопчина так легко впорався з ним. Джон сів до столу. Здається, лють його минула. Припав до пляшки.

Фред почав:

— Як це тобі, містер Олесь, удалося знайти скарб? Джон п'ятнадцять років його шукає.

— Двадцять, — буркнув Джон.

— Така в мене вдача. Що задумаю, те й роздобуду, — мовив Олесь.

— Ти казав, що у вашій країні… — вів далі Фред.

— У Радянському Союзі ти хочеш сказати?

— Саме так — у Радянському Союзі немає буржуїв. Навіщо ж тобі скарб? Віддай його нам. Забереш собі Мері й поїдеш звідси. Гадаю, Джон не буде заперечувати…

— Буде. Джон уже продав дочку Морісонові.

— Забудьмо про це, — миролюбно сказав Фред. — Отже, на таких умовах ти згоден? Скажеш нам, де скарб?

— Ні.

— Ти хочеш віддати скарб своєму урядові?

— Так. А він поверне ті багатства справжнім господарям.

— А ти добре знаєш, що тобі зараз загрожує? — запитав Фред, і голос у нього задрижав.

— Добре ж я знаю, чого саме можна чекати від вас обох.

— Ну що ж, будемо сподіватися, що наша розмова не остання і що ти свою думку зміниш, коли Джон вживе відповідних заходів.

— Де Мері, де Білл? — запитав Олесь.

— Це тебе не стосується, — відказав Фред.

— Більше, ніж ви гадаєте. Де вони?

— Забудь про них. Ти їх більше ніколи не побачиш.

Раптом спогад обірвався. Олесь ніби знову почав засинати. То був не сон — щось липке й важке навалилося на нього. Часом йому вважалась велетенська жаба — ніби наступила йому лапою на груди й тисне, тисне…

Коли Сивокінь прокинувся, йому здалося, що випірнув з багнюки й потрапив на чисте повітря — відчув у собі силу і волю до боротьби. Піднявши зв'язані ноги, вперся ними в камінь і трохи пересунувся до того місця, де крізь щілину пробивалося пасмо світла. Ще і ще кілька таких рухів — і він посувався все далі й далі. Десь, певне, за годину був біля щілини, перепочив, підвів голову і крізь щілину побачив спокійні вали хвиль. Потім ліг на спину і замислився. Виходить, підповз до тієї скелі, що є берегом? Так? То вхід до печери має бути з протилежного боку. Склепив повіки й знову, немов із туману, насунули спогади.

— Гаразд, віддам за тебе Мері. Скажи лише, де скарб, і вона буде твоєю, — прогудів Джон.

— Не треба цього робити. Вона й так буде моєю. Ми з нею вже вирішили.

Джон замолов жовнами. Стріхи брів збіглися, руда борідка погрозливо випнулася. Підвівся з-за столу і почав швидко ходити з кутка в куток, підійшов до Фреда, щось сказав йому. Фред подав братові кілька пілюль. Настрій у Джона якось одразу змінився. Куди й поділася його лють. Сів до столу і поклав свою кошлату голову на руки. Здається, розпач подолав його.

— Та чи знаєш ти, — почав Джон, усе ще не підводячи голови, — що для мене отой скарб? Все життя я не розгинав спини, шукаючи його. Чи тобі спадало на думку, що з-за того скарбу на Чорному острові загинуло занадто багато людей. Ти про це не думав. Ти гадав, що Джон не має серця і лише гніватися вміє. Помиляєшся. Віддай мені скарб, я тебе відправлю додому. Ти тоді взнаєш, що я маю добре серце. Всі люди це взнають.

Олесь підвівся, навіть трохи завагався. Хіба не розчулишся, коли з вуст такого сіромахи почуєш подібні слова? Але, наразі опанувавши себе, сказав те, що вже кілька разів повторював: скарб слід повернути справжнім господарям.

Джон витяг з шафи пляшку й три склянки. В одну з них поклав пілюлі й налив червоного вина, а в дві інших — віскі. Зачекавши трохи, подав Олесеві вино й сказав:

— Ну, годі на сьогодні. Випий, і ми — з тобою.

Олесь трохи завагався, але вже давно відчував спрагу. Припав до склянки і, не відчуваючи смаку, осушив її. Фред і Джон глянули один на одного й усміхнулися. Вони випили віскі й тепер сиділи, дивилися на Олеся. Він зрозумів: щось трапилося. Чом це вони обидва раптом стали іншими? І дивляться на нього, ніби глузують.

За кілька хвилин Олесь відчув, як обважніло тіло його і почала паморочитися голова. Та цей стан несподівано змінився. Стало весело і радісно. Перед очима попливли якісь дивні краєвиди. Здавалося, летить у літаку, над горами. А все тіло стало легким і якимсь особливим, ніби напоєне чудесним нектаром. Голос Джона доходив до нього десь здалека.

— Я тебе зараз не вбиватиму. Ні. Ти помиратимеш довго і страшно. Дам, проте, тобі час подумати. Може, візьмешся за розум.

— Марно витрачаєш слова, брате, — вимовив Фред, — зараз він уже не належить собі.

Олесь з усмішкою на вустах спостерігав, як Джон міцно скручує руки. Йому до того ніби не було ніякого діла.

Джон узяв Олеся під руки, і вони пішли. Але ноги стали гнучкими. Тоді Джон звалив Олеся на плечі й поніс.

Минали довгі години в маренні. Перед очима зринали якісь краєвиди. Вони змінювалися дивовижними, химерними картинами, й тоді пливли перед очима величезні ящури, павуки, звідкись приходили скажені шакали і на очах перетворювалися на ще страшніших та огидніших удавів. Потім Олесь надовго втратив свідомість. Прийшов до пам'яті лише в цій холодній печері. У роті в нього кляп, руки й ноги міцно зв'язані.

Олесь утратив відчуття часу. Скільки годин чи днів минуло відтоді, як його розлучили з Мері? Де вона зараз? Спробував пересуватися попід стіною. Здалося, що так він рухається набагато швидше. Раптом стіна кудись зникла, з'явилася порожнеча. Обережно глянув униз, але нічого не помітив. З ущелини вихлюпувалося холодне важке повітря. Там, у прірві, напевне, вода. Коли б посунувся ще трохи, очевидно, вже був би на дні.

Минали години, Олесь витратив усі сили й затих побіля стіни. Найбільші страждання приносила йому ганчірка, що стирчала в роті. Не міг навіть ворухнути язиком. Мучила спрага. Наблизив обличчя до скелі й лівою щокою почав натискувати на камінь. З лоба і з носа потекла кров, але це не спинило його. Здалося, ніби ганчірка трохи піддалася й стала висовуватися з рота. Вільніше дихалося. Нараз ганчірка зачепилася за якийсь гостряк, і Олесь звільнився від неї зовсім. Нестерпно захотілося пити.

Спробував вимовити хоч слово:

— Мамо!..

Та навіть каміння не почуло того шепоту. Ще трохи просунувся й відчув: стіна стала теплою. То вона не товста, коли її проймає сонячне проміння? Він ліг і затих. Несподівано почув струмочок повітря на скроні. Воно було тепле. Може, десь тут є вихід із цього пекла?

Втома здолала його. Юнак міцно заснув.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ПЕРШИЙ

— Де ти його подів? Ти вбив його, вбив? Ні, ти не посмів! Він живий! Кажи, де Олесь?! — допитувалася Мері в батька. Вона стояла навпроти нього, дивилася йому у вічі своїми синіми-синіми очима, які потемніли від скорботи.

Джон останні дні закинув роботу на сироварні й не вихмелявся. Зараз сидів біля столу і пив саморобну смердючу горілку, люто позирав на Мері. Дочка знала: коли батько п'яний, краще його не дратувати, але зараз вона забула про все. Другий день немає Олеся.

Мері підійшла до батька зовсім близько, взяла за плечі й почала трясти.

— Знай: коли ти вбив його, я вб'ю себе. Не хочу жити без Олеся.

Джон ніби не помічав дочки й не чув її слів. Чи зовсім очманів од віскі? Маленькі оченята стали зовсім каламутними й невиразними. Він, проте, щось мимрив собі під ніс, але слів не можна було розібрати.

Мері зрозуміла, що всі її спроби марні. Батько занадто багато випив, щоби щось зрозуміти.

Та Джон несподівано підвівся, пішов у коридор, підставив голову під умивальник і трусив нею довго й терпляче. Коли повернувся до кімнати, дочка все ще стояла біля вікна. Він сказав:

— Годі думати про нього. Ти його побачиш лише тоді, як скаже нам, де скарб.

— То Олесь живий? Живий? — радісно вигукнула Мері.

— Не радій. Недовго йому лишилося, — вимовив Джон, — я не стерплю, щоб скарб потрапив до його рук.

— Ти забув про мене, батьку.

На порозі з'явився Білл. Він підморгнув Мері, показавши на двері. Мері вийшла. У сінях Білл прошепотів сестрі:

— Зранку я дав Бубо понюхати Олесеву куртку. Він гасав по острову цілий день, а зараз рветься до Великої гори. Побіжить туди і повернеться знову. Ходімо за ним.

Мері пішла до кімнати, захопила з собою невеликий кошик і швидко повернулася.

— Ходімо, Білл.

— А тобі не страшно? Ніч насувається.

— Ні, не страшно.

Бубо весело стрибав біля ніг Мері, мабуть, радів — нарешті його зрозуміли. Він заскиглив, підстрибнув, лизнув Мері руку повище ліктя і ще дужче заскиглив. Бубо страшенно любив, коли Мері нахилиться і притисне щоку до його холодного носа. Але зараз вона цього не зробила.

Бубо почекав хвилину і, вочевидь, вирішив, що Мері надто схвильована, щоб зробити йому таку приємність. Бубо весело побіг.

Ніч брала в полон острів, насувалася з далеких просторів океану. Здається, її підганяли хвилі, що завжди накочували на гранітні береги.

— Скажи, Мері, у всіх дітей такий батько, як наш? — запитав Білл з гіркотою у голосі.

— Ні. Такого жорстокого немає ніде. У нього немає серця.

— Олесь дав нам ох скільки грошей, а батько за це ладен його вбити. Хіба так можна?

— Лише тебе, Білл, він трохи любить.

— Може, — тихо відказав Білл, — але я його не люблю. Я хочу бути з тобою та з Олесем.

Коли підійшли до Великої гори, ніч уже повністю огорнула острів. Ніч — володарка часу й простору. Вона може бути страшною й ніжною, дарувати жахи й кохання. Вночі часом кінчається життя і починається — також.

Бубо злегка скиглив, рвався вперед, час від часу зникаючи у темряві.

— Мері, а тобі не страшно? — пошепки запитав Білл.

— Не треба боятися. Ми вже дорослі, Білл.

— Я нічого не боюся… лише привида. А ти?

— Його давно не було. Може, переселився кудись і до нас не повернеться? — мовила Мері, у якої зуб на зуб не потрапляв з переляку.

— Хіба привиди не постійно живуть на одному місці?

— Не знаю, Білл. Не знаю, але коли його давно не було, то, може, десь зник.

Раптом Бубо зупинився біля підніжжя скелі, що якось ніби випнулася вперед, і почав кружляти та скиглити.

— Що там? — запитав Білл.

— Тихіше, — припала Мері вухом до скелі.

Звідкись здалеку вона почула щось схоже на людський стогін. Бубо радісно закружляв навколо Білла, ніби хотів сказати — хіба ви не чуєте голосу його? Там Олесь — за скелею.

Мері витягнула з кошика кишеньковий ліхтарик і посвітила ним. Кружальце світла бігало по сірому граніту, але марно: він скрізь був однаковий.

— Бубо, шукай, — наказав Білл, — шукай Олеся!

Ніби не розуміючи, що ще від нього хочуть, Бубо то лащився до Білла, то кружляв довкола.

Мері та Білл причаїлися від несподіванки. Цього разу вони ясно почули стогін.

— То Олесь чи, може, привид? — запитав Білл.

— Олесь! Де ж вхід у цю скелю?

Мері загасила ліхтарик і почала обмацувати кожен горбочок, кожну западину. Коли вона вже втратила надію, з-під її пальців упав на землю камінець, а там, де він лежав, Мері намацала залізну скобу. Мері щосили потягнула її на себе, але скоба не піддалася. Її ніжні маленькі руки знову почали бігати по скелі. Вона розуміла: десь тут є вхід. За кілька хвилин ще один камінчик упав до ніг. Пальці намацали гак. Мері відхилила його і потягнула скобу.

— Білл, допоможи. Бери ось тут рукою. Тягнімо!

Вони щосили потягнули. Нарешті гранітні двері піддалися — відхилилися ледве-ледве. Мері та Білл тепер ясно почули стогін. Це надало сил. Знову й знову тягнули за скобу. Нарешті помітили, що Бубо вскочив у щілину. Мері та Білл протиснулися слідом. Ще минула хвилина, і ліхтарик намацав над стіною Олеся. Мері впала на коліна і посвітила Олесеві в очі. Він намагався всміхнутися, але це йому не вдалося. Лише скривилися сухі губи.

Тим часом Білл маленьким ножиком розрізав мотузку на руках, Мері ж підвела йому голову і притулила до вуст пляшку з молоком. Олесь жадібно пив. З кожним ковтком відчував, як сили прибувають до нього.

Мері шепотіла:

— Милий мій, нарешті я знайшла тебе! Тепер ми ніколи не розлучимося. Ніколи!

— Дорогі мої… дякую, — вимовив Олесь, він звільнив руки від рештки мотузки, взяв у Білла ніж і розрізав вірьовки на ногах. — Скільки я тут пробув?

— Дві доби. Я так страждала, але ніяк допомогти не могла. Це знову нас привів до тебе Бубо, — сказала Мері.

Собака почув, що мова про нього, — кинувся до Олеся, лизнув його в обличчя.

Мері шепотіла, притискуючись до щоки:

— Я кохаю тебе… Мені тяжко було без тебе! Два дні ти нічого не їв і не пив?

— Нічого.

Мері подала Олесеві хліба, сиру і шинки. Він їв жадібно.

Коли в кошику нічого не лишилося, Олесь спробував підвестися. Йому допомогли Мері та Білл. Олесь несміливо ступив перший крок, за ним другий і, похитуючись, пішов. Як вийшли з печери, Олесь став під стіною перепочити.

— Це батько тебе сюди замкнув? — запитала Мері.

— Так. Напоїв мене якоюсь отрутою, а потім зв'язав.

— Який жах! Що вони хотіли зробити з тобою?

— Думаю, що нічого приємного мені не чекати від нього і від Фреда.

Наближалася північ. З-за тоненької прозорої плівки хмар визирав місяць, посилаючи на острів тьмяне світло. Здається, все навкруги огорнув туман.

— Куди ми підемо? — запитав Олесь.

— Додому. Тепер тебе ніхто не зачепить.

— Ти певна?

— Хай спробують! Хай лише спробують! — Мері стиснула руку Олесеві. Юнак відчув у маленькій дівочій руці неабияку силу.

— Я не пущу нікого до тебе. Не бійся, — втішив Олеся Білл.

Вони відійшли з півсотні кроків від Великої гори. Було тихо. Здалеку линули одноманітні удари хвиль об граніт. Та несподівано нічну тишу різонуло страшне виття. Невідомо звідки виринали ті звуки. Здається, від них усе живе причаїлося, завмерло — намагалося зникнути геть. Виття починалося з найвищих нот і скочувалося вниз — до найнижчих.

Усі троє зупинилися.

— Це — привид, — перехрестилася Мері. — Ми загинули.

— Ой, мені страшно. Він нас усіх передушить петлею, — тремтячи, прошепотів Білл і міцно тримався за Олесеву руку.

— Дурниці. Ніяких привидів не існує. Запевняю вас, — сказав Олесь.

Минуло кілька хвилин. Сивокінь пильно вдивлявся у далечінь, але ніде нікого не бачив. Вони вже хотіли йти далі, але виття пролунало на цей раз зовсім близько.

— Лягти! — наказав Олесь.

Олесь лежав посередині. До нього притискувалися Білл і Мері. Обоє тремтіли. Мері шепотіла:

— Це привид! Це він іде душити нас!

Білл лежав, затуливши вуха руками, і шепотів, напевне, молитву.

Олесь вдивлявся в той бік, звідки чулися кроки. Справді до них наближався привид. Височенна постать рухалася повільно. В тьмяному світлі місяця устиг розгледіти на голові машкару з прорізаними отворами для очей. Зодягнутий привид у довжелезну мантію непевного кольору.

Коли зовсім близько пролунало виття, Мері знепритомніла. Олесь відчув, яким безсилим стало її тіло. Білл причаївся і не подавав ознак життя, здавалося — не дихав. Виття скінчилося стогоном, занадто схожим на стогін людини.

Олесь також відчув, як мурахи поповзли поза шкірою. Все пильніше вдивлявся він у постать привида. А коли Бубо кинувся до нього і весело заскиглив, Олесь сам себе запитав: «Дивно! Чому б це?»

Привид поступово зникав з очей. Так і є — він простував до печери, з якої щойно вирвався Олесь.

«Тікати звідси, і то пошвидше», — подумав Олесь, узяв Мері на руки. Білл тримався за рукав його сорочки. Вони йшли швидко. Лише біля будинку до Мері повернулася свідомість. Дівчина спитала:

— Ми всі живі? Нас не зачепив привид?

— Живі, Мері, живі. Чудний якийсь привид на вашому острові. Йшов, нормально дихав, навіть стугонів. А справжні привиди, ті, що в казках, — неживі.

— Вони все вміють, Олесю. Вони страшні. Пусти мене, я піду, бо ще тато помітить…

— Не помітить, — усміхнувся сам собі Олесь.

— Чому ти так думаєш?

— Твій тато… мабуть, міцно спить. До ранку ще далеко.

— Я вже не засну. Візьміть мене до своєї кімнати. Я тихенько сидітиму. Візьміть. Мені самій страшно.

Вони зайшли до кімнати Білла і не стали світити світла. Сиділи до ранку мовчки. Мері наказала ніколи не вимовляти й слова, щоби привид не повернувся.

Лише тоді, як ніч почала відступати на захід і слабке проміння сонця заграло на перших струнах, Білл заснув. Мері пригорнулася до Олеся і сказала пошепки:

— Коханий мій, щастя моє… Чому, чому ми так страждаємо? Бог же каже, що життя дане для радості. Так, Олесю?

— Звичайно. І мені радісно, бо ти ж ось поруч. Скільки разів ти вже рятувала мене, дівчинко люба моя? Усе життя моє належить тобі! — Олесь поцілував Мері в губи. Вона тихенько вислизнула з його обіймів і пішла до своєї кімнати.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ДРУГИЙ

Досі життя на Чорному острові йшло за своїм усталеним звичаєм. Всі прокидалися трохи раніше, ніж сходило сонце, а по тому обов'язково сходилися в їдальні. Цього ранку вперше порушився розпорядок.

Коли Олесь вийшов з кімнати, сонце вже підбилося високо, але біля вмивальника стояв лише Джон. Він не відповів на привітання Олеся і не глянув у його бік.

Потім прийшов Фред. Побачивши Олеся, з удаваною радістю привітався:

— Доброго ранку, втікаче. Нарешті-таки з'явився. Я гадав — уже ніколи більше не зустрінуся з тобою.

— Я також був би радий цьому.

— Коли в тебе таке сильне бажання — зникни.

— Це я зроблю. А як же бути зі скарбом? Я зникну, й ви його ніколи не знайдете, — всміхнувся Олесь, гадаючи, що Джон також устряне в розмову, але той умився й відійшов од них.

— А коли ти житимеш на острові, то ми його знайдемо? — перепитав Фред, ніби цілячись у Сивоконя поглядом.

— Також ні.

— То навіщо ж ти потрібний? Тобі пощастило вибратися з печери. Але май на увазі: щастя — річ зрадлива.

— Не знав, що ти такий філософ, містер Фред.

До кімнати ввійшла Мері. В неї стомлені очі, змучене обличчя. Напевне, ввесь час молилася. За нею з'явився Білл. То батько його привів до їдальні снідати.

Мері поставила на стіл холодні страви — сир, учорашню печеню, варені яйця. Кожному налила по склянці молока.

Коли подавала склянку батькові, вимовила:

— Благаю тебе, батьку, ім'ям матері! Благаю — не чини зла Олесеві.

Джон ховав очі і, здається, не чув і не бачив нікого. Він дивився десь мимо неї.

Фред засміявся. Останніми днями, коли вже не треба було йти копати, він без упину ковтав свої таблетки, довго перебуваючи в мандрах. Риси його обличчя ще більше загострилися, і, здавалося, він ще дужче зжовк.

— Чуєш, Джоне, нову пісеньку співає Мері? Раніше погрожувала, тепер прохає. Чому б це? Чи не тому, що відчула своє безсилля?

Джон мовчав, байдуже жував сир із хлібом, запивав молоком. Погляд втупив кудись у куток.

— Ой тату, що було вночі! Ой що було! Коли б ми не врятували Олеся, його б задушив мотузком привид. Ми самі бачили, як він ішов до Великої гори. Лежимо, а він іде зовсім поряд. Потім як завиє, як завиє. Ой, страшно як було! Ми поперелякувалися.

— Помовч! — гримнув Джон.

— Навіщо гримаєш на нього? Білл правду каже, — сказала Мері, — привид знову на нашому острові. Ти, тату, і ми всі мусимо берегтися. Він кого завгодно задушити може.

Фред засміявся, потім допитливо глянув на Олеся і запитав:

— Тепер переконався, що привид таки існує? Мабуть, не просох ще з ночі? Чи, може, ти не бачив привида?

— А ти, містере Фред, зустрічався будь-коли з ним? — запитав Олесь.

— Ні. Не доводилось. А хіба що?

— Чом же ти гадаєш, що всі повинні його лякатися?

Фред не чекав такого запитання, підняв свої гострі плечі й розвів руками:

— А тому… тому що всі лякаються. Привид для того й існує, щоб його боялися.

— Згодний. А мені ось привида не страшно. Хоч як старається та виє, а мені — байдуже.

Джон кинув на Олеся швидкий погляд, сповнений люті, й заскреготів зубами.

— Бач, який мудрий знайшовся, не вірить ні в бога, ні в чорта, ні в привида. Так?

— Майже, — неохоче відповів Олесь.

— У його країні немає привидів, — втрутився в розмову Білл, — там щасливо живуть люди і нікого не бояться.

Після сніданку в кімнаті лишилися Олесь і Джон. Олесь стояв біля вікна й дивився в далечінь океану, Джон натовк люльку і пахкав димом.

— Не чекав я від вас, сер, такої підступності, — вимовив Олесь, не відриваючи погляду од вікна.

Джон мовчав.

— Не бажаєте зі мною розмовляти? А смілюся запитати: що далі буде зі мною?

Джон обернувся до Олеся і відказав:

— Чекатиму, доки візьмешся за розум.

— Тільки чекатимете, чи… чи, може, й мені слід стерегтися того чудернацького привида?

— Негайно скажи, де скарб, і тобі не доведеться нікого боятися. Ну — і проживеш довше.

— Ми вже досить говорили про це і, я гадаю, порозумілися. Ось ви побудьте в моєму становищі. Припустимо, я вам сказав, де сховано скарб. Що ви перш за все повинні вчинити? Здихатися мене. Коли не ви, сер, то Фред, напевне, мріє про це. Так?

Джон мовчав. Олесь вів далі.

— Поряд з тим скарбом, напевно, лежить чимало вбитих. Так фашисти замітали слід і знищували свідків. А ви хіба кращі од них?

— Я воював проти фашистів. Запам'ятай!

— І, напевне, в них навчилися підступності. Коли не вистачає сміливості піти у відкритий бій — обпоюєте отрутою. Так?

Джон запахкав люлькою.

— Тому й не вірю вам, сер. І на цент не вірю!

Ще постояли, помовчали. Джон важкими кроками пішов з кімнати.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ТРЕТІЙ

Напруживши вітрила, біла яхта повільно рухалася на низькій хвилі. Здалеку вона нагадувала білу чайку, яка, випроставши крила, пливла в голубому небі.

На самому носі яхти, біля форштевня, сиділа людина в колясці на велосипедних колесах і крізь бінокль, оглядала далечінь. Коли пильно придивитися, то в цій людині можна впізнати того самого гоноровитого і самовпевненого фон Кауфмана, з яким у роки війни зустрівся Джон. Лише обличчя стало сухішим, а посинілі руки злегка дрижали, коли підносив до рота сигарету. В його очах палав вогонь фанатика.

Поруч стояв Морісон. Іронічна посмішка не зникала з його вуст. Морісон зараз нічим не нагадував того стрункого юнака, який, за завданням американської розвідки, втерся в довір'я фон Кауфмана. За тих далеких часів Морісон устиг добре вивчити звички цього фашистського барона, який так і лишився в затінку.

Кауфман довго розшукував свого колишнього служника. Він вважав, що зараз вони на одній лінії фронту, що тепер у них одна мета — знищити комунізм. У першій же зустрічі фон Кауфман просив свого колишнього служника не згадувати минуле. Не тому, що фатерлянд програв війну, а тому, що вони наробили багато дурниць. Деякі американці й англійці — також.

Морісон заперечив. Дурниці робили фашисти. За тих часів симпатії всіх без винятку народів були на боці комуністів, які самотужки громили гітлерівців. Коли б американці й англійці перекинулися на бік Гітлера, їх би зненавиділи власні народи. Дуже багато крові було на руках у гітлерівців, щоб ті руки можна було тиснути, не забруднивши своїх. Кауфман заперечив, намагаючись довести, що народи ніколи не робили політики. Політику робив той, кому велів бог.

— О-о-о, коли б ми тоді мали атомну бомбу! Ви уявляєте, що було б на земній кулі? Ні, того ви не можете уявити. Біля наших ніг лежав би весь світ. А ви що зробили з нею? Лише зганьбили себе.

— Фон Кауфман, що ви плещете? Більшої ганьби, ніж та, якою вкрив себе фашизм і ваша брудна націонал-фашистська партія, ще не знав світ. Пам'ятників лишилося досить. А то є великим щастям людства, що бомба не потрапила до вас.

Того вечора, коли відбувалася їхня перша зустріч, вони так і не дійшли згоди. Лише в одному їхні думки збігалися — в несамовитій ненависті до комунізму.

Нарешті Кауфман порушив мовчанку:

— Бачу острів, схожий на підкову. Це той? — допитливо глянув на Морісона.

— Так. Той самий Чорний острів.

— А ви не помиляєтеся? Може, ще де є такий? Океан великий.

— Як я можу помилитися, коли на цьому острові живе моя наречена, — усміхнувся Морісон.

— Я не про те. Це, звичайно, добре, коли в такому віці ще маєш наречену. Я запитую: чи на цьому острові наш скарб?

— Помилка. Ніякого скарбу на острові немає.

— Але ж пригадайте карту! Пригадайте той день. Мені запам'яталися саме такі обриси острова тому, що він схожий на підкову.

— Мій фюрер… — почав Морісон.

— Облиште.

— Даруйте, ніяк не можу позбутися тієї давньої звички. Тільки вас побачу, одразу хочеться плазувати й возвеличати вашу честь. Можу ще раз підтвердити: на острові єдиний скарб — це чарівна дівчина, яка скоро буде моєю дружиною. Іншого скарбу тут немає.

— Це виключається. Я зовсім не бажаю образити ваші почуття до тієї дівчини. Вона — також скарб. Але я маю підтвердження, що саме на Чорний острів вивезено скарб для нашої партії. Тому й шукав я вас. Адже ви придбали острів.

— Повірте мені, коли б там були скарби, я вже давно загарбав би їх і, звичайно, ніколи не дозволив би вам їхати сюди. Спершу я сам почав розкопки. Та всі мої спроби ні до чого не призвели. Потім трапилося страшне лихо — на острові з'явився страхітливий привид, який уночі душив мотузкою людей, що копали коло білого стовпа. Після того, як трьох було задушено, ніхто не погоджувався їхати сюди працювати. Я не повірив би, що це так, але бачив привида на власні очі. Й досі мурахи бігають по спині, коли згадаю. А, як вам відомо, фон Кауфман, я не з полохливих. Я менше боявся гестапо, коли шпигував у вас, ніж цього привида.

— Ви жартуєте, містере Морісон. Я виріс уже з тих штанців…

— Можете не вірити. Справа ваша. Кажу вам святу правду. Довелося покинути острів і зайнятися вигіднішим бізнесом.

— І ви втратили всяку надію? Більше не поверталися на острів?

— Якось до мене з'явився той самий велетенський солдат, що тоді заволодів картою. Пригадуєте його?.

— Ще б пак. Досить добре.

— Я йому здав острів у оренду. Я знаю, що ферма, яку він там побудував, мало його цікавить. Він шукає скарб.

— Ви зробили велику помилку, сер.

— Я давно вже не роблю помилок, мій фюрер.

— Облиште, прошу вас.

— Пробачте. Та помилки я не зробив. Я приставив дутого колишнього солдата свою людину, і вона мала повідомити мене, коли знайдуть скарб. Ха-ха-ха! Здорово, правда? Вони п'ятнадцять років шукають скарб для мене не те що безкоштовно, а ще й платять мені.

— І все ж, мені здається, ви занадто ризикуєте, — зауважив фон Кауфман і припав до бінокля.

— А зараз хто з нас ризикує? — запитав Морісон, і в голосі його відчулася крига.

— Не розумію вас, сер.

— Зараз ви ризикуєте. Гадаєте, коли раптом знайдемо скарб, то він потрапить до вашої фашистської конюшні?

— Його призначення — фінансувати нашу партію після війни.

— Послухайте, мій фюрер, зараз нікому не потрібна ваша занудиста фашистська наволоч. Їй ніхто вже не повірить.

— Але мета наша з вами спільна — знищити комунізм.

— Не вашій партії за це братися. Вона опаскудилася, і їй ще довго доведеться прати пелюшки. Не ті часи, мій фюрер, не ті люди. Є в нас своя партія.

— Але ви не маєте ніякого морального права на ці скарби.

— Може, ми звернемося до міжнародного суду? Ще не було такого випадку, щоб злодієві присуджували награбоване.

— Не про те мова. Тоді скажіть, містере Морісон, навіщо ви взяли мене в цю подорож? Будь-які прогулянки на морі мені заборонив лікар.

Морісон довго сміявся, потім сказав:

— Винятково для того й узяв, щоб ви, фон Кауфман, навіки забули, що колись були моїм фюрером, і. щоб сказати вам у лице — ви більше ніколи ним будете. Якщо ж подорож вам зашкодить — гадаю, вашому фашистському клубі є ще такі, в кого в’язи міцніші. Замінять.

Морісон одійшов геть. Кауфман дивився йому вслід, палаючим поглядом. Шкода, немає охоронців. Наказав би їм стріляти в спину цьому бундючному панкові.

Яхта наближалася до острова.

Минуло ще кілька хвилин, і Морісон наказав матросам кинути якір.

— Матусю, рідненька, прийшла до тебе, бо нас велике лихо спіткало — знову з'явився привид. Той самий, що перелякав тебе на смерть і поклав у могилу. Я сама бачила його. Ішов прямісінько на нас. Велетенський і страшний. Голова його сягала неба, руки торкалися землі. А в руках — мотузка. Я зомліла. Тепер ми всі боїмося вночі виходити з дому. Навіть тато не виходить. Лише Олесь сміється з того привида і — з нас. Нічого не боїться Олесь.

— Після того, як ми визволили Олеся з печери, батько став зовсім мовчазний. Ходить похмурий і ні до кого не говорить. Я намагалася жартувати, щоб дізнатися, про що батько думає. Нічого не взнала. Лише одного разу тато і Фред розмовляли, а я в сінях прибирала. Почула тоді, як тато сказав:

«Доведеться тобі, Фреде. В мене нічого не вийшло». — А до чого це сказано — не розумію. Може, йдеться про Олеся? Я їм сказала, що коли вони вб'ють Олеся, то вб'ють і мене. Без нього не буде у мене життя на цьому світі.

Мері підвелася з колін, сіла на камінь і порожньо глянула в синю далечінь океану. Вона не хотіла, щоб Олесь ішов з нею до материної могили — наказала Біллу взяти його на пастівник і нікуди не відпускати від себе. А коли батько чи Фред його покличуть, то щоб і Білл ішов слідом. У неї тепер неспокійно на есерці.

— Я прошу бога, щоб захистив Олеся, але мене бог не хоче слухати, бо Олесь не вірить у нього. Помолися, матусю, ти за нього.

«Так, уже минуло два дні, як ми визволили Олеся з пастки, — думала Мері. Ніби нічого не відбулося за цей час на Чорному острові, але Мері відчуває, що наблизилися найстрашніші часи. — Коли нічого не зміниться, то вони вб'ють Олеся в мене на очах. Батько цього не зробить, а Фред — може. Йому байдуже до всього».

— Навчи мене, матусю, як батька і Фреда зробити добрими. Зараз Фред лютиться на всіх, бо в нього вийшли таблетки і він не знаходить собі місця.

— А про головне я забула сказати. Олесь, мій дорогий, любий Олесь, знайшов скарб, але зовсім не радий тому. Він казав, що на цьому острові є скарб у мільйони разів дорожчий за всі самоцвіти, які є на землі. Цебто — я. Чуєш, матусю, я для нього найбільший скарб. Олесь навіть одного разу сказав, що радий тому ураганові, який скинув його в океан, бо океан і винагородив — викинув на берег Чорного острова, де живу я. Сьогодні ми лишилися удвох. Олесь підійшов до мене, взяв на руки і сказав, що кохає мене, ніби я найдорожча й найкраща у світі. Ой мамо, як же радісно слухати такі слова! А ще радісніше тому, що я бачу: Олесь говорить правду, очі в нього світяться і яснішають, коли він дивиться на мене.

Зовсім низько, над самою головою Мері пролетіла чайка. Вона весело кигикнула і стрілою кинулася до води.

— Я тепер знаю, що таке щастя, матусю. А коли буду завжди з Олесем, коли над нами не висітиме загроза і ми житимемо, щоб насолоджуватися кожною хвилиною, — такого щастя ще ніхто не пережив на землі. Олесь забере мене з острова й відвезе до своєї чудової країни. Зветься та країна Радянський Союз. Ще часто називає він і свій край — Україну. Олесь говорить, що там люди щасливі й веселі, що нам удвох буде радісно, а я навчуся навіть співати їхніх пісень.

Сонце сховалося за хмару й поклало на острів сіру тінь. А океан лишився на сонці, бавлячись промінням. Хвилі підхоплювали його й перекочували від краю до краю.

— Чом ти не приходиш до мене уві сні? Я щоночі чекаю на тебе — і все марно. Після того, як я побачила привида, ніч для мене стала страшною й безконечно довгою. Все тільки прислухаюся, чи не йде він. Часом мені здається, що чую його страшне виття. Тоді згортаюся в клубочок і лежу напівжива. Як мені далі жити, матусю? Прийди порадь.

Мері глянула на океан і побачила: до острова наближається біла яхта Морісона.

— Прощай, матусю. Я не знаю, чим усе скінчиться і чи прийду ще до тебе. Та скрізь до неба відстань однакова. Я молитимуся, і ти мене почуєш.

Біла чайка згорнула крила — опустила вітрила яхта Морісона. Вона безсило застигла на синьо-зеленому дзеркалі бухти.

Сонячний день хилився до вечора. Перш ніж сісти в шлюпку, Морісон підійшов до Кауфмана і сказав:

— Ось що, мій фюрер…

— Прошу вас.

— Вам личить таке звеличення навіть тепер, коли від тих фюрерів лише огидний і смердючий попіл на землі лишився. Та не це хотів сказати. Я, можливо, повернуся на яхту зі своєю нареченою. Хоч не певен того, бо не вийшов ще строк її трауру по матері. Вона чарівна. Ця вогняна дівчина ще зовсім не зіпсована цивілізацією. При ній — ані слова про скарб. І, взагалі, не мрійте про нього. Коли він тут-таки справді є, то ним заволодію я. В юнацькі роки була у мене така мрія: оселитися десь у затишному куточку, створити з найкращих дівчат світу гарем, утішатися життям і здалеку спостерігати, як під мою музику танцюють політичні маріонетки.

— Честолюбство завжди псувало людей, — сумно зауважив Кауфман.

— Цілком згодний. Коли ще на одного зіпсованого типа на землі буде більше, нічого страшного не скоїться. Згадайте лишень, як мені було тоді, коли служив у вас? Скільки разів ви били мене по пиці — не підраховували часом? Ви тоді вигрівали свою бридку душу біля пташок, бо іншої розваги не могли добути. Ну, а по пиці били, бо ви були «фон», а я ніщо. Хоч уже тоді мав мундир майора. Тепер ми помінялися ролями.

— Ви запросили мене подорожувати, — спробував заперечити Кауфман. — Ви обіцяли мені цілковитий спокій! І до того ж я мав побачити цей острів.

— Ну, то й дивіться на нього. Хіба цього з вас не достатньо? — Морісон, насвистуючи пісеньку, пішов до борту.

Кауфман пригадав: тисяча дев'ятсот сорок третій рік. Гестапо дізналося, що в найвищі кола фашистської еліти проник шпигун на прізвисько Mopp. Особисто Гіммлер, а потім Канаріс дали завдання знайти і знешкодити шпигуна. Шукали до кінця війни, але марно. Одного ранку Кауфман узнав, що його служник, випорожнивши сейф із грішми й важливими Документами, зник безслідно. Минуло два роки після війни, і Кауфман довідався: за тими списками закордонної агентури, які захопив служник, американська розвідка завербувала чималенько шпигунів і диверсантів.

Потім на земній кулі настала пора військових мемуарів. Настала завдяки тому, що колишні генерали й ті, хто робив війну, вийшли у відставку і їм заманулося все пригадати для наступних поколінь. Морісон також видав книжку, в якій розповідав про свою роботу в кублі фашистів. Особливою популярністю книжка не користувалася.

Коли Кауфман прочитав книжку, то, може, вперше в житті розлютився. Кажуть, навіть його пергаментна шкіра розчервонілася.

Ще б пак! Найчистопородніший арієць став посміховищем у тих кубла:і, де ще зараз висиджують мрії про всесвітній рейх.

Морісон кивнув Кауфманові й спустився по трапу в шлюпку. Настрій мав чудесний. Невже справді закохався в оте дівчисько? Ні, він не такий дурень, щоб на шостому десятку життя дати комусь забити памороки. Звичайно, буде приємно з'являтися в своєму товаристві з молодою дружиною. Всі шепотітимуть за його спиною — яку чарівну квітку зірвав Морісон. Його приятелі, безперечно, впадуть перед Мері навколішки. Хоч зроблять це жартома, та кожен із них заздритиме йому. Бережися, Морісоне, не давай зайвої волі красуні Мері, бо станеш загальним посміховиськом.

Морісон милувався сам собою — вважав же, біс його забери, що не лише долари приваблюють Мері. Він ще має досить пристойний вигляд. За такої думки Морісон випинав груди і втягував черевце.

Потім з гіркотою подумав:

«А хіба є на світі такий чоловік, який би не милувався собою і не думав, що навкруг нього крутиться земля?»

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ЧЕТВЕРТИЙ

— Олесю, в мене погане передчуття. Дивися, вже шлюпка причалила до берега. Зараз Морісон сюди прийде. Що ми маємо діяти?

Сивокінь намагався бути спокійним, але його також бентежила ця не передбачена зустріч. Що він може вдіяти? Фред і Джон скажуть Морісонові, що він знайшов скарб. А чого чекати від Морісона? Та ще йому обов'язково стануть відомі його взаємини з Мері. А вона ж — наречена Морісона. Напевне, й приїхав до неї…

— Заспокойся, Мері. Зустрічай його як гостя, як свого нареченого.

— Не можу! Ненавиджу його! Тільки стане на поріг — усе йому й випалю. Це брехня лежить каменем на моєму серці. А ти йому не признаєшся — де скарб?

— Ні.

— А мені?

— Як помиратиму — скажу. Ти подбаєш, щоб скарб потрапив до моєї країни.

— Гаразд, Олесю. — Мері підійшла до нього, пригорнулася й вимовила: — Йди до кімнати Білла. Я його сама зустріну.

— Навіщо ховатися? Все одно він довідається про мене, як зустріне Фреда.

— Йди, прошу тебе. Він зопалу може накоїти лиха. Тільки Олесь вийшов, Мері стала перед люстерком, розпатлала волосся на голові, скривила губи. Вона не знала, як гарно падає те волосся на її плечі, а губи все одно були чарівні й звабливі. До кімнати ввійшов Морісон.

— Здрастуй, моя мила дівчинко! Я хвилювався, чи не трапилося якогось лиха на острові. Так довго не було з вами зв'язку. — Морісон підійшов до Мері, схилив голову, щоб поцілувати руку, раптом передумав, притяг її до себе, намагаючись поцілувати в губи.

Мері вивернулася з його рук:

— Не смійте!

— Чому ж, дикунко моя? Адже ми скоро поберемося.

— Ніколи того не буде! — в запалі вимовила Мері й жбурнула обручку на стіл. — Візьміть її.

У Морісона запалали очі.

— Послухай, міс Мері, я жартувати аж ніяк не збираюся.

— Я також.

Морісон засміявся. Удаваний і невеселий сміх йому не вдався.

— Мене дуже дошкуляє, коли ти не жартуєш Ой дошкуляє. А що, коли я…

— Що ви?

— Я можу посадовити вас у тюрму. За борги.

— Мене?

— Як не тебе, то батька твого.

— Хто тут збирається садовити мене в тюрму? — запитав з порога Джон.

— Я. Тут змова проти мене. Ви не дотримуєте свого слова. Промине менше місяця — й ти станеш перед судом, Джоне.

Джон засміявся, ніби загупав важкий молот. Гляне на Морісона — й наче знову гупає молот. Чим кисліше ставало обличчя в Морісона, тим веселіше сміявся Джон. Насміявшись досхочу, підійшов до шухляди, витяг звідти стосик грошей, відрахував десять пачок і подав Морісонові:

— Візьми й перелічи. Мо', не всі? І напиши розписку.

Морісон остовпів, розгублено дивився на Джона, на Мері, на купу грошей.

— Ну, що, посадив у тюрму? — запитав Джон. — Прорахувався? Не вийшло? Бери гроші й забирайся звідси під три чорти.

Але Морісон про щось зосереджено думав. Запитав не одразу:

— Звідки в тебе гроші, Джоне?

— Це тебе не стосується. Бери й тікай собі з острова. Доки я орендую — доти тут і господар.

— Зачекай. Хтось приїжджав до вас?

— Кажу тобі — йди геть! А звідки вони — то справа того, в чиїй кишені вони лежать. Бери.

— Джоне, не дратуй мене, ти знаєш, який я буваю, — грізно вимовив Морісон.

Несподівано ввійшов Фред, пильно оглянув усіх і зрозумів, що тут відбувається. Та Фреда почала бити лихоманка. Він підбіг до Морісона і благальним голосом запитав:

— Привезли, містер Морісон? Швидше давайте. Я гину без них.

Морісон витяг з кишені пакунок, показав Фредові й знову сховав, підвівся, штовхнув Фреда до дверей і вийшов слідом за ним.

— Що тут відбувається? Звідки у Джона гроші? — запитав він у Фреда, коли відійшли від будинку на чималу відстань.

— Дайте хоч одну пілюлю. Тоді все скажу.

— Кажи зараз, бо тоді з тебе нічого не витягнеш. Відповідай, що тут відбувається на острові? Ти витягни руку з кишені. Я тебе знаю.

Фред витяг руку й признався:

— Кишеня в мене порожня.

— Не крути, розповідай.

Фред ішов мовчки й примружено поглядав на Морісона, ніби цілячись з пістолета. Підійшли до кручі. Морісонові урвався терпець. Він вихопив з кишені пістолет і наставив на Фреда.

— Ну, чекаю.

— Сховай іграшку. Гаразд. Розповім, — сказав Фред.

Він стежив за рукою Морісона. Коли той сховав пістолет у кишеню, Фред кинувся на нього, але Морісон біля самого горла перехопив руку Фреда з ножем. Морісон мав більше сили, ніж випав з рук Фреда, і він опинився на колінах.

— Прошу вас, містер Морісон, не вбивайте мене. Я хотів…

— Розповідай! А тоді я ще подумаю — жити тобі чи ні.

— Все скажу, але прошу вас… Це російський матрос віднайшов скарб і звідти взяв оті гроші, що має Джон. Оце й уся правда. А тепер…

— Коли це було?

— Тижнів зо два тому.

— Ах ти ж собака — чом не повідомив? Адже я лишив тобі передавач. Сам схотів заволодіти скарбом? Чи разом зі своїм братом?

Морісон вихопив пістолет.

— Я все сказав… Не вбивайте мене!

— Ти не сказав головного. Пригадай, за яких умов я тебе тут тримаю? А може, забув, як урятував від шерифа? Отак ти мені за все це віддячив?

Морісон тричі вистрелив.

Коли Фред повільно осів на землю, він ногою зіштовхнув його з кручі.

… Ті постріли долинули до кімнати. Мері й Джон з Біллом налякано переглянулися, ніби дошукувалися відповіді на запитання: хто в кого стріляв? Хоч усі знали, що у Фреда пістолета не було, все ж сподівались: Фред не загинув.

Зайшов Морісон. Він зупинився на порозі і всіх оглянув. Особливо доскіпливо зирив на Олеся.

— Ти і є той самий радянський моряк, що знайшов скарб? — запитав.

— Де Фред? — поглянув на Морісона Джон.

— Це не твоя справа, — огризнувся той.

— Де? Ти його вбив? — Джон усе ближче і ближче підходив до Морісона. М'язи його могутнього тіла випнулись. На червоній шиї здулися жили.

— Стій! Ні з місця! Стріляю! — Морісон цілився з пістолета.

— Батьку, зупинися! — з жахом вигукнула Мері.

Джон остовпів, бо також нарешті помітив націлений на нього пістолет.

— Ти убив мого брата і за це заплатиш мені, — грізно вимовив Джон.

— Він убивця! Вбивця! — зойкнула Мері. В її голосі жах.

Морісон удавано спокійно сів на стілець і помовчав кілька хвилин. Він ніби говорив до всіх, щоб заспокоїлися: нібито нічого страшного не скоїлося.

— Годі! Час відкрити завісу. Та й мені вже набридло панькатися з вами. Сідайте і слухайте. — Морісон зробив паузу, ніби даючи всім присутнім можливість виконати його наказ. — Джоне, гадаєш, що ти єдиний чоловік на світі, в якого є карта острова з позначкою, де схований скарб? — Морісон витяг з бічної кишені перегорнутий кілька разів папірець і поклав на стіл. — Підійди й поглянь.

Джон недовірливо зиркнув на Морісона, потім на карту. Ніякого сумніву не лишилося — карта була така самісінька, як і в нього. Спершу Джон намагався вхопити карту і знищити, але раптом пригадав, що вона вже не потрібна, бо скарб знайдено. Та й карта є, певно, не лише в Морісона і в нього.

Джон здивовано ще раз глянув на Морісона, який усміхався:

— Дивуєшся, Джоне? Вона в мене з того самого дня, як і в тебе. Ти був занадто вигідним партнером, тому я тебе так довго терпів на острові — ти шукав скарб для мене зовсім безкоштовно. Ну, а коли б пощастило, гадаєш, той скарб потрапив би до твоїх рук? Ніколи. Я того ж дня знав би про це, бо твій брат був моїм шпигуном. Може, ви всі такі наївні, що гадаєте, ніби я нічого не знав про цього юнака? Все знав і, при тому, досить давно. Що ти тепер скажеш, містере Джон?

Та не так легко було Джонові все одразу ясно зрозуміти. Він не міг отямитися від страшного удару. Виходить, Морісон і Фред мали його за дурня? Він не для себе, а для оцього опецькуватого Морісона все життя шукав скарб? То з нього насміялися? А він плекав надії — сподівався, що колись таки прийде щастя.

— Ти мені за все відповіси зараз, — знову Джон повагом посунув на Морісона.

— Ха-ха-ха, — засміявся Морісон. І той сміх пролунав немов грім. Звертаючись до Олеся, Морісон сказав — Збирайся, юначе. Запрошую тебе на яхту. Там у мене є чудове вино й сигари. Поговоримо, як чоловік з чоловіком.

— Дякую за те, що запрошуєте, але мені й тут непогано, — відповів Олесь.

Морісон підхопився з стільця й навів пістолет на Олеся.

— Я не жартую. Ти підеш зі мною або назавжди забудеш, як узагалі люди ходять.

— Киньте зброю! — підбігла до Морісона Мері. — Киньте!

Морісон відштовхнув дівчину і погрозливо вишкірився на Олеся.

— Нікуди я не піду, — спокійно мовив Олесь. — А ви сховайте зброю. Все одно ви мене не вб'єте. Я знаю, де скарб, а ви — ні. Крім того, раджу вести себе пристойно.

Морісон сховав пістолет у кишеню, подумавши, що цей хлопчина занадто самовпевнений, але має точний розрахунок. Справді, не вбиватиме його Морісон. Не той момент. Та й свідків занадто багато. Прибрати його можна буде лише тоді, як скаже про знахідку.

Морісон одразу ж змінив тактику і досить лагідно сказав:

— Як чесно признатися — я не мав наміру тебе вбивати. Навіщо? До того ж такі, як ти, мені подобаються. Гаразд, коли ти сам не хочеш іти на яхту, бери з собою і Мері. Я знаю: ви кохаєте одне одного. Будьте в мене гостями.

Мері допитливо шукала Олесевого погляду. Вона чекала його відповіді, але відповів Морісонові Джон:

— Ніхто на твою яхту не піде. Марно стараєшся, Морісоне.

— Тебе я не запрошую.

— У мене немає ніякого бажання приймати вашу пропозицію, — сказав Олесь. — Спершу ви погрожували пістолетом, а потім запрошуєте в гості. Так у порядних людей не буває. — Його погляд перехопила Мері, вдячно усміхнулася.

Нараз Морісон став грізним. Куди й поділася маска доброзичливості на його обличчі. Він нагнув голову і, дивлячись на Сивоконя, сказав:

— Послухай, юначе, мені не хочеться проливати крові, її пролито на цьому острові занадто багато. І сьогодні також…

— Ти вбив мого брата, — мовив Джон.

Але Морісон ніби й не чув тих слів, вів далі:

— Тому прошу тебе, юначе, піти зі мною. Коли ти відмовишся — запевняю: погано буде тим, хто живе на острові. Знову литиметься кров. У тім числі й твоя. Мої матроси добре, володіють зброєю, і їх набагато більше, ніж вас. Те, юначе, все одно я захоплю, однак тоді ти вже будеш не гостем…

Джон не дав йому скінчити:

— Забирайся геть звідси, Морісон. Чуєш! Не буде по-твоєму. Так і знай! Йди, доки в мене не урвався терпець. — Джон підвівся з-за столу і повагом пішов до Морісона.

— Піду. А тобі, Джоне, скажу: скоро я тебе звідси витурю. Острів належить мені.

— Я розрахувався з тобою. Отже, маю право жити на острові. А ти йди звідси. Однаково скарбу ніколи не побачиш, собако!

Морісон вимовив з порога:

— Гаразд. Я піду. З вами треба розмовляти інакше.

Білл не витримав і показав услід Морісонові язик.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ П'ЯТИЙ

Коли Морісон пішов, усі, ніби змовившись, вийшли слідом за ним. Адже вбито Фреда. Треба його поховати.

Та пошуки ні до чого не привели. Білл знайшов над кручею плями крові й ножа, який належав Фредові. Тоді стало ясно, що Фредів труп Морісон скинув У воду.

Ніхто на острові не любив Фреда, але ось не стало його — і смуток огорнув усіх. Напевне, жаль — це те почуття, що властиве кожній людині.

Знову всі прийшли до кімнати й сіли до столу. Тишу порушив Джон. Він застогнав і почав ходити з кутка в куток. Несподівано притулився до стіни, високо підняв кулаки, і знову з його грудей вирвався стогін.

— Тату, заспокойся, — підійшла до нього Мері. Вона підвелася навшпиньки й поклала йому руку на голову.

Джон відштовхнувся від стіни. На обличчі його Сивокінь побачив скорботу і лють. Куточки губів опустилися, брови на скронях піднялися, в очах — сльози. Руде волосся раптом ніби ще дужче взялося сивиною. Його смужки нависали над вузьким, угнутим лобом.

— Усе життя… все життя копаю. День і ніч мріяв про скарб. У самому серці носив таємницю, а виходить — не для себе, а для нього… — Джон стиснув кулаки, ніби збираючись кинутися на стіну. — Рідний брат став зрадником, продався Морісонові. Всі ви мене ненавидите за той скарб. А де він? — Джон підійшов до Олеся й вимовив: — Ти… тепер ти йому скажеш, де скарб. Морісон і з мертвого видушить слова. Як маєш сказати, то краще мені вже скажи. Скарб мусить бути моїм.

Олесь глянув на Мері, що стояла біля вікна, схвильована й сумна.

— Ні. Я йому нічого не скажу, — вимовив Олесь.

— А мені? Чом не скажеш мені? Адже по праву скарб мені належить. Мені.

— Я вже казав, кому треба віддати його.

Джон ухопив Олеся за комір сорочки.

— І тебе ненавиджу. Всіх вас ненавиджу. Ви змовилися проти мене. — Він вибіг з кімнати. Слідом за ним пішов Білл.

Олесь і Мері якийсь час мовчки дивилися одне на одного. Потім Мері підійшла до Олеся, огорнула руками його шию й запитала:

— Милий мій, тобі так багато довелося витерпіти! І знову лихо чекає. Тобі не страшно? — У її синіх-синіх очах розпач.

— Страшно. За тебе страшно, — сказав Олесь, пригортаючи Мері.

— Я скрізь і завжди буду з тобою. Скрізь захищатиму тебе.

— Мила моя дівчинко, ти вже багато разів рятувала мені життя. Тепер моя черга. Скажи, Мері, чом люди такі пожадливі? Адже Морісон і так має чимало прибутків. Навіщо йому ще й скарб?

— Тато не має ніяких прибутків…

— Я не про тата, але, мені здається, що коли б він десь працював, а не шукав скарбів, то, мабуть, міг би інакше жити.

— Може, й так, — сказала Мері. По паузі додала: — Вони прийдуть по тебе, заберуть тебе. Мучитимуть, катуватимуть, аж доки ти їм скажеш, де скарб. Я знаю — так буде.

Олесь поцілував Мері й вимовив:

— Ніколи! Як мене катуватимуть — думатиму про тебе, про матір і нічого не скажу їм. Давайте вночі втечемо з острова.

— Справді?

— Готуй усе в дорогу, а ми з Біллом підемо на шхуну.

До кімнати вбіг Білл.

— Ось що я знайшов у кімнаті Фреда! — Він поклав на стіл портативний передавач. Олесь узяв рацію й трохи розчарувався, бо та діяла в радіусі двохсот кілометрів. Але він негайно увімкнув передавач і почав:

— Танкер «Полтавець», танкер «Полтавець», відгукнися. Який завгодно радянський корабель прошу вийти на зв'язок. Прийом.

Але ніхто не відгукнувся.

— Говорить Олесь Сивокінь, радянський матрос, якого два місяці тому змито в океан. Говорить Олесь Сивокінь. Я на Чорному острові. Відгукніться. Прийом.

Марно шугають радіохвилі над океаном і зникають у безмежжі.

Зачекавши, доки почне смеркати, Мері, Олесь та Білл пішли до шхуни. Перед настанням ночі вони мали намір перевірити, чи все в ній готове, чи є пальне в баках. Діяли обережно, бо знали: за ними ж спостерігають з яхти.

Здалося, що сьогодні ніч надходить занадто повільно. Ще треба перенести на шхуну харчі, викотити із запасника бочку з пальним, принести кілька відер води.

Нарешті основні підготовчі роботи на шхуні закінчено. Тепер з будиночка треба захопити харчі й рушати.

— У нас на Вкраїні е такий звичай, — почав Олесь, — перед далекою дорогою треба всім посидіти і помовчати хвилину.

Сіли біля столу. Та Білл не втерпів і запитав:

— А як же тато? Хіба можна його лишити самого?

Мері нахилила голову. Її також мучило це. Олесь відповів:

— Почекаємо його. Може, й він погодиться поїхати звідси.

— Не погодиться, — сказала Мері, — все життя його тут. Проте ми повинні в нього хоча б спитати.

Олесь нахилився над рацією і почав шукати зв'язку з радянським кораблем.

Минула година. Несподівано відчинилися двері. У них стояв велетенський негр у морській формі й з автоматом у руці. З обох вікон посипалися шибки — звідти також стирчали дула автоматів.

До кімнати увійшов Морісон.

Джон сидів у напівтемній сироварні й пив віскі. У мерехтливому світлі свічки його обличчя здавалося ще потворнішим, ще страшнішим. Зловіща тінь падала на стіну й відтворювала кожен рух. Тінь також була потворною й страшною.

Важкі думки, мов хвилі, накочувалися одна на одну. Джон ніяк не міг збагнути — коли й чому пошився в дурні? Як міг усе життя шукати скарб для Морісона? То й життя прожите не для себе, а для нього? Коли б Джон знайшов скарб — його довелося б віддати в чужі руки. А він, дурень, перекопав майже весь острів, сподіваючись на щасливий випадок. Та марно. Усе марно. Все пішло за вітром.

Стиснувши кулаки, Джон підвівся із стільця. Підвелася й чорна тінь за його спиною.

— Ти ще мені заплатиш, Морісоне! Тепер уже ти мій боржник. І за себе розрахуюся. І за Мері. Великий борг тобі віддавати, Морісоне!

Джон знову сів. Як же далі жити? Адже скарб однаково потрапить до чужих рук. Як жити, не маючи надії? Та ні — Джон так легко не відступиться. Коли не йому скарб до рук — хай тоді нікому. Отой шмаркач Олесь також заплатить ще за все горе, що приніс на острів. Мері його кохає? Ну й хай. Йому що до того? Забуде. Не велике лихо.

Білл — ось його надія. Коли й видворить Морісон з острова — підросте Білл і продовжить розшуки. Ось лише та карта, що в Морісона. Треба її захопити. Карта мусить бути одна. Лише в нього. Бо як не знищити карту, вона перейде до нащадків Морісона, а хто знає, скільки їх у нього і які вони.

Джон відкрив ляду, опустився в погрібець, витяг звідти валізку, оглянув сироварню і загасив свічку. Зловіща тінь зникла із стіни.

Була тиха темна ніч. Зорі сховалися за хмарами, а місяць ще не зійшов. Джон крокував знайомою стежкою навпростець до шхуни. Нараз він зупинився. Від будинку до причалу йшло кілька постатей. Ліхтарики освітлювали людям дорогу. Іноді проміння падало скісно, і Джон бачив, як в оточенні людей зі шхуни до причалу йшли Мері, Олесь, а позаду — Білл, який іноді потрапляв під промінь світла. Нелюдський гнів охопив Джона.

Страшне виття раптом сколихнуло тишу. Здається, воно вирвалося з пащі величезного хижого звіра. Морісон, його три матроси, Мері та Білл прикипіли до землі.

Лише Олесь зовні був спокійним, але і в нього поповзли мурахи по спині.

— Це привид нас наздоганяє, — шепотів Білл, — швидко тікаймо звідси.

— Привид, привид!.. — белькотіли матроси.

— Всім до шлюпки. Швидко! — наказав Морісон і сам пішов так швидко, що за ним ледве встигали інші.

Поряд з ним біг Білл і голосно просив:

— Візьміть і мене! Візьміть! Не лишайте самого. Візьміть!

— Геть! — гримнув Морісон. — Ти мені не потрібний.

Сестра кинулася до Білла. Та один з матросів боляче штовхнув її. Олесь вигукнув:

— Не чіпай! — І щосили вдарив матроса кулаком у бік. Той ойкнув і присів. Потім підвівся і кинувся до Олеся. Але десь зовсім близько знову пролунало хиже виття. Всі зупинилися. Мері впала Олесеві на руки. Морісон теж сів на землю. Він увесь тремтів. А найвищий і найміцніший з матросів-негрів — побіг. Морісон, не в силі вимовити й слова, пустив йому над головою чергу з автомата. Матрос упав.

Постріл ніби підбадьорив Морісона. Він підійшов до матроса, штовхнув його ногою і вигукнув:

— Вставай, чорна свиня!

Матрос лежав. Тоді Морісон почав товкти його ногами.

Олесь не витримав — підбіг до Морісона, відштовхнув його геть і сказав:

— Не чіпай! Звик знущатися над людьми!..

Морісон схопився за автомат, але передумав і стримано вимовив:

— Гаразд, хлопче! Я тобі ще й це пригадаю!.. Марш уперед! Всім сідати в шлюпки.

Коли втретє пролунало над островом виття, шлюпка вже відчалила від берега. Проте жах не полишав тих, що сиділи в ній. Матроси перестали гребти, позатуляли обличчя руками — тільки б не бачити привида! Адже той, хто його вгледить, — утратить розум. Про це писали газети.

На березі ж перелякано кричав Білл.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ШОСТИЙ

Сховавшись за скелю, Джон спостерігав, як, ніби на страту, ведуть Мері й Олеся, а побіля них бігає та плаче Білл. Ще більша лють охопила його. Знову Морісон! Знову він! Усе життя йому зіпсував, а тепер відбирає в нього ще й Мері. Ні, він цього не допустить, змусить ненависного Морісона заплатити за все.

І того хлопчину ведуть. Він, правда, не скаже їм. Ні, не скаже. Але Джон відчував, що разом із Сиво-конем зникає і надія будь-коли знайти скарб.

«Не дати б відплисти яхті, — подумав. — Ні, напевне, вони зараз ще не відпливуть. Адже Морісон має надію — юнак відкриє йому таємницю. То навіщо ж покидати острів? Але може трапитися й навпаки. Щоб змусити Сивоконя заговорити, вони підуть в океан і там його закатують. Треба діяти негайно!»

Коли шлюпка вже була на чималій відстані від берега, Джон пішов до Білла, який аж захлинався від плачу.

— Це я, синку. Не бійся, це я.

Білл зрадів. Сльози одразу зникли, лише зрідка схлипував.

— Ой тату, десь зовсім близько привид. Ти чув, як він виє? Ой, страшно мені! Забери мене звідси.

— Не бійся. Коли я біля тебе, привид не насмілиться підійти.

— А хіба тобі не страшно?

— Страшно. Дуже страшно, — відказав Джон.

Пішли до шхуни. Білл розповів батькові, як вони збиралися тікати з острова, але не дочекалися, доки він повернеться.

— А потім нас оточили Морісонові матроси. Вони хотіли спершу забрати самого Олеся, але він не пішов. Тоді матроси взяли й Мері попід руки і повели. Олесь пішов слідом і наказав не чіпати Мері. Залишити її на острові. Але Мері сказала, що не хоче лишатися. Тому їх обох забрали. А його лишили.

— Що говорив Морісон? Пригадай.

— Казав, що на яхті розв'яже Олесеві язик. А як це, тату, розв'язують язик? Урятуй їх, тату. Врятуй…

Невдовзі від шхуни відчалив гумовий надувний човен. Білл помітив на дні човна невеличку валізку, якої ніколи раніше не бачив, але спитати в батька, що в ній, — чомусь не наважився.

Океан спокійно спав у своїх берегах. Тиша стояла ідеальна. Така тиша ніби неприродна там, де так багато води, граніту, птахів і риб.

Гумовий човен повільно плив, наближаючись до червоного вогника — він майорів на щоглі яхти.

У каюті яскраво сяє світло. На столі пляшка з віскі, балон з содовою водою, в бокалах — шматочки криги.

Морісон і Олесь сидять один проти одного. Намагаючись надати обличчю найприємнішого виразу, Морісон розливає в бокали віскі.

— Тобі з содовою чи «їжачка»?

— Байдуже, — відказує Олесь.

— Росіяни вміють пити.

— Не належу до таких.

— Це тому, що молодий?

— Можливо.

— А зі мною випий. У вас, розповідають, п'ють лише після тосту. Так?

— Буває й так.

— Цей звичай мені подобається. На жаль, у нас не так. Кожен наливає собі й п'є. Що ти на це скажеш?

Олесь мовчав.

— Хай буде перший тост за мною. Вип'ємо за нашу дружбу.

Морісон перехилив чарку, Олесь же до своєї й не доторкнувся.

— Чому ти не п'єш?

— Ви, здається, говорили про дружбу? її ніколи не буде між нами. Навіщо ж пити?

— Ну, тоді вип'ємо за те, щоб наша сьогоднішня розмова увінчалася успіхом.

— З великим задоволенням, — вимовив Олесь і сьорбнув з бокала. Питво було гидке й смердюче. — Бачите — випив. Але хто і як з нас розуміє успіх?

— Розуміння може бути одне: ти, містере Олесь, скажеш мені, де знайшов скарб. На тому й розмові кінець.

— Бачите, який помилковий тост. А я пив за свій успіх — за те, щоб вам, сер, не сказати.

Морісон сердито глянув на Олеся, потім додав:

— Знаєш, містере Олесь, я весь час мав намір закупити у вашій країні багато горілки й торгувати нею. На континенті нашому страшенно люблять російську горілку. Особливо «Московську».

— А «Українську з перцем» не куштували? — запитав Олесь.

— Не доводилося. Хіба є така? З перцем? Цікаво.

— Є. Беручка й сердита.

— Гадаю, нам слід перейти до іншої теми…

— Навіщо. Давайте ще про горілку. Дуже цікаво. Хочете — я вам назву деякі сорти?

— Годі. Сподіваюся, ти мені зараз скажеш про свою знахідку?

— Що ви маєте на увазі, сер?

— Сам розумієш.

— Ні.

— Я маю на увазі скарб.

— Навіщо нам про нього говорити, коли є ще багато різних цікавий речей на світі.

— Бачу, я не помилився. Здавна переконаний — росіяни не прагнуть до багатства. А ти ж комсомолець. Що це таке, я до пуття не знаю, — мабуть, якась дуже політична організація. Так?

— Так.

— От бачиш, я й тут не помилився. Напевне, ця комуністична організація забороняє мати власність, мати скарби? Серед ваших комсомольців немає ж мільйонерів?

— Вгадали. Немає.

— Бач, як багато я знаю про твою країну. А ще знаю, що російські хлопці справжні вояки. З ними можна мати справу. Звичайно, в розумних межах, які не дозволяють експортувати їхні ідеї. Я, наприклад, переконаний, що в Америці комуністи не потрібні. А за океаном — хай живуть.

— Дякую!

— За що?

— За дозвіл жити.

Морісон, відчувши іронію, трохи схаменувся й притримав свій запал.

— Я веду цю приємну розмову до того, що ти мусиш підкоритися своїй ідеології, відкинути всяку жадобу до багатства і сказати мені, де ж сховано скарб.

Олесь голосно і весело засміявся, підвівся з стільця й пішов до ілюмінатора. Звідти дихнуло на нього свіже, вологе повітря.

— Навіщо вам скарб? Ви й без нього людина багата.

— Багатству немає меж, — вимовив Морісон, глибокодумно позираючи на Олеся.

— Отже, домовилися, — вимовив Олесь, — я ніколи ні за яких обставин не скажу вам, де лежить скарб, бо він належить не мені й не вам.

— А золото там є?

— Є. Воно пограбоване у країнах, які зараз будують соціалізм. Золото їм знадобиться.

Здавалося, Морісон спокійно сприйняв те, що сказав Олесь. Він лише глянув на Олеся з іронічною усмішкою.

— Послухай, хлопче. Щось твоє ім'я погано запам'ятовується. Давай складемо угоду — половина скарбу тобі, половина — мені. Житимеш у нас, як у раю. Матимеш — чого схочеш. Сучасній молодій людині що потрібно? Вино, дівчата, машина. Ну, а коли того забажаєш — то н літак можеш мати. У вас там не продають літаків, а в нас — купуй. Подумай!

— Мені не треба думати над цим. Я вже обрав собі шлях у житті.

— Ви, росіяни, фанатики. Ти хочеш пожертвувати собою, так?

— Зовсім ні. Я хочу повернути скарб справжнім господарям. А жертвувати собою зовсім не збираюся.

— Я віддам тобі Мері, ти мені — скарб. Вона, напевне, кохає тебе. Врахуй одну обставину: я відмовляюся від своєї нареченої…

— Мері й так мені належить.

— Це теоретично. Зараз вона в моїй каюті. Говори, де скарб, і я тобі даю ключі від тієї каюти. Віддаю цю яхту.

— Не вийде так, сер. Я бажав би мати і Мері, і скарб.

Запала тиша. Морісон висмоктав ще чарку віскі, затягнувся сигарою й сказав:

— Чи тобі відомо, що скарб, який ти знайшов, є власністю моєю й моєї країни? Адже це територія не твоєї держави. Тому ти не маєш найменшого права володіти скарбом, а твій уряд ніколи не погодиться взяти на себе грабіжницьку роль. Існують міжнародні закони.

Олесь розгубився: він ніколи не думав над цим.

— Острів належить вам особисто, містере Морісон?

— Так. Але я громадянин своєї держави, і вона охороняє моє майно.

— Скажіть, а оця яхта також є територією вашої держави?

— Звичайно — де б вона не стояла.

— Мушу вас розчарувати, сер. На тому острові, що вам належить, немає ніяких скарбів. А та територія, де вони сховані, не належить вашій державі.

— Ти говориш дурниці. Коли скарби не на острові, то де ж вони?

— А це не обов'язково вам знати, сер.

Морісонові урвався терпець. Він підхопився з крісла, машкара доброзичливості зникла, очі люто заблищали. Олесь бачив люту, оскаженілу людину.

— Занадто багато береш на себе, хлопче! — Морісон натиснув на кнопку.

До кімнати увійшли двоє — велетенський негр, якого Олесь бачив на острові, й довготелесий білошкірий матрос із засмаглими довгими руками. Обидва покірно схилили голови.

— Пограйтеся з цим хлопчиком. Грайтеся, як схочете, доки скаже одно слово: «Згоден». Тоді кличте мене. Не шкодуйте його кісток — у нього їх багато. Але й не вбивайте. Хай помре своєю смертю, щоб у нас була совість чистою.

Морісон вийшов. Матроси переглянулися, пішли на Олеся, який стояв біля столу, напруживши м'язи. Першим підійшов довготелесий, розмахнувся, щоб ударити, проте Олесь випередив його. Величезної сили удар прийшовся матросові в щелепу. Той осів на підлогу і завмер, утративши свідомість. Негр, проте, встиг схопити Олеся за руку і почав тиснути, щоб заламати її за спину. Олесь відчув неабияку силу в руках негра. Той, напевне, здолав би Олеся, але несподівано перестав тиснути і запитав:

— Ти росіянин?

— Так. А ти хто?

— Американець. Я знаю, які росіяни.

— Які?

— Вони подають руку негрові. Ти перший білий, який сьогодні заступився за мене.

— У нас навчаються негри з Африки. Довелося зустрічатися.

Негр відпустив руку Олеся і запитав:

— Я не хочу, щоб ти сказав тим хлопцям, що тебе вдарив негр. Як тебе звати?

— Олесь. А тебе?

— Том. Давай вип'ємо.

У цей час прочуняв довготелесий, підвівся, струснув головою й посунув на Олеся. Він було вже й замахнувся своїм велетенським кулаком, але Том перехопив його руку і притиснув її донизу.

— Облиш. Він нам не заподіяв нічого поганого. Ми ж наймалися на цю яхту матросами, а не катами.

Ці слова, здається, переконали довготелесого. Той потер щелепу й вимовив:

— Рука в тебе, хлопче, важка. Дивно, мене ніхто не клав на підлогу з першого удару.

— Пробач. Коли б ти не кинувся на мене — не вдарив би, — сказав Олесь.

Том знайшов третю чарку. Випили разом. Однак довготелесий усе ще неприязно позирав на Олеся.

— Як собі хочеш, Том, але я скажу босу, що піти не схотів катувати хлопця.

— Говори. Морісон накаже тобі мене побити, а повернемося на берег — вижене. Але я хочу, щоб оцей росіянин у Москві розповів неграм, що я допоміг йому в біді.

Довготелесий охоче випив чарку і сказав:

— Мені до всього того байдуже. Хай що хоче, те й розповідає про мене. Але я його кулак запам'ятаю. — Налив собі ще чарку, випив і вийшов з каюти.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ СЬОМИЙ

Мері кілька разів намагалася відчинити двері, але марно. Безперервна біганина по каюті не могла її заспокоїти. Тоді Мері захотілося трощити все, що було перед очима.

Спершу полетіла на підлогу дорога ваза з кришталю і срібла — одгвинтила її зі столика й пожбурила на підлогу. Кришталь бризнув, і скалки заграли самоцвітами. Мері злорадо милувалася ними. В стіні знайшла бар, і тоді вже на підлогу полетіли бокали, чарки, пляшки з напоями. В калюжах пінилося шампанське, текло струмками віскі. Від них гидко тхнуло.

Подивилася на стіни. Там висіли картини з чудовими краєвидами. Рука вже потяглася й туди. Але невідома сила спинила руку. На одній з картин зображено русалку, що вийшла з річки і зачаровано дивилася на небо. Чого вона чекала? На другій намальовано індійську красуню на тлі далеких гір. Ні, не можна нищити такого. Не можна!

Мері висунула шухлядку в столику і побачила там пістолет. Потримала його в руках, прицілилася в ілюмінатор і поклала знову до шухлядки.

Раптом у дверях клацнув замок, за ним — другий, і до каюти зайшов Морісон. Весело всміхався — настрій у нього аж занадто бадьорий. А чому б ні? Адже він ні в чім не завинив перед оцим дівчам. Мері кохає того хлопця? Вигадки! Морісон, наприклад, життя доживає і не знає, що то за річ така — кохання. Його вигадали ті, хто не вміє робити бізнес. Ну, хай трохи дівча постраждає за тим хлопцем, а його не стане — належатиме йому.

Побачивши, що каюту розгромлено, Морісон удавано засміявся:

— Ти й справді дикунка. Я своїм приятелям казав, що одружуся з дикункою. І не помилився. Знаєш, на світі багато прісних дівчат, а ти одна така. — Морісон підійшов до канапи й замирливо сказав: — Здогадуюся — ти вчинила цей розгром тому, що я так довго залишав тебе самотньою. Правда?

Морісон нахилився, збираючись узяти дівчину за руку. Мері кинулася на нього і вчепилася нігтями в щоки. Морісон одсахнувся й отетерів від несподіванки.

— Де Олесь? Де? Негайно ведіть мене до нього! — закричала Мері.

Морісон біля люстерка розглядав своє подряпане обличчя. Краплини крові котилися по щоках.

— За такі речі дорого платять. Міс Мері, ти забула, що тут я господар і що ми в морі.

— Не лякайте мене, я нічого не боюся. Скажіть, де ви поділи Олеся? Що маєте з ним учинити?

Сміхом відповів на запитання Морісон. Мері з огидою дивилася, як від того сміху в нього трясеться черевце.

— Забудь про нього. Як тільки скаже, де скарб, ми його скупаємо в океані, а не скаже — мої хлопці вміють ламати кістки. Отже, раджу згадати, що ти моя наречена. — Морісон простягнув руки й наблизився до Мері.

— Не підходьте! Кажу вам — не підходьте! Ви — гидкий і до того ж негідник! Не підходьте!

Але Морісон не зважав на вигуки, підступав усе ближче і ближче. Мері помітила, як хижо блищать у нього очі. Вона перебігла на протилежний кінець столу, швидко відчинила шухлядку і схопила пістолета.

— Зупиніться! Стрілятиму! — І націлилася в черево Морісонові.

Той остовпів, прикипів до підлоги. Та лихий блиск у його очах ще лишився.

— Кинь ту іграшку. Негайно кинь.

— Кажіть, де Олесь? Що з ним?

Помітивши, що дуло пістолета відхилилося вбік, Морісон мигцем вибіг з каюти. Тільки хотів її замкнути, як пролунав постріл.

Клянучи «наречену», — Морісон відійшов від каюти. Щоб якось заспокоїтися, запалив сигарету, але спокій не приходив. Тоді він виліз на палубу. «Хай трохи побіситься. Ще встигну її приборкати — дикунку. Таки стане моєю іграшкою. Усе зроблять гроші. — І почав думати про Олеся: — Цікаво, чи впоралися з ним хлопці? Чому ж вони не йдуть до мене? Невже й досі мовчить?»

Наблизившись до щогли, Морісон помітив, як звідкись, ніби з самого неба, на палубу зійшла велетенська постать. Машкара закривала її лице.

— Привид… — прошепотів Морісон. Сигарета випала з рук. Страх не дав йому й кроку зробити вперед — ноги не слухалися. Вдивлявся у привида, який ішов просто на нього. В його руках теліпалася біла шворка…

І знову на яхті щось по-звірячому завило. Увесь екіпаж причаївся, вслухаючись у те виття. Мері застигла біля дверей у каюті, не наважуючись переступити поріг. Вона ще не прийшла до пам'яті після пострілу. Адже гріх стріляти в людину. Гріх навіть тримати зброю в руках. Оце, певне, бог за те й надіслав на яхту привида, щоби покарав її.

Навшпиньки підійшла до канапи, сіла в куточку, підібгала коліна і поклала на них підборіддя.

За бортом яхти в гумовому човні сидів Білл. Коли виття пролунало зовсім близько, він упав на дно човна, затулив вуха руками і намагався дихати потихеньку й не ворушитися, щоб не привернути увагу привида.

Навіщо тато лишив його самого в човні? А чи живий тато? Може, привид уже всіх там подушив своєю мотузкою?

А до каюти, в якій мали катувати Олеся, довготелесий матрос привів низенького худорлявого юнака.

— Почули оте виття — та й прийшли до вас. Разом не так страшно.

— Вийшли на палубу, коли це знову завило, — сказав юнак, тремтячи всім тілом.

— А потім…

— Ми побачили привида!

— Такий велетенський, що голова сягає за щоглу.

— Підняв на руках високо-високо нашого Морісона і кинув у воду.

— Невже? Може, вам здалося з переляку? — перепитав Сивокінь.

— Свята правда. Сам чув, як за бортом навіть булькнуло, — сказав довготелесий.

— Я саме йшов до Морісона. Раптом бачу — летить наш господар у воду, — вимовив юнак. — Видалося, що й білий зашморг у нього на шиї теліпається…

Олесь узяв з його рук аркушик паперу й прочитав: «Усім, всім, всім. Хто знає, де наш матрос — Олесь Сивокінь, просимо повідомити танкер «Полтавець». Олесь очам своїм не повірив і навіть підстрибнув з радощів.

— Ходімо. Передаси їм, що Сивокінь на яхті біля Чорного острова. Ходімо негайно, — благав худорлявого низенького радиста.

— Не піду. Боюся. Там — привид.

— Підеш.

— Ні.

Олесь зграбастав юнака обома руками, потім звалив його собі на плечі й поніс.

— Головне — не боятися тих привидів. Зрозумів? Якщо не боятимешся — він і не зачепить.

У радіорубці Сивокінь посадовив юнака на стілець і наказав передати радіограму про те, що він, Олесь Сивокінь, потребує негайної допомоги, перебуваючи на білій яхті поблизу Чорного острова.

Трохи заспокоївшись, матрос-радист передав радіограму. Коли ж перейшов на прийом, Олесь з радістю довідався: радіограму прийнято, «Полтавець» уже взяв курс на острів.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ВОСЬМИЙ

Кауфман проковтнув другу пілюлю і заплющив очі, чекаючи сну. Вже кілька років сон приходить до нього вряди-годи.

Щоб мати якусь розраду, Кауфман прислухався до нічного життя. Йому здалося, що в сусідній каюті Морісона хтось б'є посуд. Кауфман навіть усміхнувся — хто й навіщо влаштовує там такий незвичайний концерт?

Потім зовсім близько пролунав постріл. Це здивувало його. Хто і в кого може тут стріляти? Невже на яхті відбуваються якісь події, а він стоїть осторонь? Це зовсім негарно. Треба знати, що діється довкола себе. Особливо після останньої розмови з Морі-соном. Чи не занадто багато Морісон бере на себе?

Ніколи нікого не боявся Кауфман. Не знав, що таке страх, може, тому, що не тримав зброї в руках і завжди стояв десь у затінку. Та й усе своє життя був під наглядом дужих охоронців. Хоч зараз охоронців не було — страх однак не турбував його.

Цікаво — для чого взяв його в цю подорож Морі-сон? Для того, щоб утішити своє самолюбство, нагодувати недотепними розмовами чи познущатися і відплатити за ті часи, коли служив Кауфману, наче раб. Колись він давав Морісонові ляпасів. І не раз. Ще й тепер пам'ятає, як наливалися люттю очі його служника. Зараз Кауфманові здається, що він легковажно потрапив у пастку. Постарів. Раніше такого з ним не траплялося. Він завжди вмів передбачати наперед.

Надто самовпевненим став Морісон. Хай лише знайдуть ті скарби — чи скористається ними Морісон? О ні. Не скористається. Не знає Морісон, що вже сформовано загони штурмовиків. Кауфман прилетить з ними на цей острів. Ще побачимо, хто сміятиметься останнім.

Не витрачав дарма безсонні години Кауфман. Виробив ще один план дій. Коли скарби все ж потраплять до рук Морісона, він зуміє відняти бодай половину. Досить однієї погрози, що передасть усі відомості про скарб у пресу, — і тоді самовпевнений товстун сам віддасть половину Кауфманові. Краще ж утратити половину, ніж усе. Ось знайти б лише золото. Воно зараз аж занадто потрібне.

Знову звіряче виття сколихнуло повітря. Кауфман не відчув при цьому найменшого страху. Лише цікавість опанувала його. Щось говорив Морісон про якийсь привид. Але ж то казка. Та є ще люди, які вірять у ті привиди. Кауфман людина високої культури і розуміє що й до чого — кому вигідні оті привиди і хто їх створює.

Завжди у всьому шукай гроші, і тоді стане ясно, кому служить привид.

Він, звичайно, вірить у бога, але не настільки, щоби повірити у привиди.

Сяк-так Кауфман переповз на коляску і вирішив поглянути, що там на палубі діється. Однаково до ранку не заснути…

Сивокінь радісний, збуджений вийшов з радіорубки. Думка була одна:

«Негайно знайти Мері. Негайно поділитися радісною звісткою — до них уже пливе танкер. Завтра, ні — сьогодні вони будуть серед своїх. Кінчаться страждання, почнеться нове життя».

Уявляє, як зрадіє Мері. Багато ж років вона хоче вирватися з Чорного острова. І ось тепер…

А що, коли капітан не схоче взяти Мері на борт?

Від такої думки похололо в грудях. Та негайно заспокоївся.

Коли вірити радистові й тому довготелесому, то Морісона вже ніхто ніколи не побачить. Назавжди зник із яхти. Тепер їм ніхто не загрожує. Хіба що привид…

Тільки-но згадав Олесь про привида, як проти неба, що зажевріло на сході, побачив дивовижне видовисько: велетенський привид високо над головою ніс коляску з велосипедними колесами, а в ній сиділа маленька, зіщулена людина. Голова її безсило звисала на плече. Чи то здалося Сивоконю, чи й справді так було — на шиї в тієї маленької людини зашморгнуто петлю з білої шовкової шворки. Ще минула якась мить — і коляска разом з людиною полетіла за борт. Олесь лише встиг гукнути:

— Зупиніться!

Справді, привид ніби застиг на місті та вдивлявся в той бік, звідки пролунав вигук. Потім рушив до Олеся. Ішов привид повільно, як і подобає в таких випадках. На якусь мить Олесь розгубився. Проте, зрозумівши підступний намір привида, також повільно рушив йому назустріч.

Дивна річ — привид зупинився. Його щось мовби здивувало. Напевне, ще не було в його багаторічній практиці такого випадку, щоб обрана ним жертва сама лізла до нього в петлю.

Привид, однак, лише мить постояв, потім вихопив із-за пояса білу шворку з петлею на кінці, помахав нею в повітрі й ступив назустріч Олесеві.

Кожна клітина тіла, кожен м'яз і нерв були напружені до краю. Олесь розумів: боротьба буде не на життя, а на смерть.

Минали хвилини, довгі, як роки. Нарешті привид і Олесь зупинилися. Їх розділяли два кроки. Привид повільно підніс руку з шовковою шворкою до горла; Олеся. Привид, напевне, звик, що в цю мить його І жертва осідала на землю, втрачаючи свідомість, і тоді він легко розправлявся з нею. Але хлопець стояв. Потім різко відступив крок назад і несподівано кинувся на привида, перехопив його руку з шворкою і важке тіло жбурнув через себе. Привид гепнув на палубу, застогнав, але швидко підвівся, і виття знову покотилося над океаном.

Тепер привид, напевно, вирішив діяти рішучіше — кинув геть шворку, пригнувся, намагаючись схопити Олеся.

Та Сивокінь розгадав намір дивного супротивника — блискавично впав йому в ноги, потягнув їх на! себе, і привид знову важко впав на палубу. Тепер лежав уже без найменшого руху. Олесь нахилився над «постаттю. Тої ж секунди могутні руки вп'ялися йому в шию. Перехопило подих. Сивокінь натиснув на ті руки підборіддям, намагаючись одірвати їх своїми руками. Та марне: відчув — ось-ось утратить свідомість. Зібравши рештки сили, правицею вхопив привида за маску і зірвав її.

Руки на горлі розімкнулися. Привид інстинктивно намагався затулити ними обличчя.

Олесь підвівся, трохи відступив назад і сказав зовсім тихо:

— Пізно, Джон Сміт! Тепер уже пізно ховатися!

Сивокінь ледь стримався, щоб знову не кинутися на Джона й не розквитатися з ним за всіх, кого поклав у могилу. Занадто багато горя заподіяв людям «привид». «Занадто, але хіба я маю право бути суддею?» — подумав юнак.

Вони стояли один проти одного й мовчали.

— Тату! Тату! — з-за борту визирнув Білл. — Швидше йдіть до мене. Я боюся привида. Я дуже боюся!

Зачувши голос сина, Джон стрепенувся, швидким рухом звільнився від мантії і сказав:

— Опускайся в човен. Я зараз вернуся… — Голос у нього тремтів.

Коли зник за бортом Білл, Джон сказав, не підводячи голови:

— Ти дужчий. Ти переміг мене. Ти хоробрий. Я прошу тебе…

Він замовк і підійшов до Олеся зовсім близько.

— Я прошу тебе… Я нікого в своєму житті так не просив, як тебе зараз. Виконай останнє… — Він не докінчив свого й підвів голову, щоб подивитися Олесеві в очі.

— Виконай останнє моє прохання: ніколи не говори Біллу й Мері, хто їхній батько. Вони не повинні знати. Ось тобі машкара, балдахин і мотузка. Привид сьогодні помер і більше ніколи й ніде не з'явиться.

Олесь мовчав, не знаючи, що сказати Джонові, який зараз стояв перед ним, похиливши голову. Джон вів далі:

— Я понищив усіх твоїх і своїх ворогів. Скарбу мені ти не віддаси — це я знаю. Я й не вимагаю. Лише прошу: бережи Мері. А Білл хай буде зі мною. Я боюся лишитися самотнім…

— Гаразд, — вимовив Олесь.

Джон зробив крок до Олеся, ще раз глянув йому у вічі. Хотів, певне, подати руку, але передумав і пішов до того борту, звідки показувалася голова Білла. Сивокінь провів Джона поглядом.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ДЕВ'ЯТИЙ

Ранок підводився над океаном. З води випірнуло сонце — гаряче і ясне. Вдалині пінилися хвилі, ніби втікаючи одна від одної. Чисте небо віщувало ясний теплий день.

Олесь, нарешті, відшукав каюту, де сиділа Мері. Згорнувшись у клубочок, вона спала на канапі. Біля неї лежав пістолет. Тільки-но Олесь ступнув, Мері прокинулася і вхопила зброю.

— Олесь? Це ти?

— Я… я!

— Милий, я так боялася за тебе… і не могла прийти тобі на допомогу. Адже там був привид.

— Звідки ти знаєш?

— Щойно борюкався з ним. Сказав мені, що зникає назавжди.

— Вигадуєш…

— Слово честі. А оце доказ, — Олесь розгорнув лахміття, витяг звідти машкару і шворку. — Оцією мотузкою він намагався покінчити зі мною. Візьми на згадку.

— Ти бився з ним? — Мері дивилася на Олеся з жахом і недовірою.

— Ну, не зовсім… Ми трохи поборюкалися, та й усе.

— Олесь…

— Що?

— Тепер я ще дужче боюся. Привид мстивий. Він знайде тебе й мене.

— Ні. Той привид сказав мені, що більш не з'являтиметься ніде й ніколи. Твердо пообіцяв. Навіть сам віддав мотузку і своє вбрання.

Мері раптом зрозуміла — Олесь говорить правду, бо та правда світилася в його очах.

— А найголовніше я тобі ще не сказав. Та не знаю — говорити чи ні?

— Ні. Не говори. Ти біля мене — більш нічого мені не треба.

— Треба. Дуже треба. До нас пливе мій танкер. Ми скоро його зустрінемо.

Мері знову недовірливо подивилася на Олеся.

— Але…

— Все, все тепер здійсниться.

Мері й Олесь вийшли на палубу. Ранок уже палав над океаном — молодий, бадьорий.

Юнак і дівчина глянули на Чорний острів. Вони помітили невеличкого човна. У ньому сиділо двоє. Човен повільно рухався до острова.

Першим на палубі з'явився худорлявий радист. Він ішов, боязко озираючись.

Коли радист простягнув Олесеві аркушик паперу, руки в нього тремтіли.

— Чом тремтиш? Лихоманка б'є? — запитав Олесь.

— Ні. Ти… ти страшний.

— От і маєш. Чо' я страшний?

— А ми бачили все. Ми бачили, як ти бився з привидом. Ти сильніший за нього. Коли ти вдруге гепнув ним об палубу — іскри так і посипалися. Ми поховалися, бо гадали, що наша яхта піде на дно.

Олесь обняв радиста.

— Не слід мене боятися.

У радіограмі на ім'я Олеся повідомлялося, що танкер уже наближається до Чорного острова — за годину має бути біля нього.

— Дякую, друже, — обняв Олесь радиста за плечі.

— Мені пощастило. Ти росіянин, а мого батька на фронті врятували російські солдати. Я все життя мріяв зробити щось корисне для російської людини…

— Як тебе звати?

— Дік Грей.

— Дякую, Дік.

Дік підійшов до радіорубки. До Олеся поспішали Том і довготелесий матрос. Вони потиснули йому руку й допитувалися, як це насмілився він битися з привидом. Коли сонце підбилося ще трохи, на обрії з'явилися знайомі обриси танкера «Полтавець». Олесь не стримався: він вигукнув «ура!» й, підхопивши Мері на руки, почав кружляти з нею по палубі.

Content

Безорудько Віктор Привид Чорного острова

Віктор Безорудько ПРИВИД ЧОРНОГО ОСТРОВА Пригодницький роман

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ

РОЗДІЛ П'ЯТИЙ

РОЗДІЛ ШОСТИЙ

РОЗДІЛ СЬОМИЙ

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ

РОЗДІЛ ДЕВ'ЯТИЙ

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ТРИНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ЧОТИРНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ П'ЯТНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ШІСТНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ СІМНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ВІСІМНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ДЕВ'ЯТНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ПЕРШИЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ДРУГИЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ТРЕТІЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ЧЕТВЕРТИЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ П'ЯТИЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ШОСТИЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ СЬОМИЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ВОСЬМИЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ДЕВ'ЯТИЙ