Бойко Вадим

Слово після страти

Вадим Бойко

СЛОВО ПІСЛЯ СТРАТИ

Документальна повість

©  http://kompas.co.ua — україномовна пригодницька література

Вадим Якович Бойко народився 27 лютого 1926 р. в селі Селезенівці Сквирського району на Київщині в родині сільських вчителів.

У травні 1942 р. під час облави у м. Сквирі був схоплений окупантами і вивезений на каторжні роботи до Німеччини. Шістнадцятирічний юнак сім разів утікав з концтаборів та в'язниць, однак безуспішно. За це був підданий тортурам у гестапівській катівні в Кракові і засуджений до страти. Завдяки щасливому збігові обставин уникнув розстрілу і потрапив до табору смерті Освенцім. Пройшов пекло гітлерівських концтаборів (Освенцім, Маутхаузен, Лінц та ін.), був активним учасником руху Опору.

Після визволення з неволі та лікування в госпіталі перебував у лавах Радянської Армії. У 1955 р. закінчив Київський державний інститут фізичної культури. Вчителював, працював викладачем у київських вузах. Нагороджений орденом “За мужність” (ІІІ ст.). Автор книжок “Слово після страти”, “Якщо на землі є пекло”, “Сповідь страченого”, “Незабутнє” розповідає про муки й страждання людей різних національностей в таборах смерті, про інтернаціональне братерство в'язнів, про їхню боротьбу з фашизмом. Твори перекладалися російською, угорською, словацькою, французькою мовами.

СЛОВО ПІСЛЯ СТРАТИ[1]

Літературний запис МИКОЛИ СИДОРЕНКА

ВІД АВТОРА

З десятків мільйонів людей, кинутих фашистськими бузувірами до тюрем і таборів смерті, вижило небагато. З мільйонів закатованих і розстріляних чудом уціліли одиниці — випадкові обранці долі. Одним із них був я. Мені пощастило залишитися живим після того, як мене розстріляли 28 червня 1943 року о першій годині ночі в підвалі гестапівської тюрми в Кракові. Отже, я беру слово після страти.

Ще коли я митарствував по гітлерівських катівнях, коли мене безнастанно мордували і вбивали, я дав собі клятву: за всяку ціну вижити, вижити для того, щоб розповісти людям про страхітливі злочини фашизму.

Повернувшись на Батьківщину, я вирішив написати книгу. Вона народжувалася в муках. Я шукав гострі як бритва, нещадні слова і не знаходив їх. Тоді шматував написане й починав писати заново. А скільки разів бувало так: не встигши склепити повік, я прокидався, хапався за ручку і писав цілу ніч, а вранці, навіть забуваючи поснідати, йшов на роботу. З роботи поспішав додому, сідав за стіл і писав, писав до запаморочення. Так тривало довгі роки. Я свідомо зрікся усіх життєвих радощів і втіх. У мене немає сім'ї. Я не проводжу свого дозвілля так, як проводять його мільйони людей. Я став рабом свого нелегкого обов'язку перед загиблими.

Нині книга готова. Вона написана кров'ю мого серця. У ній немає ні вигаданих подій, ні вигаданих імен. Для багатьох читачів, особливо для молоді, те, про що я розповів даю, може здатися неймовірним, вигаданим. Але все це було. Попіл замучених стукає в моє серце. Це зобов'язує мене писати тільки правду.

Перш ніж розпочати свою сумну розповідь, хочу висловити сердечну подяку колишнім в'язням гітлерівських концтаборів, учасникам руху Опору — Логачову Павлу Антоновичу, Гайкові Петру Олексійовичу, Чернишову Михайлу Івановичу, Королевичу Валентину Архиповичу, Олексієнку Івану Петровичу, Янковському Михайлу Сергійовичу, Кравчуку Івану Кириловичу, Шевченку Петру Івановичу, Яцюку Анатолію Федоровичу, Рудас Ользі Іванівні, Сукало Валентині Романівні, Терещенку Івану Дмитровичу, Іскрі Дмитру Федоровичу, Сердюк Марії Яремівні, Мальованому Петру Федосійовичу, Збаржевському Борису Андрійовичу, Мартиненку Олексію Олександровичу, Смику Івану Йосиповичу, Козуниці Миколі Дмитровичу, Козлову Володимиру Никифоровичу, Коротун Марії Миколаївні, Вовку Степану Івановичу, Педану Анатолію Олександровичу, Стецюку Василеві Савовичу, Подолинному Івану Серафимовичу, Бондарю Василю Трохимовичу, Клименку Андрію Тимофійовичу, Кузьменку Гнатові Остаповичу, Ліщуку Дем'янові Кузьмовичу, Антоненкові Івану Кириловичу, Болотову Євгену Івановичу, Малюті Івану Максимовичу, Маслієнку Ігорю Петровичу, Романенко Наталії Йосипівні, Шрамкові Валентину Ксенофонтовичу, Гребенюку Павлові Федоровичу, Старинщук Валентині Терентіївні, Форись Ганні Гаврилівні, Дубнику Михайлу Ільковичу, Левчишину Парфену Васильовичу. Вони давали мені цінні поради, морально підтримували мене. Велике їм спасибі. Висловлюю глибоку подяку колективам і окремим громадянам, які прислали мені тисячі схвальних листів, відгуків на цю книгу.

Автор

БОЙТЕН

1

Минуло тринадцять місяців відтоді, як мене, шістнадцятилітнього хлопця, схопили на вулиці українського містечка Сквири[2] і силоміць вивезли в Німеччину. За цей час я шість разів тікав, та, на жаль, ці втечі незмінно кінчалися невдачею. Я скрадався ярами, перелісками, вужем повз по чужій землі, пам'ятаючи, що найменша необережність могла коштувати мені життя. Перемагаючи сумніви і страх, уперто пробирався на схід і… знову попадався.

У тюрмах фашистського рейху втомлююче-одноманітно повторювалося одне й те саме: мене фотографували, брали відбитки пальців, допитували, мордували. За ці тринадцять місяців мені довелося побувати в тюрмах Лейпціга, Берліна, Франкфурта-на-Майні; Дрездена, Бреслау, Гінденбурга, Кройцбурга і Бойтена. І кожного разу після допитів та катувань мене відправляли в інший концтабір на «виправні» роботи.

Східний фронт вимагав нових і нових дивізій. У Німеччині проводилися тотальні мобілізації, а промисловості потрібні були робочі руки, і тому втікачів із таборів довго не тримали в тюрмах. Там їх тільки «обробляли», прагнучи за допомогою жорстоких тортур вибити з них навіть думку про втечу.

І все-таки мені щастило: після шести втеч я не потрапив на шибеницю і всупереч усьому залишився живий. Більше того, я не збирався здаватися. Думка про нову втечу не давала мені спокою ні вдень ні вночі. Я вірив: рано чи пізно доля усміхнеться мені, обійду всі пастки і повернуся на Батьківщину, сама згадка про яку додавала сил і снаги. Я снував плани втеч від найпростіших до найфантастичніших, які здавалися мені цілком здійсненними. Пригадувалися деталі облав і погонь. От якби не випадковість або не моя ж помилка — і перша, і третя, і остання втеча, принаймні одна з них, неодмінно вдалися б.

Читач може запитати: як могло статися, що мене шість разів ловили, а проте не повісили? Річ у тому, що на допитах я незмінно повторював одну версію: мене везли на роботу в Німеччину, по дорозі відстав од ешелону.

Слідчі, звичайно, запитували: «Яким чином? Хіба ешелон не охоронявся?» — «Так, охоронявся, — відповідав я, — але мене страшенно мучила спрага, і коли на одній із станцій вартовий загавився, я вискочив з вагона і побіг шукати води. Не встиг напитися, як поїзд пішов, а я, боячись покарання, до властей не звертався. Ходив жебрав, поки не затримали…»

Мене рятувало те, що на вигляд я був зовсім хлопчиком — малий, миршавий, худий. У свої шістнадцять років я видавав себе за чотирнадцятилітнього підлітка, сироту, вивезеного з покинутого всіма дитячого будинку, знаючи, що німці вірили дітям більше, ніж дорослим. Напевне, я непогано грав роль затурканого, нещасного безпритульного, в якого тільки й було на думці, як би наїстись. На допитах твердо дотримувався цієї версії і, хоч би як били, не плутав свідчень. Очевидно, це й рятувало мені життя. Прізвище, певна річ, я щоразу називав вигадане. Крім усього, «сироті» таки справді щастило. Ловили мене далеко від місця втечі, а робити ретельне розслідування через начальство численних тюрем і таборів у поліції не було часу. Проволоводившись зі мною два-три тижні, гітлерівці спроваджували мене в найближчий концтабір.

Шоста втеча закінчилася нещасливо в Сілезії[3]. Мене спіймали поблизу міста Бойтен[4] і кинули за грати. Після двотижневого ув'язнення одного дня вивели у двір тюрми. Тут уже була вишикувана сотня в'язнів-росіян. Почалася процедура перераховування і вирівнювання рядів, мелькали гумові палиці тюремників, лунали зойки і стогони. Так тривало цілу годину. Нарешті з'явилося тюремне начальство й оголосило загальне рішення прокурора: усіх нас як саботажників, котрі не захотіли працювати на «велику Німеччину» і виявили до неї ворожість, посилають на важкі виправні роботи в шахти аж до переможного закінчення війни. Що буде з нами після «переможного» закінчення війни, про те не сказали.

Колону під посиленим конвоєм вивели на вулицю. Роздивляюся незнайомих в'язнів, з якими віднині в мене була спільна доля. Усі вони вкрай змучені, виснажені, на кожному замість одягу — брудне перетліле лахміття, на обличчях у багатьох синці від побоїв.

Був кінець травня. Щедро світило сонце, пахло молодим листям дерев і теплою землею. Саме починалося благословенне літо, про яке з тугою в серці мріяли в'язні гітлерівських тюрем і концтаборів. Ми стомлено брели вулицями Бойтена, з насолодою підставляючи обличчя животворному потоку тепла і світла, з незвички мружачи очі і жадібно вдихаючи аромати зелені після гидотного тюремного смороду. Од недокрів'я і виснаження наморочилася голова.

Про те, що нас чекало, думати не хотілось. Усі якось повеселішали. Така вже, видно, природа людини — вона завжди сподівається на краще. І навіть засуджений до страти не втрачає надії…

Ми йшли під конвоєм вулицями чужого міста, та принаймні дихали свіжим повітрям, бачили сонце, зелень, людей, а це вже немало в нашому становищі. Ми тішилися цими хвилинами, і жадоба життя знову пробуджувалася в наших серцях.

Пильно вдивляюся в обличчя перехожих, впевнений, що безпомилково відрізню серед німців поляка. Польща була поруч. У таких прикордонних містах, думав я, населення звичайно змішане, отже, у Бойтені повинно бути чимало поляків, а серед них знайдеться не один, який ненавидить гітлерівців і подасть руку допомоги втікачеві з фашистської неволі. Я недаремно ризикував — адже дійшов до Польщі! Ще одна втеча — і я буду на волі, поляки мене не викажуть. Розшукаю партизанський загін і віддячу фашистам за всі свої страждання і муки. Тільки б поталанило…

У Бойтені багато заводів і шахт. Високо в небі висіли аеростати повітряного загородження. На майдані, серед маскувальних щитів, довгі стволи зеніток. На обличчях перехожих — тривога, заклопотаність і втома. Авіація союзників вряди-годи бомбила і Бойтен.

Місто мало похмурий вигляд. Усюди, куди не кинеш оком, терикони шахт, копри, громіздкі промислові споруди з сірої і червоної цегли, акуратні кагати антрациту, велетенські крани, труби, естакади. По коліях, пахкаючи димом, жваво шастали паровози, підганяючи пульмани під шахтні бункери, з яких виривалися чорні потоки вугілля, наповнюючи вагон за вагоном. Усе тут мало похмурий вигляд: будинки, тиньковані в брудно-сірий колір, стандартно квадратні ставки, оточені важкими кам'яними мурами, бездумні пам'ятники німецьким полководцям. Місто справляло гнітюче враження казарми. Гітлерівці перетворили Бойтен у військово-промисловий центр, що працював виключно на війну.

Була неділя, але на вулицях майже нікого не видно. Лише коли-не-коли проходили колони радянських, англійських і. французьких військовополонених. Одразу впадала в око різниця у їхньому зовнішньому вигляді. Англійські і французькі солдати, особливо офіцери — вгодовані, поголені, у шерстяній, старанно відпрасованій формі. Їх супроводжувало лише два-три конвоїри, та й то про людське око. Вони крокували бадьоро, дивилися весело, наче це були не полонені, а гості в цьому німецькому місті.

Зовсім інше видовище являли собою колони радянських полонених, оточених посиленим конвоєм. Навіть ми, які щойно вийшли з тюрми, жахалися з їхнього вигляду: страшенно виснажені, обличчя вкриті ранами, болячками, синцями, подекуди перев'язані брудним ганчір'ям, а найчастіше — взагалі без жодних пов'язок. Одягнені в перетлілі червоноармійські галіфе і гімнастерки без ременів і гудзиків, взуті в дерев'яні колодки, вони були схожі на. мерців. Ішли понуро, ледве переставляючи опухлі від голоду ноги. На спині в кожного, немов тавро страждання, були величезні жовті літери «SU», що означало «Sovjet Union». Це підневільні шахтарі Бойтена щойно вилізли з чорних, каторжних підземель і брели безлюдними вулицями міста, наче привиди.

У зеленому скверику, повз який вели нашу колону, прогулювалась молода вродлива німкеня з дівчинкою років п'яти. Дівчинка, вся біленька, синьоока, із смаком і гарно вдягнена, здавалося, світилася тихим щастям. На ній була білосніжна пелеринка, білі гольфи з шнурками і пухнастими кульками, крихітні елегантні туфельки. Хвиля кучерявого льняного волосся, що спадало їй на плечі, і великі блакитні банти ще різкіше відтіняли волошковий колір її очей. Вона чимось нагадувала гарненького метелика. Лагідне кирпоносеньке личко з ямочками на щоках, голубі, цікаві до всього оченята викликали в перехожих доброзичливі посмішки. В'язні зачудовано дивилися на щасливих матір і доньку, і не один з гірким болем згадав своїх діток, дружину…

— Куди вони йдуть, ці дяді? — спитала дівчинка.

— Це російські бандити, їх ведуть у тюрму. Там їх посадять за грати, щоб вони не робили людям зла, — відповіла жінка.

Дівчинка полохливо сховалася за матір, її очі-волошки дивилися вже насторожено і недовірливо, на біленьке личко впала тінь. Якби ж воно знало, як нам образливо й боляче слухати цю мерзенну брехню! Я вперше пошкодував, що розумію німецьку мову. Чомусь згадалася стара німкеня, яка часто приходила до огорожі дитячого табору у Франкфурті-на-Майні, показувала крізь дріт голодним радянським дітям шматок хліба, і як тільки хтось із них простягав руку, вона штрикала йому в лице патерицею і при цьому сичала: «Русіше швайн». Ми прозвали її ягою і більше не підходили до огорожі. Однак причинна стара ще довго ходила до табору. Це було рік тому.

— Льос, льос, ферфлюхте швайне![5] — розлючено вигукнув один із конвоїрів і заходився підганяти невільників важкою гумовою палицею. Один удар дістався й мені — тупим болем занила ключиця, а очі затуманили сльози.

Тим часом назустріч колоні з барабанним боєм, горлаючи пісень, ішов загін гітлерюгенду. Зухвалі на вигляд жовторотики з гітлерівської молодіжної організації були одягнені в жовту форму: короткі по коліна штанці, сорочки із свастикою на рукавах, пілотки з фашистськими емблемами. На поясі в кожного теліпався кинджал, а командири відділень були озброєні пістолетами. Очолював колону меткий, дженджуристий офіцерик років двадцяти. Коли відстань між нашою колоною і загоном гітлерюгендівців зменшилась, офіцерик подав якусь команду, і жовторотики з гиком, улюлюканням і свистом розсипались по вулиці. В нашу колону полетіло каміння, шматки вугільного шлаку, щебінь. Юні гітлерівці повихоплювали з піхов кинджали і, розмахуючи ними, кинулися в атаку. Порядок у колоні порушився. Неможливо було сховатися від граду каміння. Одна з каменюк попала в конвоїра. Це примусило начальника конвою припинити вакханалію. Він підбіг до офіцерика і щось сердито сказав йому. Той кивнув своєму горністові. Затрубив горн, і зухвалі жовторотики швидко вишикувались у колону.

— Молодці! Хайль Гітлер! — гаркнув надтріснутим голосом офіцерик.

— Хайль! Хайль! Хайль! — істерично загорлали гітлерюгендівці.

— У-у, собаки! — вилаявся високий сутулуватий в'язень, витираючи на обличчі кров.

— Ні, голубе, це не те слово, — розсудливо мовив його сусіда. — Собака — друг людині, а ці….

— Ім глайшріт марш![6] — скомандував офіцерик. Заторохтіли барабани, і збуджені, задоволені собою юнаки гордо закрокували вулицею. А ми, стомлено переставляючи ноги, побрели далі. Мені тільки здалося, що я чув, як шалено б'ються серця невільників.

Так зустрів нас Бойтен, останнє німецьке місто, за околицями якого 1939 року проходив державний кордон між Німеччиною і Польщею.

Мій сусіда, літній чоловік, з яким я встиг перекинутися кількома словами, торкнувши мене за лікоть, сказав:

— Отак і готуються кадри вбивць. Спершу їх вчать кидати каміння в беззахисних людей, а потім стріляти їм у потилицю.

Я одразу ж подумав, що до цього в'язня треба буде придивитися, постаратися потрапити з ним в один барак. Можливо, він погодиться тікати зі мною.

Невдовзі перед нашими очима постала височенна з червоної цегли вежа. Вона нагадувала велетенський молот, поставлений вертикально ручкою вниз. Нагорі, на молоті, були метрові готичні літери, які яскраво блищали на сонці: «Гогенцоллернгрубе».

— Що це означає? — спитав я в сусіда.

— «Грубе» по-німецьки означає шахта, а Гогенцоллерни — династія найбільших німецьких багатіїв, які протягом багатьох років були в Німеччині при владі, як у Росії династія Романових. Колись Гогенцоллернам належали майже всі шахти Сілезії.

— Звідки ви це знаєте?

— Бачиш, хлопче, свого часу я трохи цікавився історією.

На цьому розмова урвалася. Ми підійшли до масивних сталевих воріт шахти, вся територія якої була обнесена колючим дротом. Рипнули, гойднулися стулки воріт, і ми ввійшли на територію шахти. Біля п’ятиповерхового будинку — це була контора — колону зупинили. Прямо переді мною висіла величезна дошка з десятками наказів, розпоряджень, оголошень, інструкцій. Я стояв за два кроки від неї і міг вільно читати надруковані тексти. Мою увагу привернула обведена траурною каймою листівка-некролог з портретом молодого німецького офіцера. «Обер-лейтенант Зігфрід Гоппе», — прочитав я. Нижче, під портретом, було вміщено коротку біографію цього Гоппе, котрий вславив себе «незвичайними подвигами» в ім'я «великої Німеччини». Він брав участь у європейській кампанії, був нагороджений орденами й медалями, а на Східному фронті одержав залізний хрест. В кінці травня 1943 року Гоппе «загинув у нерівному бою з партизанами». Внизу, під некрологом, я прочитав інший цікавий документ, у якому місцева організація фашистської партії і адміністрація «Гогенцоллернгрубе» висловлювали глибоке співчуття своєму керівникові й обер-інженерові шахти Паулю Гоппе в зв'язку з загибеллю на Східному фронті його, виявляється, вже другого сина, обер-лейтенанта Зігфріда Гоппе. «Вдячна батьківщина, — говорилося в посланні, — не забуде подвигів цих славних героїв. Дорогий Гоппе! Будьте мужні і пишайтеся! Ваші сини віддали своє життя за фюрера і фатерлянд!»

Для мене такі оголошення були невдивовижу: працюючи на заводах Німеччини, я не раз читав подібні некрологи. Щодня о восьмій годині ранку адміністрація з німецькою педантичністю вивішувала на дошках оголошень усе нові й нові некрологи про загиблих «героїв» — колишніх робітників і службовців підприємства. Німців ці некрологи дуже засмучували, а ми щиро раділи, бо з них дізнавалися, що наша Батьківщина успішно бореться з гітлерівськими ордами.

Тим часом з контори вийшло начальство — кілька німців на чолі з низеньким кульгавим старим. Він спирався на палицю, за ручку якої правив сталевий молоточок. Такими молоточками залізничники вистукують бандажі[7] коліс.

Німці пропустили старого вперед, улесливо заглядаючи йому в очі, скидаючи капелюхи і вклоняючись, а він стомлено й байдуже дивився прямо поперед себе, не звертаючи уваги на численні привітання. Старий цей, як видно, був тут немалою птицею. Імпозантною зовнішністю, правда, він похвалитися не міг: був хирлявий, сутулуватий, з дряблими, одвислими щоками і набухлими венами на скронях. Глибоко посаджені очі із запаленими білками дивилися стомлено презирливо й сердито. Спираючись на молоточок, він помітно накульгував. І все-таки, незважаючи на свій похилий вік, обличчям старий був дуже схожий на обер-лейтенанта Зігфріда Гоппе. Я одразу ж здогадався, що це — батько загиблого обер-лейтенанта, керівник фашистської організації шахти і її обер-інженер. Червоний, зубчастий, як триб, значок члена німецької націонал-соціалістської партії, пригвинчений на лацкані піджака, і траурна пов'язка на рукаві підтверджували мій здогад.

— Ахтунг! — зненацька вигукнув начальник конвою і підбіг до старого. — Гер обер-інженір! Сто російських в'язнів доставлені у ваше розпорядження!

Обер-інженер недбало викинув руку у нацистському привітанні і повільно пройшов повз начальника конвою, що саме віддавав рапорт, навіть не удостоївши того поглядом. Його лихі, колючі очі ковзнули по наших рядах і зупинилися на одному з в'язнів у першій шерензі. Він підійшов до в'язня і з доброго дива кілька разів ударив його своїм молоточком. За що? Цього ніхто не міг зрозуміти. Сухі, кістляві руки Пауля Гоппе тряслися, наче в пропасниці, обвислі щоки вкрилися рожевими плямами, обличчя спотворила злоба.

— Ці свині не вміють стояти в строю! — прохрипів він, задихаючись. — Посадіть його в карцер на дві доби без їжі й води. І взагалі, займіться ними як слід, — наказав він офіцерові із своєї свити, як видно, начальникові охорони, і відійшов, важко тягнучи кульгаву ногу. Начальник охорони виструнчився перед ним та так і стояв, незворушно, як манекен.

— Марш на розвантаження лісу! — наказав Гоппе. — Вагони звільнити до восьмої години вечора, а вранці цих свиней — у першу зміну, в забій. Виконуйте!

Нас повели в глибину території шахти.

— Ну, кульгава холера! — пробурчав хтось позаду. — От павук!

Прізвисько Кульгавий так і закріпилося за Гоппе.

В тупику стояли вагони з кріпильним лісом — сирими сосновими кругляками. Сигнал — і робота почалася. Надриваючись, ми вергали кріпильні стойки, і якщо хтось хоч на мить зупинявся перепочити, одразу лунав грізний окрик вартових: «Льос! Льос!» Начальник конвою раз по раз нетерпляче поглядав на годинник. Однак ми не впоралися із завданням і тільки о дванадцятій годині ночі нас, ледве живих, погнали в табір. Він був поруч, на території шахти. Я побачив густу павутину колючого дроту заввишки п'ять метрів, яскраву смуту освітлення, вишки з вартовими й одразу ж зрозумів, що втекти звідси буде нелегко.

Нас пропускали через ворота, «рахуючи» ударами гумових палиць. Табір виявився навдивовижу маленьким — усього шість бараків. Два крайні од воріт були заселені старожилами. Решта поки що залишалися пустими.

У бараці було душно, пахло пліснявою і трухлою соломою. Я поквапився зайняти місце на нарах поруч із літнім полоненим, з яким устиг познайомитись у колоні.

— Ну що ж, одмучилися ще один день, — сказав він стомлено, — а попоїсти не дали нічого, тварюки. Отаке, земляче, невеселе в нас життя.

Я присунувся до нього ближче.

— Дядечку, а як вас звати?

— Зви дядьком Петром, а прізвище моє — Кравчук. Та прізвище тут необов'язкове.

— Послухайте, дядьку Петре, — шепчу я йому на вухо, — а що, як…

— Тікати? — спитав він ледь чутно, вгадавши мою думку.

— Так. Адже можна вибрати нагоду…

— Ех, голубе, поки що забудь про це й думати… — сказав мій сусіда й замовк. А за якусь мить він уже спав, важко стогнучи вві сні.

2

Від удару палицею я, мов ошпарений, зриваюся з нар. Веркшютцполіцаї[8] репетують, наче на пожежі, при цьому енергійно орудуючи палицями:

— Ауфштеен, ферфлюхте швайне![9]

В бараці страшенна метушня. Сонних в'язнів виганяють на перевірку — аппель. Чотири години ранку. На сході ледь бринить світанок. Із станції долинають гудки маневрових паровозів; чути, як із шахтних бункерів із гуркотом сиплеться у вагони вугілля. Шахта працює безперервно день і ніч. Вона чекає на нас. У мене після вчорашньої роботи ниє все тіло і ломить поперек. У животі тупий біль — понад добу в роті не було й рісочки. Холоднувато. Щулячись і позіхаючи, ми стоїмо в строю, чекаємо кінця перевірки. Дехто стоїть із заплющеними очима — досипає. Аж не вірилося, що ці доходяги незабаром довбатимуть вугілля.

Нарешті лічбу закінчено, і нам дозволяють відлучитися у вбиральню. Тут несусвітенна штовханина, а біля єдиного крана з водою — мовчазна тіснява. Ті, кому вдалося хлюпнути собі в обличчя водою, витираються рукавами тюремного халата. Рушників і мила немає, та нам їх і не належить, адже ми тільки «швайне» І повинні валятися в грязюці, харчуватися помиями й ішачити на «велику Німеччину». У нас тільки одне право — покірно вмирати.

Свисток — знову шикуйся, знову замелькали палиці веркшютців, знову метушня, тіснява. Привезли сніданок — бруквяну юшку. Нам видають бляшані миски і в них по черпаку гіркого, смердючого пійла. Стоячи в строю, п'ємо ці помиї, здаємо миски і з тугою поглядаємо на порожні бачки. Баланда, яку ми проковтнули, тільки посилює голод. Під конвоєм ідемо до складу, що містився за воротами. Тут нам видають робочі номери, тверді шахтарські шоломи, карбідні лампи, лопати, кайла, брезентові роби, дерев'яні гольцшуги[10], після чого ведуть у роздягальню. Там вішаємо на гаки своє тюремне лахміття і перевдягаємося в брезентові роби. І гольцшуги, і роба на мене надто великі, доводиться майже на півметра підкочувати штани й рукава спецівки. Якби мені і вдалося вибратися з території шахти, все одно в такій «уніформі» далеко не втечеш.

Після перевдягання нас ведуть у спеціальне приміщення, там ми заряджаємо карбідом лампи, потім підходимо до ствола № 1 (шахта має кілька стволів). Вилазимо на квадратні чавунні плити надшахтної будівлі. Важко гуркочуть чотириповерхові кліті, виносячи на-гора третю зміну — мовчазних чорних привидів, у яких світяться тільки очі.

Німецькі штейгери[11] розбирають нас по бригадах. Кожен хоче взяти рослих, фізично сильних робітників. Вони безцеремонно обмацують наші руки, плечі, щоб упевнитись, наскільки придатний «товар». Усе це було дуже схоже на той невільницький ринок, про який я читав колись у дитинстві.

У нашій групі я найменший, і в своїй підкачаній робі, у велетенському шоломі, який сидить у мене на голові наче баняк, напевне, маю дуже кумедний і водночас жалюгідний вигляд. Минає десять, п'ятнадцять хвилин. Усі мої товариші по бараку уже спустилися під землю, а я стою один серед залізного гуркоту, крику, дзвінків, і, дивна річ, мене ніхто не помічає. Я вже подумав: «Може, не візьмуть, бо й справді: який з мене робітник?» Та ось підходять два штейгери: присадкуватий товстун з бичачою шиєю і незворушним сонним обличчям та довгов'язий здоровило із синім шрамом поміж брів.

— Нагель, бери собі цей скарб! — каже товстун довгов'язому і несподівано сильно б'є мене по плечу. Я падаю і, падаючи, роняю свої шахтарські обладунки: гуркочуть лопата і кайло, лампа і шолом котяться по чавунних плитах, із ніг спадають дерев'яні гольцшуги. Товстун задоволено регоче й каже довгов'язому: — Оце робітник! Він тобі зробить подвійну норму. Та це ж клоун, його треба б у цирк відправити.

— І звідки ти взявся такий мізерний? — сердиться Нагель і штовхає мене до відчиненої кліті.

Аж серце тенькнуло, коли я переступив залізний поріг. Нагель зайшов слідом за мною. Дзвінок… Загорілися сигнальні лампи. Зачиняються дверцята кліті, і вона із запаморочливою швидкістю падає вниз. Від незвички перехоплює дух, до горла підступає нудота. Через рівні інтервали мелькають плями електричного світла — це горизонти шахти, я нарахував їх чотири. На підході до п'ятого кліть уповільнює політ. Нагель підштовхує мене, і я виходжу на чавунні плити, по яких зручно котити наповнені вугіллям вагонетки. Над нами висить пофарбоване вапном велетенське цегляне склепіння. Яскраве електричне світло засліплює очі. Гуркіт, наче в котельні. Мокро полискують рейки, радіально розбігаючись у підземні коридори-штольні. Вони захаращені нескінченними вервечками вагонеток з вугіллям, составами порожняка, вагонками з кріпильним лісом. Уже закінчується перезміна, і вагонетки з вугіллям починають піднімати на-гора. Мене обдуває сире холодне повітря, настояне на карбіді, скажені протяги проймають до кісток. Від холоду тремчу всім тілом.

Нагель веде мене до крана, відкриває свою лампу, поливає карбід водою, закриває лампу і запалює її.

— Відкрий свою! — кричить він крізь залізний гуркіт. Я виконую команду. Він поливає карбід водою. Від з'єднання води з карбідом виділяється газ. Якщо закрити кришку, газ надходить у світильник, його треба запалити, і лампа горить, білим полум'ям.

— Закривай! — командує Нагель.

Я пробую закрити кляту кришку, та це мені не вдається.

— Ферфлюхте шайзе![12] — лютує Нагель і відважує мені ляпаса, потім сам закриває кришку моєї лампи і запалює її од своєї.

— Ферштеен? — питає і показує мені здоровенного кулака, після чого уважно вдивляється у циферблат годинника. — Донерветер![13] Ми запізнюємося на цілих п'ять хвилин! — кричить він. — За мною! Та швидше!

Спотикаючись, біжу за ним. Після складних переходів по штреках і ходках, після переповзувань через партії вагонеток ми нарешті вибираємося на пряму магістраль. Вона вже забита вагонетками, і я розумію, що ми справді запізнюємося.

— Бовдур! Ти повинен нести портфель свого штейгера, — лютує Нагель і тиче мені свого величезного шкіряного портфеля, важкого, наче двопудова гиря. І нащо він тягає за собою такий тягар?

Я вже не можу бігти в гольцшугах. Боячись вивихнути або зламати ногу, скидаю їх, ховаю за пазуху, підхоплюю кайло, лопату, портфель, лампу й доганяю Нагеля. Він знову показує мені кулака і гримає:

— Льос, льос, ферфлюхте шайзе![14]

Гострі шматки породи й вугілля впиваються в підошви, я біжу, наче по битому склу, стараючись не відставати од Нагеля. Так ми проходимо не менше кілометра. Біле світло карбідної лампи вихоплює з пітьми сірі брили породи, примхливо поламані кріпильні стойки. Я вперше потрапив у шахту і з острахом позирав на всі боки: пекло, та й годі. Гуркіт центральної магістралі залишився позаду. Ми повертаємо у відносно глухі розгалуження штреків, задушливі і паркі, очевидно, кепсько вентильовані. Перша зміна вже приступила до роботи. У чорному навскісному розрізі лави деренчать перфораторні молотки. На плитах бромзберга[15] гуркоче лебідка. Чути вигуки, різкі слова команди, прокляття і лайки на всіх мовах. Вузькі пасма світла час від часу вихоплюють із пітьми чорні, спітнілі обличчя шахтарів. Я мимоволі запитував себе: «Хто вони? Росіяни, англійці, французи, бельгійці?..» Тут, під землею, гибів цілий інтернаціонал невільників, зігнаних жорстокими нелюдами майже з усіх європейських країн.

Десь далеко гуркотіли вибухи — це приступили до роботи німецькі майстри-підривники, а мені в цю мою першу зміну ввижалося, ніби склепіння штрека здригається й осідає і катастрофа неминуча. Та чомусь від усвідомлення неминучості цієї катастрофи я відчував не страх, а лиху радість.

Нарешті показався забій проходки штреку. У ньому, наче світлячки блимали шахтарські лампи. Коли ми підійшли, підривник закінчував свою роботу: орудуючи довгою дерев'яною палицею, він закладав у отвори шпурів патрони з вибухівкою і запечатував їх вогкою глиною. Від цих зарядів тяглися нитки тонких дротів, на яких була яскрава різноколірна ізоляція; майстер, наче милуючись ними, якусь мить перебирав їх на долоні. Та ось він рвучко підвівся, озирнувся і, розмотуючи дроти, подався від забою. На одному його плечі погойдувалася сумка з динамо-машинкою, на другому — ящик із вибухівкою. Усі шахтарі, не чекаючи команди, прихопили інструменти і поквапливо залишили забій.

Я вскочив слідом за ними в боковий штрек. Майстер стояв осторонь від робітників і, презирливо скрививши товсті губи, спитав:

— Усі вийшли з забою?

Йому тихо відповіли:

— Усі…

— Ахтунг! — вигукнув він, і слідом за цим гримнув вибух страшенної сили. В обличчя вдарила гаряча повітряна хвиля. Штрек наповнився вугільною пилюкою і перегаром вибухівки.

— Я дав вісім зарядів, — сказав майстер Нагелю. — Це майже подвійна норма. На зміну цілком досить, а якщо не вистачить, хай попрацюють кайлами. — Він швидко ковзнув по нас зневажливим поглядом. — Простеж, Нагелю, щоб твої кретини не крали дріт.

Нагель запобігливо мовив:

— О, можеш бути певен, я простежу!

У тиші, що запала на мить, один із шахтарів сказав зітхаючи:

— Оцю б машинку та якомога більший заряд — і до дідька всю шахту разом із фріцами.

Нагель, звичайно, не зрозумів.

— За роботу! Мерщій! — скомандував він. — Усі — по кріпильні стойки.

Я не знав, що повинен робити. Та раптом штейгер підскочив до мене, видер з рук лопату і жбурнув її на землю.

— Взувай свої гольцшуги, ідіот!

Я взувся. Нагель стусонув мене в спину:

— Форвертс![16]

Біжу за шахтарями… Вони вже одчепили одну вагонку з кріпильними стойками, і ми гуртом покотили її до забою. Невдовзі рейки закінчилися, і стойки треба було носити на плечах. Шестеро шахтарів розібралися по парах. Кожна пара, взявши на плечі колоду, заточуючись від тягаря, пішла до забою.

До мене підійшов високий, атлетичної статури хлопець і, піднявши лампу, привітно усміхнувся.

— Росіянин? — спитав по-польськи.

— Так.

— По-польському розумієш?

— Трохи…

— От і добре. Бери стойку за кінець, а я стану посередині. Допомагатимеш мені про людське око, я сам нестиму. Для мене це за іграшку. Зрозумів?

Я нічого не відповів і тільки вдивлявся кілька секунд у ясні, веселі очі поляка.

— Ну, взяли! — скомандував він.

Ми підняли велику колоду, і поляк завдав її собі на плече. Я став попереду, під кінець колоди.

— Так, добре, малюк. Ходімо. Тільки не поспішай, дивися під ноги та менше слухай цього ідіота Нагеля.

Після першого рейсу три стойки лежали біля забою, і кріпильники з галасливим Нагелем на чолі заходилися ставити пари.

Нам з поляком треба було перенести не менше двадцяти колод. За другою стойкою ми йшли не поспішаючи, з цікавістю розглядаючи один одного. Полякові було років двадцять п'ять, він мав богатирську статуру: широкоплечий, м'язистий, з міцною шиєю і випуклими широкими грудьми. У нього було приємне відкрите обличчя і низький густий голос. Сірі очі світилися приязною помішкою, такою несподіваною в цьому чорному пеклі. Навіть тут, під землею, при тьмяному світлі шахтарських ламп, не можна було не замилуватися його могутньою постаттю, поруч з якою я виглядів миршавим, жалюгідним.

— Як тебе звати? — приязно спитав він, подаючи мені флягу з водою.

— Володимир! — відповів я, ще не довіряючи цьому хлопцеві.

— По-польськи буде Владек. Я так і зватиму тебе, а ти мене — Стасиком. Ну от, дрогі товажишу, ми й познайомились.

Стасик простягнув свою широку, як лопата, долоню й, обережно потискуючи мою руку, спитав:

— Звідки тебе пригнали сюди?

— З тюрми.

— Я знаю, а звідки ти родом?

— З-під Києва.

— Виходить, радянський?

— Так, радянський.

— За що сидів?

— За втечу з Німеччини.

— Отже, втекти не вдалося?

— На жаль…

Він поклав мені на плече руку:

— Дарма, не журись. Зі мною не пропадеш.

— Спасибі, Стасику. Мені зараз дуже важко, я охляв, з ніг падаю. Скажи, яка тут норма?

— В середньому — дев'ять вагонеток на одного за зміну. Гоппе старається і. цю норму перекрити. Вислужується, холера. Ладен вичавити з нас, іноземців, останні соки. Та й штейгер у нас падлюка — тупоголовий нацист.

— Нагель?

— Та він же.

Я задумався. Для мене така норма була непосильна. А невиконання її тягло за собою побої, можливо, й карцер. Немовби відгадуючи мої невеселі думки, Стасик мовив:

— Не падай духом, я допоможу.

Мені хотілося сказати йому найтепліше, найкраще слово, яке я тільки знав, але воно чомусь у цю мить не спадало на думку.

Коли ми віднесли в забій другу колоду, я підняв лампу, глянув на Стасика й побачив, як дорого обходилася йому жалість до мене: на чолі в нього рясно виступив піт, він важко дихав.

Тут, на глибині шестисот метрів, у цій глухій норі, було жарко, наче в лазні, і я, голодний, виснажений, ледве переставляв ноги.

— Шляк би го трафив! — стомлено хекав поляк, витираючи руками чоло. — Ну й робота ж у нас із тобою. А Гоппе ще й хвастає, що ця шахта — одна з кращих у Німеччині, а отже, і в усьому світі, мовляв, найкраще оснащена. А поглянь, що тут робиться, пся крев! Вентиляція майже на нулю, праця в основному ручна, каторжна, кріплення тримаються на чесному слові, обвал за обвалом, кожної зміни гинуть люди, але Гоппе байдуже: «Алес фюр кріг, алес фюр зіг…»[17] Чортові папуги, холера б їх забрала, — люто сплюнув Стасик.

Він мав рацію. Як дізнався я потім, деякі дільниці цієї шахти взагалі не вентилювалися. Там стояла пекельна духота. Адміністрація копальні не хотіла витрачати грошей на влаштування сучасної вентиляції. Та й взагалі шахта ця мала застаріле устаткування. Працювати в ній було справжньою каторгою.

Ми носили стойку за стойкою. Повертаючись до вагонки «порожняком», мали можливість балакати. Стасик розпитував про мою рідну сторону, про життя в довоєнні роки. І хоча в тюрмах у мене виробився інстинкт обережності, я дещо розповів йому про себе, про мою родину. За період моїх поневірянь у полоні ще ніхто з іноземців не цікавився так щиро моєю долею. Стасик слухав уважно, мрійливо, по-дитячому усміхався і знову розпитував. Я й незчувся, як пройнявся до нього цілковитим довір'ям, і, не криючись, щиро розповідав про свої втечі з таборів.

— А знаєш, у мене виникла ідея, — сказав Стасик, — давай учитимемо один одного мовам. Ти мене вчитимеш російської, а я тебе — польської і німецької.

— Але ж коли?

— Під час роботи. І час збігатиме швидше.

Ми скріпили нашу угоду міцним рукостисканням.

Поки ми переносили стойки, а потім розвантажили рейки, що прибули на платформах, кріпильники, закінчивши свою роботу, пішли на іншу дільницю. Стасик, Нагель і я залишилися утрьох.

— Тридцять вагонеток і ні грама менше! — категорично заявив Нагель, поглядаючи на годинник. — Беріться до роботи, бо й так багато часу згаяли.

— Побачимо, — спокійно відповів йому Стасик. Ми заходилися накидати вугілля у вагонетки. Невдовзі Стасик роздягся до трусів. М'язистий, наче цирковий атлет, він спритно орудував великою металевою лопатою. Я намагався допомагати йому, але в мене від виснаження й духоти паморочилась голова. Стасик, мабуть, помітив це і сказав:

— Сядь, перепочинь. Я працюватиму за двох! — Він усміхнувся до мене своєю приязною посмішкою, показавши два ряди гарних, навдивовижу білих зубів.

А присісти мені треба було: у гольцшуги набилося повно вугілля. Та щойно я поклав лопату, як на мене з лайкою налетів Нагель і вже замахнувся був своїм кулаком-довбнею. Стасик став між ним та мною і спокійно мовив:

— Не чіпай!

Звичайно добрий погляд його сірих очей невпізнанно змінився став колючим, лиховісним.

— Ага, он воно що! Саботаж! — істерично заверещав Нагель.

— Заспокойся, — осадив його Стасик. — Інакше я тебе остуджу.

Штейгер аж засичав від люті:

— За образу підеш у карцер! Я тобі покажу! За погрозу німцеві — тюрма! Я негайно доповім пайові Гоппе…

— Не лякай, бо ми й так у тюрмі. Краще подумай, хто тоді за мене робитиме? Пришлють сюди пару доходяг, будеш виносити їх із лави на носилках. Скумекав?

Нагель одразу якось обм'як, відійшов убік, навіть закурив, що суворо заборонялося. Щоб не ускладнювати становища, я взяв лопату і почав накидати у вагонетку вугілля. Вчинок Стасика мене страшенно здивував. А він, наче нічого й не сталося, залишався спокійний, навіть підморгнув мені:

— Дарма, малюк, не переживай! Бери на лопату якомога менше і не поспішай. «Тише едешь — дальше будешь» — здається, так кажуть росіяни?

— Так, так, — повеселішав я.

Кожну наповнену вугіллям чи породою вагонетку ми виштовхували з забою і гнали метрів двісті до бромзберга. Там причіплювали її до сталевого троса, і вона рухалась до центральної магістралі. Іноді вагонетка бурилася, сходила з рейок, і доводилося піднімати її. Це була каторжна робота, з якою мені без допомоги силача Стасика нізащо б не впоратись.

Нагель, звичайно, розумів, що таких фізично сильних робітників, як Стась, у шахті було мало, через те й терпів непокірного поляка, хоча й ненавидів його.

Після чотиригодинної роботи Нагель оголосив фріштік — п'ятнадцятихвилинну перерву. Він зручно вмостився перед своїм портфелем, вийняв з нього термос, пакунок із провізією і заходився наминати бутерброди з маслом, сиром, ковбасою і мармеладом.

Стасик торкнувся мого плеча:

— Ходімо зі мною, малюк. У мене теж дещо є.

Нa вільній сухій площадці ми сіли на Стасикову спецівку, він вийняв із своєї сумки батон, пачку маргарину, шматок ковбаси, цибулину й сіль, У його термосі було склянок зо дві гарячого чаю. Усе це Стасик розділив надвоє.

— Їж, Владеку, не соромся. Завтра я постараюся принести більше. Тобі треба оклигати, зміцніти, інакше довго не протягнеш.

— Спасибі… Скажи: це вам, полякам, дають такий пайок?

Він здивовано поглянув на мене.

— Дідька лисого дають! Ми самі добуваємо…

— Яким чином?

— Дуже просто. Після зміни я сплю годин шість, потім іду на підробітки до міста. Сам я трохи столяр, електрик, сантехнік. У місті я вже маю клієнтуру і потихеньку підробляю. Особливо у вихідні. Німці розплачуються продуктовими картками. Словом, з голоду ми з тобою не помремо. Завтра я принесу тобі шкіряні черевики, труси — буде легше працювати. Усе, що принесу, залишатимеш у роздягальні, щоб не відібрали веркшютці. Це запам'ятай. А продуктами ми будемо забезпечені…

— Чим же я тобі віддячу, Стасику?

— Не мели дурниць. Ми повинні допомагати один одному, інакше ці кляті шваби заїдять нас.

Я подякував долі, що вона звела мене з такою людиною.

До кінця зміни ми дали двадцять сім вагонеток вугілля і «ні грама більше», як сказав Стасик. Нагель мовчав, задоволений і з цього. Незабаром з'явилася друга зміна, і ми пішли до ствола. Нагель поспішив уперед. Німців піднімали на поверхню в першу чергу, в другу — іноземців, окрім росіян. В'язні, нашого табору збиралися в так званому «залі чекання» біля шахтного ствола і піднімалися на-гора останніми.

На поверхні, в надшахтній будівлі, на нас ждали озброєні карабінами веркшютці і конвоювали в роздягальню, в душову, а після душу, переодягнених в тюремне лахміття, відводили в табір. За день нас лічили разів десять, і я дедалі більше переконувався, що втекти звідси неможливо, і все-таки надія жевріла. Вирішив найближчими днями відверто поговорити із Стасиком про втечу.

У чергову зміну Стасик спустився в шахту з великою торбою; в ній, як я невдовзі побачив, був уже інший термос, не мевший, ніж у Нагеля, а також шкіряні черевики, труси, хусточка і складаний ножичок. Усе це призначалося мені. А головне — Стасик приніс добрі два кілограми продуктів. Для мене це було нечуваним багатством. Тільки той, хто голодував у концтаборах, міг би по-справжньому оцінити вчинок поляка. Зворушений його добротою, я аж просльозився, а він тільки усміхався своєю добродушною посмішкою і знічено бурмотів:

— Дрібниці, що ж тут особливого… це мій обов'язок, Владеку, інакше ти витягнеш ноги…

Тепер я зрозумів, що, поки Стасик поруч, мені не загрожуватиме голод, та й Нагель, напевне, не посміє простягати до мене свої кулаки.

Так воно й сталося. Нагель більше не чіпав мене й пальцем. Такі, як він, поважали лише грубу фізичну силу, а Стасик мав її досить. Крім того, поляк був відчайдушно сміливий хлопець, і Нагель побоювався його: під землею, де на кожному кроці на шахтаря чатує небезпека, недалеко й до гріха. Нагель це чудово розумів.

Ні голод, ні важка праця більше не лякали мене. Добрий поляк приносив стільки продуктів, що їх вистачало на двох. Поруч із ним я вже не відчував себе ні приреченим, ні самотнім. Єдине, чого я боявся, що постійно тривожило мене, — це щоб нас не розлучили.

3

Минали дні, схожі один на одного, як дві краплі води, строго розмічені табірним стандартом: підйом, перевірка, порція баланди в строю, роздягальня шахти, знову перевірка, робоча зміна, яка висотувала всі сили, потім — душ, табір, сон.

Стасик, як і раніше, піклувався про мене: приносив хліб, маргарин, сир, а іноді й грудочку масла. Поступово, незважаючи на виснажливу роботу, я помітно зміцнів і дедалі частіше свій табірний пайок віддавав дядькові Петру. Він остаточно занепав духом, та й здоров'я в бідолахи погіршало; його штейгер виявився запеклим фашистом із тих бездумних і тупоголових фанатиків, які беззастережно обожнювали свого фюрера. Не минало зміни, щоб цей похмурий здоровань із водянистими очима не бив в'язнів; особливо він старався мучити росіян. Дядько Петро не раз показував мені синці на спині і грудях: сліди дротяної нагайки, з якою не розлучався штейгер.

Якось пізно ввечері ми, лежачи з ним на твердих дошках нар, розбалакалися.

— Не спиш, усе думаєш свою думу? — спитав дядько Петро.

— А звідки ви знаєте, про що я думаю?

— Та, мабуть же, про те, про що думають усі невільники — хочеш тікати. Я й сам ризикнув би, та ба!.. Гадаєш, боюся? Ні, смерть мені не страшна. Сил немає, здоров'я в мене підірване. Якщо тебе й упіймають, ти ще витримаєш, ти молодий, при здоров'ї, а я — ні. Я вже на тонку пряду…

Він важко зітхнув.

Я довго не міг заснути — і сяк і так мізкував, подумки шукаючи в густій дротяній огорожі табору шпарину, крізь яку можна буде втекти, і не знаходив. Минуло вже два тижні, відколи нас пригнали з тюрми, і за цей час жоден в'язень не зміг утекти, хоч про втечу мріяла більшість.

У шахті, як і раніше, цілодобово йшла напружена робота. Війна пожирала не тільки людей, але й мільйони тонн вугілля. Із розмов наших пригінчих ми знали, що на початку 1943 року Гітлер зажадав від німецьких шахтопромисловців різко збільшити вуглевидобуток, і тому гер Гоппе зі своїми підручними прагнув за всяку ціну перевиконувати і так високі норми. Для цього на шахту «Гогенцоллернгрубе» прислали додаткову робочу силу — ще п'ятсот радянських військовополонених. У перші дні після їхнього прибуття вуглевидобуток різко зріс, а потім сталося непередбачене: аварії виводили з ладу цілі дільниці. Невідомо, хто клав на підземні колії обрубки заліза й каміння: цілі партії вагонеток бурилися, вибивали кріплення, викликаючи обвали. Хтось невловимий відкручував на стиках гайки і розводив рейки, псував стрілки, рубав гумові шланги, обривав повітропроводи. Часто гасло електричне освітлення, виходила з ладу сигналізація, псувалися механізми. Одного дня на шостому горизонті за цілу зміну не було видано на-гора жодної вагонетки вугілля. Переодягнені агенти гестапо[18] нишпорили по всіх закапелках шахти, когось хапали, тягли до ствола, однак аварії не припинялися.

Ніхто не сумнівався, що ці малі й великі аварії — справа рук радянських військовополонених, та не впійманий — не злодій. Крім того, якось гестапо спіймало на гарячому двох французів, котрі готували аварію на головній магістралі — квершлазі. Для мене і Стасика це була несподівана новина: досі ми знали, що тільки радянські полонені наважувалися на диверсії і саботаж. Більшість іноземців переслідували єдину мету: вижити. Серед них траплялися й такі, що вважали шахту непоганим пристановищем, поки йде війна. Та були й справжні хлопці: відчайдушні, сміливі.

Стасик тріумфував. Він навіть од Нагеля не приховував своєї радості. Можливо, це тому, що ми, троє, працювали в глухому забої, окремо від інших, між нами поступово склалися особливі стосунки. Хоч як приховувало начальство табору і шахти правду про становище на фронтах, ми знали про розгром фашистських армій під Сталінградом. Повідомивши вже десятки разів про остаточний розгром Червоної Армії, Геббельс раптом змінив пластинку і заговорив про секретну зброю, яка, мовляв, різко змінить увесь хід війни на користь фюрера. Та поки ця «секретна зброя» кувалася десь у підземних тайниках рейху, німецька військова промисловість у величезній кількості потребувала вугілля Сілезії, і зниження його видобутку викликало в нашого начальства скажену лють.

Для мене і Стасика Нагель довгий час був єдиною людиною «звідти», з ворожої лінії фронту; оскільки ж у ньому відкарбувалися типові риси фашиста, ми мали можливість, як висловлювався Стасик, «дослідити цю комаху», — він становив для нас певний інтерес.

Нагель, певна річ, знав, що робиться на фронті. Затіваючи з ним суперечку, Стасик хитро вивідував новини. Арієць штейгер встрявав у дискусії з поляком тільки тому, що був упевнений: Стасик приїхав працювати на шахту добровільно. Інакше чому ж він, маючи можливість вільно ходити по місту, не тікав.

Та я краще знав, хто такий Стасик. Станіслав Бжозовський був родом із Ченстохова. Мобілізований у польську армію напередодні другої світової війни, Стасик потрапив до кавалерійської бригади, куди відбирали рослих, фізично сильних. На військових навчаннях він завоював репутацію чудового рубаки і терпляче пройшов ту обробку в антирадянському дусі, яку проходили усі солдати й офіцери панської Польщі.

Коли 1 вересня 1939 року збройні сили фашистської Німеччини зненацька обрушились на Польщу, бригада, в якій служив Бжозовський, у першому ж бою з танками Гудеріана була вщент розгромлена. Стасик чудом дістався до Варшави і тут уже бився як піхотинець. Та уряд панської Польщі втік у Румунію, Варшаву захопили німці, і Стасик вступив до підпільної патріотичної організації. Невдовзі організацію вислідило гестапо, а її учасників перевішало. Стасик врятувався втечею з міста і повернувся до Ченстохова. Під час випадкової облави його схопили й відправили на примусову працю в Німеччину. Невдовзі він роздобув чужі документи, втік із табору і пробрався в Польщу. В рідному Ченстохові дізнався, що його матір розстріляли фашисти.

Близько року Стасик поневірявся по окупованій Польщі, але навіть мені, довіряючи начебто у всьому, нічого не розповідав про цей період свого життя. На початку 1943 року його знову схопили і привезли у Бойтен. Так він опинився на шахті «Гогенцоллернгрубе», і я, певна річ, не вірив, що Стасик поставив хрест на своїй неспокійній долі.

Ганс Нагель, похмурий, пихатий і самозакоханий до глупоти, був цілковитою протилежністю Стасику. В його довбешку втовкмачили, що він представник «вищої» раси, і тому до нас ставився з презирством як до неповноцінних. Іноді це забавляло Стасика, і він одверто насміхався з Нагеля.

— Ви, пане Нагель, — лукавив Стасик, — розумний чоловік. Між іншим, я це одразу помітив, як тільки побачив вас уперше. От і зараз, — вів далі поляк, — ви сидите, чавкаєте свої бутерброди, а ваше чоло виказує напружену роботу мозку.

Зосереджено пережовуючи шмат ковбаси, Нагель прибрав бундючного вигляду і відповів:

— Ти знаєш, хто я є? Я єсть німецький технічний інтелігент, не рівня вам. Ви тільки й умієте, що махати лопатами. Ви єсть неповноцінна раса.

— А чим же пояснити, пане Нагель, — добродушно питав Стасик, лукаво зазираючи штейгеру в очі, — що неповноцінні б'ють вас, повноцінних, у хвіст і в гриву?

Щелепи Нагеля завмерли, він спантеличено вибалушив очі:

— Тобто як це… б'ють?

— А дуже просто: б'ють і плакати не дають. От хоча б і в Сталінграді.

Нагель засопів, потім сердито мовив:

— Доктор Геббельс нещодавно сказав…

Стасик зареготав і сплеснув руками:

— Ну, ну, розкажіть чергову байку Геббельса.

Не звертаючи уваги на слова Стасика, Нагель закінчив свою думку:

— Так, він сказав, що на сході фюрер підготував неприступний вал, об який розіб'ються більшовицькі орди.

— Ну, коли вже Геббельс сказав, то більшовикам нічого не залишається, як зробити хенде хох, — не вгавав Стасик.

— Фюрер сказав, що цього літа Росія буде розгромлена.

— Про фюрера і говорити не доводиться. Це ж великий, великий, ну, як би це сказати… — Стасик не знаходить потрібного слова і стукає себе пальцем по голові. — А скажіть, пане Нагель, чому б вам не піти зараз на той неприступний вал?

— Мені? Я, звичайно, охоче пішов би, але гер Гоппе сказав, що перемога кується не тільки на фронті, але і в тилу, і кожна тонна вугілля — це удар по, ворогу.

— Ви ж розумна людина, Нагель, і повинні знати, що цього Гоппе давно вже треба запакувати в божевільню. Мене дивує, чому він і досі тут?

— Даремно ти так думаєш. Ти його не знаєш: він здібний інженер і великий організатор.

— Справді, здібності ката в нього неабиякі.

Нагель наче й не чує цих слів, торочить своє:

— Гер Гоппе на зборах висловлює цінні думки.

— Ті самі, що й доктор Геббельс?

Нагель, надпивши з термоса кави і відсапнувши, наводить, на його думку, найвагоміший аргумент на користь Гоппе:

— Не забувай, що два його сини поклали свої голови на Східному фронті за фюрера, але в нього там ще й третій син, він зуміє помститися за смерть своїх братів.

— Коли б на дошці оголошень не з'явився ще один некролог… — багатозначно мовив Стасик і осікся.

На цьому розмова припинилася, і ми знову взялися за роботу. Та, забігаючи трохи наперед, скажу: поляк наче в воду дивився. Через кілька днів на дошці оголошень з'явився некролог з портретом третього сина обер-інженера Гоппе, також офіцера, який загинув на Східному фронті.

Після цього випадку Стасик більше не встрявав у дискусії з Нагелем — не хотів випробовувати долю. Річ у тому, що наш штейгер з кожним днем ставав роздратованішим, часо він шаленів од люті і, не роздумуючи, міг виказати нас гестапо. Стежачи за ним, ми дедалі більше переконувалися: у Нагеля не все гаразд із психікою. Приступи люті іноді доходили в нього до сказу і раптово змінювалися тупою байдужістю. В такі хвилини він нічого не помічав, меланхолійно дивився в одну цятку і про щось напружено думав. Напевне, величезні втрати німців на Східному фронті і побоювання, що і його можуть послати туди, гнітили Нагеля, виводили його з рівноваги.

Після зміни ми із Стасиком не поспішали до ствола, все одно нам останніми підніматися на поверхню. Попереду в нас два кілометри дороги, є час поговорити про все.

— Чого ти лізеш на рожен, нащо заводиш ці розмови з Нагелем? — почав я.

Стасик тільки рукою махнув:

— Скоро я підмажу салом п'яти, і тільки мене й бачили. Словом, плювати я хотів на цього пришелепуватого Нагеля.

Я різко зупинився, схопив його за руку:

— Ти задумав тікати?

— А чого ж мені тут сидіти? Попрацював, і досить. Он уся Польща горить в огні. Моє місце — там.

У мене всередині щось обірвалося.

— А як же я? Ти мене покинеш?

Він замислився.

— Що ж мені робити з тобою? Адже з табору я не зможу тебе витягти. Залишу тобі грошей, куплятимеш в іноземців продукти, якось перебудеш…

— Ех, ти… Хіба справа в грошах?

— А в чому?

— Я теж хочу тікати, і ти мені повинен допомогти.

Стасик зупинився, підняв лампу, подивився на мене довгим вивчаючим поглядом:

— Пробач, Владеку. Якось я не подумав про це… А ти б пішов зі мною?

— Хоч зараз!

— Гаразд, я подумаю. Взагалі ти хлопець підходящий, уже маєш досвід втеч.

З цієї миті я почав жити думкою про втечу при допомозі Стасика.

Прощаючись зі мною біля кліті, він пошепки сказав:

— Вважай, що домовились. Тільки нікому жодного слова.

Він поїхав із групою поляків на-гора, а я ще довго чекав своєї черги. Коли ми піднялися на поверхню, нас здивувала велика кількість веркшютців біля ствола. Їх було втричі більше, ніж звичайно. Усі чимось заклопотані, стривожені, люті. Вони одразу ж заходилися рахувати нас, звіряти робочі номери. Неважко було здогадатися: на шахті щось скоїлося, інакше б нас не гнали в табір під таким посиленим конвоєм і веркшютці не тримали б карабінів напоготові.

Біля воріт колону зустрів сухорлявий, по-військовому підтягнутий, як завжди, чимось незадоволений лагерфюрер Фаст, якому в'язні дали прізвисько Кінь, очевидно, за його довгу шию. Він віддав розпорядження начальникові конвою, і той розвернув колону перед будиночком, у якому містилися караульне приміщення, канцелярія і кабінет лагерфюрера.

Ми завмерли по команді «струнко» і, не знаючи, що й думати, довго чекали появи начальства. Та ось на ганочку знову показався Фаст. За ним дріботів маленький, з круглим черевцем перекладач — вертлявий, слизький і огидний. Це був колишній білогвардієць-емігрант, з тих покидьків, які зрадою і підлістю заробляли собі хліб у Німеччині.

Поклавши руку на кобуру пістолета, Кінь неквапливо пройшовся перед в'язнями, різко зупинився біля ганочка і спочатку спокійно, а потім зриваючись на вереск, почав шпетити нас невідомо за що. Товстун перекладач слухав, подавшись уперед і догідливо схиливши голову набік. Його округле обличчя розпливлося в запобігливій посмішці.

Фаст загрозливо помахав шкіряною нагайкою і замовк. Перекладач вмить змінився. Кілька секунд тому ми бачили його на ганочку, наче на помості сцени, — огидного підлабузника, який ладен був на животі повзати перед начальством. А зараз він хижо вишкірив зуби, закотив очі підлоба і, брудно вилаявшись, сказав:

— Пан лагерфюрер чудово знає, що всі ви запеклі злочинці. Ваша робота в шахті — це безперервний злочинний саботаж. Пану лагерфюреру відомо, що в цій отарі овець, окрім ледацюг, є мерзотники, які замишляють втечу. Сьогодні було спіймано одного такого негідника. Він, бачте, не захотів працювати, вирішив утекти. Зараз він дістане урок, після якого в нього відпаде охота тікати.

Перекладач спритно обернувся, вклонився Коневі і спитав по-німецьки:

— Дозвольте починати?

Фаст кивнув головою.

Літній опасистий шуцман прожогом кинувся в канцелярію і виніс звідти великий дубовий ослін. Двоє поліцаїв з гумовими палицями стали по боках ослона. Вони добре знали свої обов'язки і зараз нагадували молотобійців, на яких чекала нелегка робота.

Перекладач став навздибеньки, норовисто мотнув головою, наче буцаючи невидимого ворога, і вигукнув:

— В'язень номер 1723 одержує п'ятдесят палиць… Ведіть його!

Мене затіпало, наче в пропасниці. Та це ж номер дядька Петра, мого сусіда по нарах!

Опасистий шуцман виструнчився перед Фастом:

— Номер 1723 не може йти…

Кінь бридливо поморщився:

— Ну що ж, принесіть…

Шуцмани, що стояли біля табуретки, карбуючи крок, пішли в другі двері будиночка, згодом вони винесли звідти непритомну людину. Це був Петро Кравчук. Його поклали на ослін обличчям донизу, один із шуцманів міцно затис голову в'язня між колінами, а другий спритно прив'язав ременем ноги до ослона. Кінь дав знак рукою, і, розтинаючи повітря, засвистіли палиці. У моторошній тиші чути було глухі удари і тихий, протяжний стогін.

Схрестивши руки на грудях, Фаст пильно стежив за екзекуцією і вголос рахував удари:

— Айн, цвай… нойн… цен…

Сотні в'язнів у непорушних шеренгах затамували навіть подих, тільки чутно було хвиські, розмірені удари.

Коли рахунок перевалив за двадцять, Кравчук затих: можливо, він знепритомнів, а може, й помер. Навіть фізично здорова людина не витримала б таких тортур, а дядько Петро був хворий, та ще й скалічений Фастом перед цією «показовою» екзекуцією.

— Фюнфціг, генуг![19] — нарешті оголосив Фаст, і шуцмани, важко відсапуючи, почали витирати хустками свої спітнілі обличчя. Обм'якле мертве тіло лежало на ослоні…

Кінь дістав із кишені галіфе портсигар і запальничку, неквапливо закурив сигарету. Зробивши дві затяжки, він стрепенувся і весело сказав перекладачеві:

— Оголоси цим свиням, що моя фірма працює з гарантією. А щоб цей негідник ніколи більше не помишляв про втечу, дайте йому ще п'ятдесят!

Шеренги здригнулися. Обличчя в'язнів зблідли. Я бачив міцно стиснуті, безкровні губи, розширені очі, набухлі жовна під шкірою щік. Запала зловісна тиша, яка заповнює виробітки шахт перед вибухом. Цих людей, що нерухомо застигли в шеренгах, уже не можна було здивувати ніякими тортурами, — надто багато довелося пережити їм у тюрмах і таборах. І все-таки я чітко вловив ту мить, коли наближалася остання межа туги й відчаю, за якими — сліпа стихія, бунт.

Можливо, і Кінь, і його шуцмани відчули близькість цієї межі, бо, не чекаючи команди, взяли карабіни напоготів, а лагерфюрер, стривожено вдивляючись в обличчя невільників, поквапливо витяг із кобури пістолет. Вік перелякався. У зловісному мовчанні в'язнів Фаст відчув нездоланну рішучість і навіть мельки глянув на двері своєї контори, як би міряючи відстань на той випадок, коли доведеться рятуватися втечею.

Перелякався й перекладач. Де й поділася його дженджуристість. Озираючись на Фаста, він сказав:

— Пан лагерфюрер шкодує, що злочинець не витримав заслуженої кари. Він і тут обдурив начальство — передчасно віддав богові душу, — спробував навіть пожартувати перекладач. — Хай цей випадок буде всім вам наукою…

Увечері стали відомі подробиці невдалої втечі Петра Кравчука. Після закінчення другої зміни він з групою німців виїхав на поверхню. Це був надто ризикований крок, бо в'язням суворо заборонялося підійматися на-гора разом з німецькими шахтарями. Черговий по третьому горизонту, на якому працював Кравчук, одразу ж подзвонив про це начальникові охорони, а той забив тривогу. Територію шахти оточили шуцмани; на прохідній почали пильно перевіряти перепустки.

Кравчук, звичайно, не сумнівався, що його схоплять або на контрольно-пропускному пункті, або в душовій. Через це, піднявшись на поверхню, він пробрався до затемненої галереї, по якій вугілля транспортувалося в бункери. До цих бункерів маневровий паровоз підкочував великі металеві пульмани, і якби в'язневі вдалося разом із потоком вугілля непомітно опинитися у вагоні, у нього був би вірний шанс покинути не лише шахту, але й місто.

Складність втечі полягала в тому, що було майже неможливо пройти непоміченим відстань од кліті до бункера. В надшахтній будівлі постійно були німці. В галереї, куди пробирався Кравчук, чергував майстер. Його треба було вбити, а труп десь сховати. Та якби втікачеві і пощастило це зробити, попереду його чекало найважче: бункери розміщувалися вздовж залізниці на висоті кількох метрів від борту вагона. Стрибнути з такої висоти на дно пульмана, скоцюрбитись і чекати, поки на тебе обрущиться багатотонна лавина антрациту, було рівнозначно самогубству. Та Кравчук обрав саме цей шлях, але сталося непередбачене: в галереї віч-на-віч зіткнувся з майстром. Вони зчепилися. У німця в руках був важкий гайковий ключ. В'язень ішов на нього голіруч. Сили були надто нерівні, і в'язень номер 1723 упав, оглушений гайковим ключем…

Вночі я довго не міг заснути. Поруч зі мною на дощатих нарах, де звичайно спав дядько Петро, нікого не було. Я заплющував очі і чув знайомий шепіт: «… смерть мені не страшна. Сил немає, здоров'я в мене підірване». Чому ж він приховав од мене, що готується до втечі? Може, вважав мене ненадійним напарником? Чи хотів уберегти від небезпеки? А може, це був акт відчаю?

Невдача Петра Кравчука і його мученицька смерть, нові строгості контролю, нагляду і перевірок, введені адміністрацією шахти, ускладнили виконання плану, який ми в цей час виношували із Стасиком. Разом із тим у мене міцніла впевненість, що після невдачі, яка спіткала Кравчука, після «науки» Кінь не сподівається на ще відчайдушнішу спробу втечі.

Продумуючи різні варіанти втечі, намагаючись зважити всі «за» і «проти», я переконався, що успіх операції цілком залежатиме од Стасика, що йому, звичайно, значно легше було б утекти без мене, самому. Що ж, я заздалегідь примирився з цим. Я не повинен бути тягарем для Стасика і ускладнювати йому задумане. Хоч би як було важко розлучатися з таким вірним товаришем, та хай уже краще один із нас залишиться в неволі, ніж обидва.

Минув ще один день. Ми знову зустрілися на п'ятому горизонті, в «залі чекання»; скоса глянувши на похмурого Нагеля, Стасик змовницьки потис мені руку і пошепки сказав:

— Про справи потім, після зміни. Потерпи…

Мовчки дійшли до забою проходки, де після випалу громадилися величезні брили породи, перемішані з вугіллям. За першу половину зміни ми не обмовилися й словечком, а під час обідньої перерви, підсовуючи мені шматок сиру, Стасик вимовив лише чотири слова:

— Їж, малюк, набирайся сил.

І знову довге, обопільне, гнітюче мовчання, сповнене важкого і болісного чекання. Як відомо, хвилини тяжких переживань завжди тягнуться дуже довго, а відтак стають виснажливими і тривожними. Настрій кепський, а до кінця зміни треба мучитися довгі-довгі, майже безконечні години. Що й казати, це був дуже важкий для мене день, однак я взяв себе в руки й мовчки працював, неначе безголосий робот. Стасик теж якось незвичайно зосередився, замкнувшись в собі і обдумуючи ситуацію, що склалась. Навіть тупоголовий Нагель помітив дивну мовчазність завжди веселого поляка і, мабуть, розцінив це по-своєму, вирішивши, що ми зі Стасиком посварилися. Але оскільки ми обидва працювали нормально, Нагель нас не чіпав і не прискіпувався, а це нас якраз і влаштовувало.

Нарешті зміна закінчилася, і Нагель поквапився до ствола. Ми залишилися удвох і могли розмовляти без опаски. Однак Стасик не вірив тиші і безлюдності штреку. Ще недавно безпечний і байдужий до своєї власної долі, мій друг став зібраний і обережний.

Він зробив мені знак, і я пішов слідом за ним до нижнього штреку, затопленого водою. Тут починалися перекриті завалами, мертві лабіринти шахти. Присвітивши лампою, Стасик вибрав сухе місце, і ми присіли на м'який осип породи.

— Давай обміркуємо, Владеку, становище. Ти знаєш, що після невдалої втечі Кравчука режим для радянців на шахті став ще суворіший. Через це, перш ніж наважитися тікати, треба добре вивчити обстановку.

Стасик розповів, що він перед початком кожної зміни кілька хвилин проводив біля стенда з оголошеннями і наказами. Там у цей час завжди товпилися німецькі шахтарі, і в їх натовпі можна було почути різні новини. Найнеприємнішою для німців новиною був наказ про скасування вихідного дня. Цей наказ порушував давню традицію: досі хоч би як ускладнювалися справи на фронті, а свій вихідний добропорядні німці віддавали сім'ї і церкві. Та зараз шахта хронічно не виконувала план, а фронт вимагав мобілізації усіх резервів промисловості, зокрема вимагав вугілля.

— Німці подейкують, — розповідав Стасик, — нібито минулої ночі пан Гоппе виїхав до Берліна на виклик самого Гітлера. Як ти гадаєш, навіщо біснуватому психопату знадобилося це старе луб'я Гоппе? Я гадаю, що для нового балагана. Фоторепортери будуть, звичайно, напоготові, а фюрер обніме старого бевзя і виголосить при цьому чергову брехню, на зразок того, що він вирівнює лінію фронту і відводить свої війська на заздалегідь підготовлені позиції, щоб потім напевне перемогти росіян.

Стасик озирнувся довкола і, ще ближче присунувшись до мене, палко заговорив:

— Та річ не в Гоппе. Я продумав план втечі. Він полягає ось у чому: мені доведеться обнишпорити місто й дістати для тебе пристойний одяг і взуття. Потрібен костюм, черевики, краватка, шкарпетки і навіть капелюх. Усе це я дістану, поступово перенесу в роздягальню і сховаю у своїй шухляді. Потім роздобуду для тебе аусвайс, такий, як у місцевих поляків. Ти знаєш, що всі в'язні з Радянського Союзу стрижені під машинку, а полякам дозволено носити чуби. Отже, є небезпека, що ти не зможеш пройти із душової в нашу роздягальню. Воно й відстань мізерна, усього якихось двадцять кроків, та саме тут веркшютці можуть помітити твою стрижену голову. Але я й це передбачив: дістану тобі перуку.

— Де ж ти її візьмеш? — здивувався я.

— Куплю в місцевому театрі за гроші, сигарети або масло. Німецьким акторам живеться зараз не дуже солодко. У них за продуктові картки можна купити все, що завгодно. А поки що давай зміряємо твою голову.

Він дістав із кишені тасьму і старанно зміряв мою голову.

— Ти сам потім переконаєшся, що цей нехитрий маскарад удасться нам якнайкраще. Жодному німцеві й на думку не спаде, що в'язні можуть додуматись до такої хитрості. Вони впевнені, що радянці тільки й здатні кидатися на колючий дріт та на конвейєрну стрічку шахтної галереї.

Стасиків план здався мені надто фантастичним, було в ньому щось бутафорне, і я відверто сказав про це другові.

— Май на увазі, - заспокоїв мене Стасик, — часто буває так: чим більше риску, тим певніша удача. Певна річ, я не гарантую успіх. Можуть трапитися непередбачені обставини, і все лопне, як мильна булька. Втеча завжди пов'язана з несподіваними перешкодами й риском.

— Я готовий на будь-який риск.

Він задумався на якусь мить, а потім сказав:

— Мене непокоїть, щоб начальство в зв'язку із спробою втечі Кравчука не змінило порядку виїзду з шахти. Той же Гоппе може зобов'язати штейгерів підійматися на поверхню разом із підлеглими їм в'язнями, щоб прямо біля кліті передавати їх конвою.

— Навряд чи вони підуть на таке. Адже тоді штейгерам у кожну зміну доведеться додатково витрачати на це годину або й дві. А в німців час на вагу золота. Це вже традиція, яка складалася віками, а ламати традиції не так просто та й причин на це особливих немає.

— Але ж поламали традицію щодо вихідного дня, скасували ж вихідний, — резонно зауважив Стасик.

— Так то ж було зроблено з наказу самого Гітлера, щоб збільшити видобуток вугілля.

— Справді, — погодився зі мною Стасик й одразу ж повеселішав. — Встановленого порядку адміністрація шахти міняти не стане через одну, до того ж невдалу, спробу втекти. Наступного тижня ми працюватимемо в другу зміну, вечір — найкращий час для втечі. За ніч ми пройдемо далеко.

На цьому розмова припинилася, і ми пішли до ствола.

4

Серед в'язнів нашого барака хтось пустив чутку, що Кравчук живий. Усе населення барака стрепенулося, розгорілися суперечки. Треба сказати, що адміністрація шахти та й сам Фаст через свою агентуру із числа в'язнів, які продавалися за пайку хліба чи зайву порцію баланди, постійно поширювали брехливі чутки з метою хоч трохи заспокоїти доведених до відчаю людей. Вони розуміли, що людина, яка втратила надію і впала у відчай, здатна на будь-який безрозсудний вчинок. Та й працівник із такої людини нікудишній, а Гоппе і його лакузи із шкіри вилузувалися, намагаючись збільшити вуглевидобуток.

Більшість мешканців барака зійшлися на тому, що це чергова «параша», пущена в хід начальством з метою заспокоїти в'язнів, збудоражених розправою над Кравчуком. Насправді ж нічого певного про долю Кравчука ніхто з нас не знав: після тортур його потягли в підземний бункер, що був поряд із караульним приміщенням.

Із сотень людей, зігнаних у ці бараки, мабуть, тільки я дещо знав про в'язня номер 1723. Правда, Кравчук неохоче і стримано розповідав про себе, і все-таки я дізнався, що до війни він учителював у Житомирі, що в цьому місті жили його дружина й двоє дітей. В армії він був командиром піхотного взводу і в полон потрапив десь у районі Коростишева, захищаючи до останнього патрона відведений для оборони рубіж.

Його несподіване рішення тікати було для мене загадкою. Адже він і сам казав, що втекти звідси — справа безнадійна. Виходить, впавши у відчай, він свідомо пішов на самогубство?..

Сьогодні в таборі було порівняно спокійно: чергував старий і ледачий шуцман Пфарц. Опасистий, брезклий, він хворів на астму. Пфарц не згірше за інших шуцманів умів орудувати палицею, але, на відміну від своїх колег, вдавався до неї рідко й неохоче. Ми прозвали його Астматиком. Серед табірних наглядачів він вважався найменш небезпечним. Байдужий до всього на світі, Астматик важко й неквапливо швендяв по табору, а якщо поблизу не було Коня, вважав за краще сидіти десь у затишному куточку.

До відбою в'язням заборонялося лежати на нарах: вислужуючись перед начальством, веркшютці не давали нам ні хвилини перепочинку — ганяли на нескінченні шикування, перевірки, розвантаження кріпильного лісу, прибирання території табору, і тільки після вечірнього аппеля ми лягали спати. О четвертій годині ранку лунала команда «ауфштеен!», починався новий день — голодний, метушливий, нескінченний і виснажливий.

Сьогодні чергував Астматик, і в'язні, виставивши біля кожного барака спостерігачів, спокійно лежали на нарах, відпочивали. Але який то був відпочинок! Трухла солома кишіла блохами, які буквально тероризували в'язнів. Бідолахи раз по раз несамовито чухмарилися, до крові роздираючи шкіру.

Під час чергування Астматика вільніше почували себе і наші «шукачі щастя». Хоча на території табору уже давно була вищипана і з'їдена вся трава, вони не втрачали надії роздобути щось їстівне. Повзаючи за бараками поблизу дротяної огорожі, вони пильно обстежували кожний клаптик землі, знаходили якесь коріння, обережно відкопували його, складали свої знахідки в іржаві бляшанки з-під консервів, щоб потім зварити собі добавку до табірної баланди.

Трудилися вони поодинці і невеликими артілями, являючи собою моторошну картину цілковитого занепаду і здичавіння. Більшість дивилася на старання «шукачів щастя» як на даремну трату сил і вважали за краще лежати, розслабивши м'язи. Деякі в'язні, примостившись на осонні і поскидавши сорочки, куняли або полювали на паразитів. Вони могли годинами сидіти мовчки — про минуле уже все давним-давно було розказано, а майбутнього ніхто не знав.

З самого ранку я знічев'я вештався по табору, спостерігаючи за роботою «шукачів щастя». У попелясто-синьому небі ліниво линули білясті хмарки. Усе довкола — територія табору, калюжа біля барака, самі бараки, вікна, толеві дахи, стовпи дротяної огорожі, асфальт, — усе було жовтим до чорного смутку, утомливо-нудним і одноманітним на цій клятій чужинській землі.

Я повернувся в барак і з хвилину слухав сумовиту пісню про бідну вдову, яка, орючи свою убогу ниву, поливала її сльозами. Стало ще сумніше. Та ось на співака цикнули, і він замовк. Не знаючи, чим зайнятися, вирішив полатати свої перетлілі тюремні лахи: сорочка вже зовсім зносилася і почала розлазитись, а штани ледве трималися. Вимінявши в одного з в'язнів за порожню консервну банку голку з ниткою, я заходився штопати сорочку.

За цим заняттям і застав мене Астматик, якому, видно, набридло сидіти в затишку, і він вирішив зазирнути в барак.

Ставиш на порозі, Астматик деякий час уважно спостерігав за моєю роботою, а потім сказав:

— Гут… Я поважаю в'язнів, які стежать за собою, не опускаються.

— Ми всі стараємося, пане начальнику, стежити за собою, — відповів я.

Відповідь йому сподобалась, особливо те «пане начальнику». Зібравши зморшки на своєму макітруватому лобі і напружено про щось думаючи, він спитав:

— А ти вмієш і по-німецькому?

— Трохи вмію, пане начальнику, вчуся…

— Це дуже похвально. Зараз ти підеш зі мною і прибереш у кабінеті лагерфюрера. Ти повинен розуміти, що абикого я туди не візьму.

— Спасибі вам, пане начальнику, за таку честь! — удавано радо вигукнув я.

В'язні дивилися на мене із заздрістю: удостоїтись прибирати кабінет самого лагерфюрера вважалося великою удачею. Це напевне давало додаткову миску баланди чи навіть пайку хліба. У фашистських тюремників якось дивно вживалися такі суперечливі норми їхньої «етики»: нечувана жорстокість, убивство в'язня за найменшу провину і «милосердя» — зайвий шматок хліба або порція баланди за дрібну послугу начальству. Але й подачки полоненим були частиною продуманої тюремної системи: за пайку хліба і миску баланди підлабузники й мерзенні донощики ладні були піти на будь-яку підлість, без усякого сорому продати свого брата в'язня.

— Ком міт! — скомандував Астматик і повільно, мов черепаха, почалапав територією табору. Я пішов слідом за ним.

Астматик привів мене на склад, дав щітки, ганчірки, пачку соди, брусок мила і швабру.

— Ти вже постарайся, — напучував він мене, пихкаючи і віддуваючись. — Не забувай, це для самого лагерфюрера!

— Я розумію, пане веркшютцман, це велика відповідальність. Постараюсь!

Після цього він обережно постукав у двері, і ми зайшли до кабінету Коня. Я скинув картуза, перебільшено чемно вклонився і, видно, своєю покірністю і затурканістю справив на лагерфюрера потрібне враження.

— Гер лагерфюрер! — вкрадливо заговорив Пфарц. — Цей кляйне русе[20] дуже акуратний і слухняний. Він латає свій одяг і стежить за собою. Він дуже радий, що йому доручили прибрати у вашому кабінеті.

Я глянув на Коня. Розсівшись на дивані, він курив сигарету. На круглому столику біля дивана була попільниця, повна недокурків. Перед моїми очима стояла картина учорашньої розправи над дядьком Петром. Якби тільки знав цей катюга, що творилося в моїй душі!

— Підійди сюди, — мовив лагерфюрер, подаючи мені попільницю. — Це можеш узяти собі, але зроби так, щоб усе блищало.

Я подякував і, хоч сам не курив, загорнув недокурки в папір і сховав у кишеню. Потім приніс відро води, скинув у коридорі гольцшуги, підкотив холоші, закатав рукава й приступив до роботи, вкладаючи в неї усе своє вміння.

Невдовзі Кінь пішов, залишивши в кабінеті Астматика. Він з'явився вже тоді, коли я закінчував прибирати. Прискіпливо оглянув кабінет, зазирнув під стіл і диван і, як видно, лишився задоволений. Астматика він кудись послав, а сам, сівши за письмовий стіл, почав роздивлятися кольорові журнали.

Я ще мив двері, коли побачив, як до воріт табору під'їхав пікап із червоним хрестом на кабіні. «Мабуть, по дядька Петра, — майнув здогад. — А раптом він живий: його заберуть у лікарню…» Дверцята кабіни розчинилися, із неї виліз кругленький, низенький товстун у світлому костюмі з фашистським значком на лацкані піджака. Він скинув з лисої голови капелюха і почав обмахувати ним, наче віялом, спітніле обличчя. Вартовий для годиться заглянув у його посвідчення і, франтувато козирнувши, пропустив у приміщення. За мить товстун вкотився в кабінет, стрельнув круглими маленькими очицями на портрет Гітлера, викинув руку вперед і вигукнув нацистське привітання.

— Хайльхитла! — озвався Фаст, махнувши своєю довгою, наче весло, рукою.

— Фішер! — відрекомендувався товстун. — Представник науково-дослідного медичного закладу доктора Баршке.

Вони потиснули один одному руки, після чого господар запросив товстуна сісти і спитав, яка причина його візиту.

Візит товстуна зацікавив мене, і, хоч двері були вже вимиті, я старанно натирав їх чистою ганчіркою. З подальшої розмови я зрозумів, що товстун приїхав по труп. Виявляється, між фірмою і медичним закладом Баршке був укладений спеціальний договір, за яким фірма постачала закладу «сировину».

Отже, дядько Петро не витримав побоїв. У мене боляче стиснулося серце.

— А що ви з ними робите? — тим часом поцікавився лагерфюрер, розкриваючи перед Фішером свій золотий портсигар.

Гість узяв із нього сигарету, закурив і діловито пояснив:

— Трупи ми анатомуємо, препаруємо, робимо кістяки, які поставляємо в анатомічні театри і медичні учбові заклади, робимо іще дещо… Та це не піддягає розголошенню.

Фаст тільки тепер помітив мою присутність і різким окриком вигнав мене з кабінету. Я зібрав свої ганчірки, потихеньку причинив двері і пішов шукати Астматика.

5

Грізний фон Гоппе повертався з Берліна. На шахті про це дізналися ще за добу до його приїзду. Радіо й газети повідомили про велику честь, виявлену самим фюрером «скромному герою», «переконаному націонал-соціалісту», «справжньому арійцеві, який віддав на алтар перемоги своїх трьох синів». Фюрер ласкаво прийняв його і власноручно причепив до грудей почесного «гросфатера» четвертий залізний хрест за «виняткові заслуги перед батьківщиною» (три хрести одержали його загиблі сини).

На шахті «гросфатеру» влаштували урочисту зустріч: гриміли фанфари, грав духовий оркестр, виголошувалися підлабузницькі промови. Потім був сніданок для вузького кола осіб. Нарешті все втихомирилось. На шахті і в таборі настали години зловісного затишшя. Можна було подумати, що «скромний герой» спочивав на лаврах, упиваючись власною славою. Дехто навіть висловлював думку, що, можливо, Гоппе нарешті-таки вгамується і всім настане полегкість.

В'язні ненавиділи Гоппе всіма фібрами душі, його боялися навіть німці. Догодити цьому лютому стариганові було неможливо. Він вимагав од підлеглих суворого дотримання встановленого ним порядку. Інженерів і штейгерів цей деспот цінував не стільки за технічні знання і організаторські здібності, скільки за «смак до влади», службову запопадливість, готовність тиранити ї катувати в'язнів. Будучи керівником фашистської організації шахти «Гогенцоллернгрубе», тобто лейслейстером — Гоппе насаджував режим сліпої покори і в своїй «роботі» незмінно спирався на поліцейсько-гестапівський апарат. Коли після прибуття радянських військовополонених шахта різко знизила вуглевидобуток, Гоппе буквально шаленів. Бувало, вишикувавши німецьких гірничих спеціалістів, він по-всякому шпетив їх, ображав, накладав штрафи.

Несподівано появляючись десь у штреку чи лаві, обер-інженер особисто обшукував радянських військовополонених, і горе тому, в кого він знаходив коробку сірників, запальничку або складаний ніж. З якою насолодою він піднімав свою палицю-молоток і натренованим ударом збивав свою жертву з ніг! Свідомість необмеженої влади над в'язнями п'янила й розбещувала його дедалі більше. Поступово він перестав розрізняти, де німець, а де в'язень, і, траплялося, дубасив і шахтарів-фольксдойче, і навіть «чистокровних арійців», при цьому ще й вимагав од них «патріотичного ентузіазму».

Навіть рядові німецькі шахтарі соромилися свого принизливого становища, а технічні працівники — бригадири, техніки, штейгери, інженери — старалися уникати зустрічі зі своїм шефом. Ніколи не можна було заздалегідь угадати його настрій, бо він змінювався по кілька разів на годину. То Гоппе бився в істериці, то несамовито реготав, то, брутально лаючись, хапався за пістолет.

Давно відомо, що необмежена, ніким не контрольована влада згубно впливає на людей. Вона розтліває їх, примушує лицемірити, прикидатися, обманювати, оббріхувати, ображати, обкрадати, підлабузнювати. Підлі людці — пристосуванці й кар'єристи, хамелеони й різного типу авантюристи, стають опорою такої влади. Усі це бачать, усі розуміють, але, задавлені психозом страху, мовчать. Так було в усі часи і епохи в усіх без винятку країнах. Так було й тут, тим більше, що фашизоване суспільство третього рейху одверто сповідувало звірячі закони.

На шахті траплялися й чесні, порядні німці, які навіть симпатизували нам, потай співчували. Часом вони давали в'язням шматок хліба, але робили це дуже обережно: клали свій подарунок на брилу породи і непомітним кивком або знаком показували на нього в'язневі. І водночас, бувши свідками усіх вишуканих бузувірств Гоппе, вони мовчали, більше, того, підлабузнювалися до всесильного шефа: від нього залежав розмір заробітку, він міг послати на фронт, словом, ціла сукупність факторів визначала психологію підлабузництва.

У перший же день свого повернення на шахту «гросфатер» провів нараду з інженерною верхівкою, потім влаштував збори фашистської організації, після яких — нараду з начальниками дільниць. У другій половині дня він обійшов основні дільниці шахти, трьох невільників відправив у карцер, а двох жорстоко побив «за лінощі». Він з'являвся в шахті і в другу, і в третю зміну, здивувавши цим навіть тупого служаку Нагеля.

— Майн гот![21] — розводив руками штейгер. — Коли ж наш обер-інженер спить? Хоч би не заглянув сюди, бо ніде правди діти — працюємо ми без вогника.

— Цікаво знати, — і тут не втримався Стасик, — який же вогник може бути в підневільних, та ще й таких виснажених людей?

У відповідь Нагель тільки перелякано замахав руками.

Залишившись із Стасиком удвох, я висловив свою тривогу: чи не прогавили ми слушний час для втечі? Адже після повернення фон Гоппе з Берліна на контрольно-пропускному пункті шахти суворіше стали обшукувати і перевіряти аусвайси.

— Але ж веркшютці, як і раніше, з'являються до ствола за п'ятнадцять хвилин до виїзду в'язнів на поверхню, — заспокоював мене Стасик. — Отже, графік не змінився? Наберися терпіння і жди…

Легко сказати: наберися терпіння! Тільки вранці ми дізналися, що в табір нагрянула ціла зграя гестапівців і криміналістів. Вони фотографували в'язнів у профіль і анфас, брали відбитки пальців. Для нас ця процедура не була новиною. Мене, скажімо, в таборах і тюрмах фотографували п'ять разів і стільки ж разів брали відбитки пальців. І після кожного разу під фото з'являлося нове, вигадане мною прізвище. Поки що мені щастило. Та зараз у мене було побоювання, що гестапо спаде на думку звіряти фотографії і відбитки пальців. Навіть повторну втечу гестапо розглядало як тяжкий злочин, а в мене ж їх шість!

Я не на жарт розхвилювався. Стасик заспокоював мене, як міг.

— Ти ж знаєш, — казав він наступного дня, — що гестапівці таки винюхали трьох рецидивістів-утікачів і вчора забрали. Тебе не чіпають. Виходить, нема чого хвилюватися.

Мій друг пошепки розповів, що все потрібне мені для втечі, крім перуки й аусвайса, він уже дістав, благополучно проніс у роздягальню і сховав у своїй шухляді. Завтра буде перука й аусвайс, а там — дай боже ноги. Уже завтра вночі ми будемо далеко звідси.

Після зміни ми, як завжди, не поспішаючи, пішли до ствола і по дорозі ще раз обміркували всі деталі нашого плану. Здається, все продумано, все зважено. Осічки не повинно бути.

Стасик поїхав із поляками на-гора, а я залишився чекати своєї черги. В залі, куди я зайшов, сиділи й лежали десятки радянських військовополонених. Більшість із них виготовляли портсигари, мундштуки, люльки, персні, деякі плели з тоненького дроту — бринткабеля, вкритого різноколірною ізоляцією, — кошики і господарські сумки. Не для себе, певна річ, для німців. Голод примусив людей зайнятися цим кустарним ремеслом, і багато хто оволодів ним досконало. Із шматка алюмінію, міді, бронзи, пластмаси, слюди чи дерева спритні умільці виготовляли гарні речі з дивовижно тонким, справді мистецьким візерунком. Для плетіння кошиків і сумок використовували дріт, що залишався після проведення вибухів у лаві. Дріт був цінний тим, що мав красиву яскраву ізоляцію — червону, вишневу, жовту, синю, зелену. З вигадливих комбінацій різних кольорів в'язні робили чудові узори, подібні до кольорової вишивки на тканині. Звичайно після вибуху частину незасипаного дроту забирали бринтмайстри для повторного використання, а рештки, засипані вугіллям, повинен був здавати штейгер, та, як правило, вони ставали здобиччю в'язнів.

Ця кустарна продукція дуже подобалася німцям, особливо їхнім жінкам. Вони давали замовлення своїм чоловікам-шахтарям, а ті зверталися до полонених та в'язнів. Усе це робилося потай від начальства, бо наказом по шахті обер-інженер Гоппе зобов'язував штейгерів і всіх німецьких шахтарів збирати бринткабель і здавати його бринтмайстрам. Розбазарювання цього дефіцитного матеріалу розглядалося як шкідництво, і горе тому, в кого під час обшуку знаходили хоча б метр дроту. Та, незважаючи на це, виготовлення кошиків і торгівля ними не припинялися. Німці охоче купували їх за хліб, маргарин, тютюн.

Полонені жили комуною. Всі, хто тільки міг, добували «сировину» і передавали її своїм «майстрам». Виручкою ділилися порівну. Передавши «майстрам» кілька метрів знайденого мною дроту, я стежив за їхньою роботою. В цей час, наче з-під землі, вигулькнув Гоппе.

— Кульгавий! — пролунав застережливий вигук, та було вже пізно. Обер-інженер устиг засікти одного полоненого, котрий плів кошика.

Спираючись на свою палицю-молоток, Гоппе підійшов до «злочинця» і зупинився за три кроки од мене. Його бульдожа пика вкрилася рожевими плямами, в очах засвітилися хижі вогники. Він мовчки подивився на свою жертву, потім зловісно просичав:

— Іди сюди!.. Льос!

Полонений підійшов до Кульгавого. Той розмахнувся палицею, наміряючись ударити свою жертву по голові, але в'язень перехопив палицю і кілька секунд тримав її в своїх руках. Десятки людей завмерли, спостерігаючи цю сцену. Виснажені, з глибоко запалими очима, вони дивилися на Кульгавого з неприхованою ненавистю. Гоппе люто рвонув палицю до себе, висмикнув її з рук в'язня і цілком несподівано штрикнув нею прямо в обличчя нещасного. Той заревів од болю, закривши обличчя руками. Гоппе ударив кілька разів свою жертву по голові. У сліпій люті в'язень кинувся на ката. З несподіваною для свого віку спритністю Кульгавий відскочив назад, тремтячою рукою вихопив маленький браунінг і вистріляв у в'язня всю обойму. Той упав на цементну підлогу.

На постріли збіглися німці, штейгери, черговий з пов'язкою на рукаві і кілька веркшютців.

— Обшукати! Всіх обшукати! Тут бандити, саботажники! — несамовито репетував Кульгавий, тупаючи ногами і бризкаючи слиною.

Приголомшений усім побаченим, я подався до ствола, вскочив у кліть і поїхав на-гора з останньою групою в'язнів нашого табору.

Цієї ночі довго не міг заснути. Перед очима весь час стояла страхітлива картина розправи над радянським військовополоненим. А що чекає на мене завтра? Адже завтра вирішуватиметься моя доля: або я стану вільною людиною і зможу помститися нелюдам, або висітиму на шибениці…

6

Ми зустрілися із Стасиком на п'ятому горизонті. Він уже чекав на мене. Трохи уповільнивши ходу, ми відстали од Нагеля.

— Владек, — урочистим голосом звернувся до мене друг, — у мене все готово. А ти готовий?

— Так, — твердо відповів я і відчув, як тенькнуло і опустилося серце.

— Отже, сьогодні після зміни. Давай постараємося і відробимо зміну як слід, щоб Нагель не затримав нас жодної хвилини. Виїдемо з шахти з першою групою поляків за чверть години до того, як прийде охорона.

У забої уже всі були на місці. Бринтмайстер готував вибух. Заклавши шпури, він почав розмотувати дроти. Ми взялися допомагати кріпильникам: принесли кілька стойок, підігнали порожняк.

Нагель був незадоволений кріпленням штреку. Та ми й самі бачили, що воно нікудишнє, особливо на останньому відрізку, який пройшли перед нами дві попередні зміни. Навислі над штреком величезні брили породи дали тріщини. Під їхнім тягарем поперечні колоди кріплення подекуди прогнулися, деякі вертикальні стойки скособочились, покололися.

Поставивши в забої надійне кріплення, приступили до роботи. Після могутнього вибуху вугілля було досить, ми дружно накидали його у вагонетки. Працювали зосереджено, мовчки. Я і Стасик думали про втечу, а Нагель, очевидно, про ненадійне кріплення.

Зненацька позаду пролунав несамовитий тріск і гуркіт. Ми всі троє, наче по команді, обернулися й побачили жахливу картину: метрів за двадцять од нас обрушилась велетенська брила породи і завалила вихід із забою. Соснові стойки були потрощені на жалюгідні тріски. Ми опинилися в кам'яній пастці.

— О майн гот, майн гот! — залементував Нагель, обома руками схопившись за голову.

Від його лементу в мене по спині забігали мурашки. У Стасика не витримали нерви. Він підбіг до штейгера й істерично закричав:

— Замовчи, ідіоте, бо, присягаюся маткою боскою, я розвалю тобі череп! Де ти був раніше, тварюко, чому не зажадав, щоб зробили нове кріплення?

— О пан Єзус, свята Маріє! Хіба ж я винен? — почав скиглити Нагель. В цю мить він забув про свою расову вищість і перейшов на польську мову, що було для мене цілковитою несподіванкою. Польська мова Нагеля вразила і Стасика. Він якось одразу заспокоївся і примирливо спитав:

— Що ж тепер робитимемо, пане штейгер?

— Давайте подивимося, може, завал невеликий і ми знайдемо прохід, — розгублено белькотів Нагель.

Ми пішли до завалу. Оглянувши його, переконалися: своїми силами нам звідси не вибратися. Не виключено, що порода осіла по всьому штреку. Длл ліквідації такого обвалу потрібні тижні.

Наш забій нагадував печеру шириною метрів десять і метрів двадцять удовжину, висота стелі три метри. Він міг забезпечити нас повітрям на одну добу, не більше. А потім — смерть від задухи.

Нами оволоділо гнітюче почуття приреченості. Правда, Стасик ще сяк-так бадьорився, а Нагель впав у цілковитий відчай і весь час, наче молитву, розгублено бурмотів:

— Нас одкопають… нас одкопають… нас обов'язково одкопають.

— Дарма, Владеку, — обнадіював мене Стасик. — Не вішай носа! Наше щастя, що з нами фашист. Його не залишать напризволяще, рятуватимуть. Може, вже почали розбирати завал.

Здавалося, час зупинився. Хвилини тяглися, наче сама вічність, У голові в мене був якийсь хаос. Думати ні про що не хотілося.

Нагель сів на брилу породи, тупо озирнувся довкола і раптом почав схлипувати, як дитина. Він остаточно розклеївся.

— Простіть мені, хлопці, — сказав він крізь сльози. — Я був несправедливий до вас…

І диво дивнеє: мені стало жалко ненависного штейгера. Мабуть, те саме почуття з'явилося і в Стасика, бо він почав заспокоювати Нагеля. У поляка було добре серце. Він схвильовано ходив по забою, а потім зупинився й сказав:

— Замість киснути, шляк би го трафив, давайте краще пообідаємо. Все одно, двом смертям не бувати, а одної не минути.

З цими словами Стасик узяв свою торбину і, підсівши до мене, виклав з неї продукти. Потім звернувся до штейгера:

— Іди сідай, Нагель, пообідаємо, бо на голодний шлунок помирати важко.

Штейгер враз стрепенувся, наче після забуття, знайшов свій портфель, виклав з нього усі продукти і сказав:

— Їжте, хлопці, ви молоді…

— А хіба ти старий? — звернувся до нього Стасик. — Скільки тобі років?

— Сорок два.

— От бачиш, хіба ж це старість? Жінка, діти в тебе є?

Обличчя Нагеля просвітліло, погляд став лагідним, навіть ніжним.

— У мене молода, дуже гарна жінка. Я її так люблю… — голос його затремтів. — А дочка… їй п'ять років. Кучерявенька, славна…

Нагель знову почав схлипувати.

Стасик був уже й не радий, що затіяв цю розмову.

— Ну годі, годі тобі. Все буде гаразд. Давайте їсти.

Після обіду Стасик, як тільки міг, підбадьорював мене й Нагеля, він висловив припущення, що рятувальні роботи вже ведуться і нас неодмінно визволять із цієї кам'яної пастки. Я охоче вірив йому, і мені здавалося, що наше становище не таке вже й безнадійне. Навіть Нагель трохи повеселішав. Він запропонував нам поспати, а сам зохотився чергувати. Так ми й зробили.

Прокинувся я весь у поту. Боліла голова, хотілося пити. У пітьмі ледве блимала одна карбідна лампа, наче свічка над померлим. Поруч сидів Стасик, а Нагель нервово ходив по забою. Його довготелеса постать снувала туди-сюди, наче привид. Під ногами тріщало вугілля, і цей тріск тільки посилював мертву тишу та гнітюче почуття безвиході!

— Якось дивно поводиться Нагель, — пошепки мовив Стасик. — Це мені не подобається, коли б він не втнув якоїсь дурниці. — Стасик помовчав, потім звернувся до штейгера: — Нагелю, ти хочеш пити? Іди ось випий трохи чаю.

— Пити? — здивовано перепитав Нагель і з доброго дива зареготав.

— Іди сюди, — повторив Стасик. — Доїмо, що є, вип'ємо чай і полягаємо спати. Треба берегти сили, а ти зайнявся маршируванням. Ну, сідай же.

Штейгер слухняно сів. Ми доїли все, що було, допили з термосів чай. Нагель поводив себе пристойно, і Стасик, попросивши мене почергувати, заснув.

Я сидів і не зводив очей з Нагеля, а він і далі ходив по забою. Кілька разів я пробував заговорити до нього, питав, котра година, але штейгер не звертав на мене жодної уваги. Так тривало годин зо дві. Мені стало моторошно, і я розбудив Стасика.

— Нічого не чути? — спитав він. — А Нагель усе ходить?..

— Ходить і поводить себе дуже дивно: щось бубонить під ніс, а на мої запитання не відповідає.

— Дивно… — стурбовано мовив Стасик. — Нагелю, котра зараз година?

Але Нагель не відповів.

— Ну й дідько з ним. Не хоче говорити, і не треба. Ох, голова наче свинцем налита, і пити хочеться… — уперше за ці години поскаржився Стасик.

У мене в самого розколювалася голова, і страшенно хотілося пити. Морили духота і важке, з малим вмістом кисню повітря. Через кілька годин ми будемо отруєні вуглекислотою, бо з кожною хвилиною кисню ставало дедалі менше. Ми обливалися потом, а втрату організмом вологи поповнити було нічим. По всьому тілу розливалася кволість, мною оволоділа тупа байдужість до всього, і я заснув.

Розбудив мене якийсь крик, незрозуміла метушня в забої. Я розплющив очі і деякий час ніяк не міг уторопати, що діється. Довкола темно, хоч в око стрель. У цій кромішній темряві чути було, як важко хекали і борюкалися двоє, вигукуючи страшні прокльони німецькою і польською мовами.

— Владеку, допоможи мені! — впізнав я голос свого друга. — Я тут, я держу Нагеля, він збожеволів! Візьми в кишені моєї куртки запальничку і присвіти. Тільки швидше!

Наче в маренні я звівся на ноги, наосліп кинувся на Стасиків голос, зачепився за щось і впав прямо на сплетені тіла, що борюкалися.

Удвох ми повалили Нагеля, зв'язали йому пасами руки й ноги. Він кричав не своїм голосом, звивався, як спрут, бився головою об вугілля, і ми насилу вкоськали його.

При світлі запальнички я побачив подряпане, закривавлене обличчя Стася. І він, і Нагель уже не дихали, а харчали.

— Поки горить запальничка, — прохрипів Стась, — пошукай дроту, бо ремені можуть не витримати.

Я швидко знайшов дріт, ми скрутили ним руки божевільного штейгера і прив'язали їх до стойки. Важко хекаючи, Стасик витирав закривавлене обличчя. Тим часом Нагель судорожно сіпався, несамовито кричав або починав дико реготати. Моторошно було слухати цей регіт божевільного.

Запальничка погасла, і все довкола поринуло в непроглядну пітьму. Нарешті заспокоївся й Нагель. Він перестав кричати й реготати, тільки чомусь почав гикати. Так тривало досить довго. Ми вже втратили будь-яку надію на порятунок і в думці готувалися до смерті. Кілька разів я втрачав свідомість, марив.

У хвилину, коли я знову опритомнів, до мого слуху долинуло якесь постукування. Як видно, його почув і Стасик, бо на кілька секунд він затамував подих і прислухався. Постукування стало виразнішим. Поза всяким сумнівом — нас відкопували.

— Чуєш? — пошепки мовив Стасик, наче боявся сполохати далекі звуки порятунку.

— Чую! Чую! — радісно мовив я і, заридавши, припав головою до грудей свого товариша.

Надія на порятунок знову повернулася до нас. І хоч ми задихалися від нестачі кисню, настрій в обох враз поліпшився. Адже там, за кам'яними брилами, шахтарі ведуть битву за наше життя. Ми сиділи, обнявшись, і плакали. Скільки часу це тривало — не знаю, та ось виразно почулося скреготіння бура, що вгризався в породу. Воно ставало дедалі виразнішим. Стасик вийняв запальничку і заходився клацати нею. Нарешті з'явився кволий вогник. Мій друг обережно, щоб не погасити його, встав, і, насилу переставляючи ноги, пішов до завалу. Там він над чимсь схилився. За мить я почув ного радісний голос:

— Владеку, сюди! Ми врятовані!

Напружуючи останні сили, я поповз до товариша. Те, що я побачив при невірному вогнику запальнички, примусило радісно тенькнути моє серце. З отвору в породі стирчав кінець тонкої металевої трубки. Припавши до неї, Стасик жадібно вдихав. Виявляється, наші рятівники пробуравили в камінні отвір, вставили в нього довгу металеву трубку і пустили по ній з балона кисень. Ми по черзі припадали до трубки, втягуючи в легені прохолодні живлющі струмені. Потім ми підтягли до завалу вже непритомного Нагеля й поклали його обличчям до отвору трубки. Через деякий час він опритомнів і почав щось бурмотіти.

Кисень надходив безперервно. Ми вже могли вільно дихати, навіть не припадаючи до рятівної трубки.

— Давай знайдемо кайло і подамо їм сигнал, — запропонував Стасик. Повзаючи рачки, ми намацали кайло і, повернувшись до завалу, почали обережно стукати по трубці. У відповідь почули таке саме постукування.

Важко розповісти про ту радість, яка охопила нас. Диркотіння перфораторних молотків і скрегіт бурів здавалися нам найчарівнішою музикою в світі.

І ось настала така бажана, така незабутня хвилина невимовного щастя. Відколовся шмат породи, крізь отвір бризнуло електричне світло, пролунали схвильовані голоси:

— Живі?

— Живі!

— Відійдіть, ми розширимо отвір, щоб можна було пролізти.

Ми відтягли Нагеля в глибину забою.

— Давай його розв'яжемо, бо ще звинуватять у насильстві над німцем, — сказав Стасик.

Ми швидко розв'язали Нагеля, пробурмотіли щось на зразок вибачення і навіть спробували пояснити йому, що тепер усі ми врятовані; все ж таки людина, товариш по спільному нещастю…

Звільнившись від пут, Нагель став рачки, потім звівся на ноги і, наче п'яний, раз по раз заточуючись, почав ходити по забою, натикаючись на стойки і вагонетки. Раптом він знову зареготав. Та ми вже не звертали на нього уваги, наші погляди були прикуті до отвору, де диркотіли перфораторні молотки, звідки лилося електричне світло. Невдовзі через просторий отвір проліз санітар у касці. Він підбіг до нас із санітарною сумкою і кисневою маскою в руках і запитав:

— Поранені є? Кому потрібна медична допомога?

— Та он, Нагель… наш штейгер… — відповів Стасик. Санітар підбіг до Нагеля і, побачивши його закривавлене обличчя, почав діставати з сумки бинт і вату.

— Хайльитла! Хайльитла! — дико заревів Нагель, а потім вибухнув реготом і лайкою. Після цього він підбіг до санітара і дужим ударом збив його з ніг. Німці, що пролізли в отвір слідом за санітаром, кинулися до знесамовитілого штейгера, а він крушив своїми кулаками-довбешками усіх підряд. Рятівники, не чекаючи такої зустрічі, розгубилися, та потім звалили божевільного, зв'язали і, поклавши на носилки, понесли.

— Давно з ним таке? — спитав нас санітар, витираючи кров із розбитого носа.

— Недавно, — відповів Стасик.

— Як же ви з ним…

— Тримали в обіймах, — усміхнувся Стасик.

Санітар з повагою глянув на могутню статуру поляка. Нас напоїли чаєм і спитали, чи зможемо дійти самі.

— Дійдемо.

Ми пролізли через щойно зроблений у породі отвір, догнали санітарів, які несли носилки з Нагелем, і, підтримуючи один одного, побрели до ствола. За нами йшла команда рятівників. Я не знаю, скільки годин вони працювали, але втома валила їх із ніг. Це були прості німецькі шахтарі, і їхнє співчутливе, людяне ставлення до нас глибоко зворушило мене і Стася. Вони ж повідомили, що ми просиділи в заваленому забої сорок шість годин.

Піднявшись на-гора, я побачив таку картину: у шахтному дворі стояли дві машини швидкої допомоги, біля них метушилися лікарі в білих халатах. Поруч стовбичили два веркшютці, озброєні карабінами і гумовими палицями. Вони ждали мене. Їм було байдуже, яким я виїду з шахти: живим чи мертвим.

Найбільше вразили мене палиці в руках шуцманів. Дві доби моє життя висіло на волосині, але я виборсався із лап костомахи і залишився живий. Та ба, не встигли мене визволити з кам'яної домовини, як апостоли смерті вже прийшли по мою душу. «Чудило, — подумав я про себе, — коли ти вже перестанеш дивуватися? Адже це гітлерівська Німеччина, тут на кожному кроці стикаєшся з дикістю, варварством, і дивуватися нема чого».

Коли носилки з Нагелем піднесли до однієї з машин, до них кинулася заплакана молода жінка незвичайної вроди. З нею була біленька синьоока дівчинка років п'яти. Жінка стала на коліна перед носилками, припала до зв'язаного Нагеля і заридала. Дівчинка перелякано дивилася на цю сцену. В чорному від вугільного пилу шахтареві вона спершу не впізнала батька, бо ніколи не бачила його таким. Враз вона захлипала, і в наступну мить, здалося мені, з її оченят покотилися сині сльози. І як же я здивувався, коли, придивившись, впізнав у цій жінці і дівчинці тих щасливих матір і доньку, які прогулювалися у сквері, коли нас вели з тюрми вулицями Бойтена. Тоді оця красуня-мати пояснювала своїй красуні-доньці, що благородні дядечки-поліцаї ведуть небезпечних російських бандитів у тюрму, щоб вони не робили людям зла. Виховуючи свою чарівну крихітку в дусі геббельсовської пропаганди, наївна німкеня й гадки не мала, що оці «небезпечні російські бандити» незабаром працюватимуть разом з її чоловіком у одному забої і разом з ним переживуть страшну катастрофу, намагаючись все ж таки врятувати, а не знищити Нагеля. Ясна річ, поважати Нагеля — запеклого нациста — не було за що. Більше того, ще зовсім недавно я люто ненавидів його. Але тепер, після всього пережитого мені шкода було ненависного штейгера, шкода було його красуню-дружину. Та найбільше шкода було їхнє беззахисне і безпорадне диво-дитинчатко, якому так рано довелося пізнавати жорстокість життя…

Носилки із зв'язаним Нагелем поставили в санітарну машину й повезли. Мене і Стасика шуцмани повели в душову.

Після того, як ми помилися в душовій, нас повели на медпункт. Лікар нашвидку оглянув обох, дав випити якихось порошків і сказав:

— Усе гаразд. Переломів і серйозних тілесних пошкоджень немає. Доба відпочинку і в неділю на роботу.

На цьому процедура «медичної допомоги» була закінчена. Ми вийшли у двір.

Був теплий погожий день. Сліпуче світило сонце. Яскраво зеленіла трава і ряди акуратно підстриженого декоративного чагарника. Повітря, напоєне ласкавим сонячним теплом і пахощами зелені, п'янило. Весело цвірінькали горобці в кронах дерев. Після всього пережитого в заваленому забої на глибині шестисот метрів під землею таким гарним і незвичайним здався мені цей лагідний світ, світ сонця, тепла і зелені…

Біля роздягальні ми зустріли велику групу англійських військовополонених, яких щойно привезли сюди на роботу в другу зміну. Побачивши нас, англійці жваво заговорили, привітно закивали головами. Хтось їм сказав, що ми і є ті шахтарі, яких майже дві доби відкопували і вже вважали загиблими. Нас умить оточили англійці, вони приязно усміхалися, жестикулювали, щось говорили, а потім надавали мені і Стасикові сигарет, шоколаду в плитках, пакетів із галетами і бутербродами.

— Мені не треба… — пробував пояснити англійцям Стасик. — Йому — інша річ, він росіянин… в'язень.

Та його не слухали. Англійці заспокоїлися тільки тоді, коли побачили, що нам уже нікуди дівати їхніх подарунків.

Дуже зворушені, ми щиро подякували їм і, насилу вибравшись з оточення, пішли: Стасик до воріт, а мене два веркшютці повели в табір.

Усі мої кишені були наповнені подарунками, в руках я ніс цілий оберемок коробок з галетами, печивом, шоколадом, пачки сигарет. Веркшютці поглядали на мене з погано прихованою заздрістю, а потім заговорили про те, які чудові англійські сигарети.

— Шкода тільки, що все це добро, — сказав один із них, — відбере лагерфюрер.

Я зрозумів, куди вони гнуть, і запропонував їм по кілька пачок сигарет. Злодійкувато озирнувшись на всі боки, шуцмани поквапливо сховали сигарети в кишені, заодно прихопивши і по дві плитки шоколаду.

— Якщо лагерфюрер забере в тебе все, ми підкинемо тобі зуппе, — милостиво пообіцяв один із них. Я подякував йому, а сам подумав: «Якби оце в'язень відібрав у німця хоча б одну пачку сигарет, його неодмінно б повісили як злочинця. А за те, що ці німці-поліцаї «культурно» пограбували мене, треба ще й дякувати їм…»

Коли ми підійшли до табору, з воріт саме виходила колона в'язнів, яких вели в шахту на другу зміну. Рахував їх сам Кінь.

— Хайльхитла! Гер лагерфюрер! В'язень номер 1729, який був завалений у забої, доставлений! — відрапортував один із веркшютців.

— А це що? — показав Кінь на мої відстовбурчені кишені і на пакети в руках.

— Це англійці, гер лагерфюрер. Узнали, що він пробув дві доби під землею, ну й вирішили нагодувати… Нам незручно було перечити їм… англійці все-таки…

— Англійці… аллес шайзе… — крізь зуби процідив Кінь, а потім гаркнув: — Марш за мною!

У кабінеті Фаст зажадав, щоб я усе виклав на стіл. Після цього він уважно оглянув кожен пакуночок і кожну пачку сигарет, потім вибрав найменший пакетик з бутербродами, тицьнув його мені й наказав:

— Забирайся звідси!

І тут я зробив помилку: замість-того, щоб блискавично виконати наказ, я на мить затримався, з сумом дивлячись на шоколад, пакети і пачки сигарет, що залишилися на столі. В очах Коня блиснув хижий вогник.

— Раус![22] — люто гаркнув він і вліпив мені такого ляща, що я ледве встояв на ногах, після чого кулею вилетів з кабінету.

Треба сказати, що веркшютці дотримали свого слова і під час роздачі баланди дали мені ще одну миску цього пійла. Більше того, вони довірливо повідомили, що в зв'язку з суботою лагерфюрера не буде на вечірньому аппелі і я можу поспати. Я одразу ж пішов у барак, виліз на нари і заснув мертвецьким сном.

7

Весь наступний день мене тіпало, наче в пропасниці. Я остаточно вирішив: тікати, негайно тікати! Та зараз це залежало від багатьох невідомих: а раптом Стасика переведуть в іншу зміну? А що, як нашу бригаду розформують і мене пошлють на інший горизонт, в іншу лаву?

На ранковому аппелі я ні живий ні мертвий стояв серед тих, хто мав іти в першу зміну. Та ось перша зміна вже вишикувалась біля воріт. Мій номер не викликали. Я з полегшенням зітхнув. Однак хвилювання на цьому не припинилися. А що, як Стасика перевели в третю зміну? Можна збожеволіти від думок! Після обіду вишикували другу зміну. В ній був і я. Біля кліті штейгери почали розбирати своїх в'язнів. Раптом хтось штовхнув мене ззаду до кліті.

— Ану ворушись, сонна тетеря, донерветер!

Я мало не закричав од радості. Це був Стасик. Опам'ятався уже в кліті, що мчала вниз. Коли вона зупинилася і з неї висипали шахтарі й почали розтікатися в різні боки, ми відійшли трохи осторонь, зупинилися й обнялися, наче після довгої розлуки. Від величезного нервового напруження я весь тремтів.

— Владеку, заспокойся… — схвильовано втішав мене Стасик. — Бачиш, ми живі і знову разом. Сьогодні ж ми підемо звідси назавжди. Заспокойся, любий!

— Стасику… я вже думав, що ми ніколи… ніколи не побачимось… Мені було так важко… — бурмотів я крізь сльози, припадаючи до Стасика, наче до рідного батька.

— Ходімо вже. Відробимо останню зміну. Якщо в забої з нами будуть німці, мовчи, не мов ні словечка.

Ось і наш штрек. Його вже не впізнати. Він розчищений від обвалу, заново розкріплений. Три попередні зміни поглибили виробку. В новому забої ми застали бринтмайстра і бригаду кріпильників.

— Хайль Гітлер! — несподівано привітався до німців Стасик. Ті здивовано глянули на нього і не відповіли.

— Відколи це поляки почали так шанувати фюрера? — в'їдливо спитав один із шахтарів.

— Хай вам буде відомо, камради, — анітрохи не збентежився Стасик, — що я не поляк, а фольксдойче. Сьогодні одержав документи. Нарешті справедливість перемогла.

— Ну що ж, вітаємо, — стримано відповіли німці. — Виходить, тепер ти замінятимеш Нагеля?

— Звичайно. Завтра мені дадуть іще двох росіян, і я очолю бригаду.

— Бажаємо успіху, — байдуже одказали німці і взялися за роботу.

Я з подивом відзначив, що Стасик артистично копіював Нагеля. Навіть на мене він покрикував точнісінько так, як це робив Нагель. Поставивши кріплення, німці пішли в інший забій, а ми із Стасиком взялися за роботу. Він був дуже збуджений, жартував, мимоволі заряджаючи своїм настроєм і мене.

— Уявляєш, як завтра прийдуть ці йолопи, а новоспеченого штейгера фольксдойче пана Станіслава Бжозовського і його доблесної бригади, тобто пана Владека, і слід пропав. Ото дивоглядія буде! Хотів би я побачити їхні пики, — не вгавав Стасик.

— А з тебе міг би вийти непоганий актор, — сказав я, милуючись другом.

— Актор — пусте діло, — серйозно відповів Стасик. — Замість того щоб блазнювати в цій дірці перед телепнями, краще б нам з тобою пускати під укіс німецькі ешелони, висаджувати мости. То справжнє. Ти готовий до цього, Владеку?

— Я готовий до всього. Якщо треба буде — готовий померти.

— Помирати не квапся. Не для того ми затіяли втечу, щоб помирати. Ми ще повоюємо, ще не одному арійцеві скрутимо в'язн. Я купив дві фінки. Це вже зброя. З допомогою цих фінок роздобудемо карабіни або автомати. Тоді почнемо справжню боротьбу. Ти згоден зі мною?

— Звичайно!

— А ще затям, — вів далі Стасик, — справа, на яку ми йдемо, вимагає мужності. Буває так, людина одважилася на відчайдушний крок, але в критичний момент може виявитися слабкою на утори — спасувати. Тоді загибель… Ти розумієш, про що я кажу?

— Все розумію і присягаюся свободою: не підведу тебе ні в чому!

— Тоді давай поклянемося один одному на вірність за будь-яких обставин, — строго й урочисто сказав Стасик.

Обнявшись і поцілувавшись, ми поклялися один одному у вірності. Я розумів, що це робиться не з любові до романтики. Адже ми йшли на відчайдушну справу, де ставкою було життя. Відтепер ми ставали бійцями і відповідали один перед одним за все.

За роботою й розмовами минуло кілька годин. Стасик запропонував відпочити, а заодно й попоїсти. За обідом я розповів йому вчорашню історію з англійськими подарунками.

— Яка підлість, яка ницість! — обурювався Стасик. — Пограбувати в'язня, який протягом двох діб сидів у заваленій штольні, чекав смерті! Та що я дивуюся, вони, не кліпнувши оком, віднімають у в'язня життя, то чого ж не відняти в нього шматок хліба! Убивати, нещадно вбивати треба цих скажених псів!.. О Єзус, закликаю тебе в свідки! Як тільки мені пощастить вибратися з цього клятого Бойтена, я не заспокоюся доти, доки не відправлю на той світ два десятки фашистів! — Він устав і схвильовано заходив по забою. Потім вгамувався, сів, і далі я не почув од нього жодного слова. Стасик зосереджено їв, напружено про щось думаючи.

По обіді він запропонував по черзі трохи поспати, щоб набратися сил на дорогу.

— Поспи ти перший, — сказав він, — а я почергую. Події останніх днів так витіпали нас, що Стасик і сам незчувся, як задрімав біля мене. Прокинувся я від удару по спині. Як ужалений схоплююся на ноги і перше, що бачу, — сліпуче світло акумуляторної лампи, а в ньому, прямо перед собою, драглисту, скривлену люттю фізіономію обер-інженера Гоппе. «Що ми наробили? — майнуло в голові. — Адже сон на роботі розцінювався як саботаж, тепер на нас чекає карцер, або й тортури в гестапо. Та найголовніше — план втечі знову рухнув. Тепер нас уже розлучать».

Обер-інженер Гоппе, наче рудий дідько, мав звичку сам ходити по штреках і забоях. Мабуть, для нього не було більшої насолоди, як, непомітно підкравшись, спіймати в'язня на гарячому, коли той відпочивав або не дуже ретельно працював. Отоді вже Кульгавий розважав душу! Лупцював нещасного по чому попало, після чого наказував кинути в карцер або відправити в гестапо. Про це знали всі і, як тільки могли, остерігалися несподіваних візитів Кульгавого. А ми, бач, не вбереглися.

Обер-інженер хрипів, сиплячи на мене удари. Я вужем звивався, намагаючись уникнути їх. Не встиг я крикнути «Стасик!», як розлючений Гоппе накинувся на сонного поляка. Далі все було наче в кошмарному сні. Схопившись на ноги, Стасик вирвав із рук обер-інженера палицю, переламав її об коліно і, не тямлячи себе від люті, рушив на Кульгавого. Переляканий Гоппе позадкував і тремтячою рукою поліз у кишеню. В моїй пам'яті враз постала картина убивства Кульгавим радянського військовополоненого.

— Стережися! — крикнув я Стасикові. І в цю мить у руці Кульгавого блиснула сталь пістолета.

Стасик щось вигукнув, як оком змигнути, схопив кайло і вдарив ним обер-інженера по голові. Уронивши пістолет і лампу, Гоппе беззвучно повалився на вугілля, просто до моїх ніг. Рука, яка щойно тримала зброю, ворухнулася в останній конвульсії. Сухі, крючкуваті пальці, оздоблені дорогими перснями, наче кігті хижака, дряпонули вугілля і застигли.

Я тільки тепер прийшов до тями і зрозумів, що сталося. По спині забігали мурашки, на чолі виступив рясний піт. На обох чекали люті тортури і шибениця. Страх паралізував мене. Що робити, я не знав. Розумів тільки одне: не можна гаяти жодної хвилини. Першим опам'ятався Стасик. Він підняв браунінг, здув з нього пилюку, вийняв обойму, діловито перевірив патрони і знову вставив обойму на місце. Зовні Стасик здавався спокійним, але я помітив, як від хвилювання в нього тремтіли пальці.

— Ну що ж, — мовив він, ховаючи зброю в кишеню, — хоч трохи й не за планом, але початок зроблено: на одного гада поменшало.

Потім обнишпорив кишені Кульгавого, зняв із нього піджак, обгорнув ним його голову, навхрест зав'язав рукава. Ми однесли мертвого Гоппе трохи вбік, а місце, де він лежав, засипали вугіллям, щоб приховати сліди крові. Після цього взяли акумуляторну лампу Кульгавого, знайшли його поламану палицю й засунули їх під його ремінь. Взявши мертве тіло за руки й за ноги, понесли до старих виробок — затопленого штреку. Якщо нам удасться віднести туди труп, німці не скоро знайдуть його, а може, й ніколи не знайдуть. Пройшовши метрів сто старою штольнею, ми зупинилися на повороті.

— Бери мою лампу і йди вперед, — скомандував Стасик. — Я йтиму за тобою метрів за тридцять позаду. Як тільки помітиш щось підозріле — помахай лампою, а сам швиденько повертайся до мене.

Він узяв мертвого на плечі, і ми пішли. На наше щастя, по дорозі до закинутого штреку ніхто не зустрівся. Ми перекинули труп через цегляну кладку, якою був обмурований затоплений штрек, перелізли туди самі і, згинаючись під навислими брилами породи, що осіла, однесли Кульгавого у глибину виробки, прикидали породою і шматками зогнилих стойок, а самі поквапилися назад. Невдовзі ми вже були у своєму забої. В обох шалено калатали серця, градом котився піт.

Кайла, лопати, вагонетки — все було на місці. Це нас трохи заспокоїло. Почуття тривоги і страху поступово минало. Натомість з'явилося почуття вдоволення: адже ми знищили фашиста, ката, віддячивши йому за всі його злочини.

— Ну що ж, побавилися з самою смертю, а тепер за роботу, щоб, як прийде зміна, нас ні в чому не запідозрили, — сказав Стасик.

Ще ніколи ми не працювали так старанно і завзято. Треба було поспішати, щоб до кінця зміни відправити хоча б з десяток вагонеток.

Коли ми відправляли свою першу вагонетку і перед виходом із штреку на центральну магістраль чіпляли її до вервечки інших, Стасик стер номери, написані крейдою на чужих вагонетках з вугіллям, і поставив на них «43» — номер нашої бригади. Обліковець біля ствола записує у табель номери всіх вагонеток з вугіллям і в такий спосіб веде облік виконання норм кожною бригадою. До кінця зміни ми відправили сім своїх вагонеток і приписали собі десяток чужих. Щоб виконати норму, залишалося дати ще одну вагонетку. Ми навантажили її, а коли прийшла зміна, зібрали інструмент, поклали його на вагонетку і збиралися вже йти.

— Скільки дали? — запитав прибулий штейгер.

— Вісімнадцять, — відповів Стасик.

— А чого в забої залишилося так багато вугілля?

— Бурильники обрушили більше, ніж треба, — думали, що нас буде троє, а нас же двоє.

— Гаразд, ідіть, тільки відправте свою вагонетку, — сказав штейгер.

— Яволь! — відповів Стасик, і ми з полегшенням погнали вагонетку до штреку, причепили її до останнього состава, взяли інструмент і поспішили до ствола. Там ми здали в камеру схову інструменти й лампи і рішуче підійшли до кліті. Саме піднімалися німецькі робітники, що відробили свою зміну. Ми зайшли в кліть і за хвилину виїхали на поверхню. Поки що все йшло гаразд.

Ні веркшютців, ні солдатів конвою ще не було. Вони прийдуть сюди хвилин за п'ятнадцять до виїзду з шахти в'язнів і військовополонених. У мене несамовито калатало серце: досить було комусь із веркшютців побачити нас, і план втечі лопне, як мильна булька. Та Стасик наперед продумав усе до найменших деталей.

Зійшовши з естакади, ми опинилися в шахтному дворі, по якому нас, в'язнів, водили тільки під конвоєм.

Починало смеркати. Надворі парило. Небо обклали важкі чорні хмари. Насувалася гроза.

Ми підійшли до великого приміщення, вимуруваного з червоної цегли. Тут були роздягальні і душові. В них між змінами милися й переодягалися тисячі шахтарів «Гогенцоллернгрубе». Справжнє хвилювання почалося тоді, коли ми переступили поріг цього приміщення. Звичайно тут у коридорах на лавах розташовувалися озброєні веркшютці і німецькі солдати, які чекали в'язнів і військовополонених, що закінчили свою зміну. Зараз же нікого не було. Отже, ми прийшли вчасно.

— Не хвилюйся, — заспокоював мене Стасик, — вони будуть не раніше, як через п'ятнадцять хвилин.

Ми пішли в роздягальню польських робітників. Вона займала половину величезної зали, перегородженої від підлоги до стелі металевою сіткою, за якою переодягалися німці.

Стасик відімкнув свою шафку і, ставши спиною до сітки, за якою в цей час роздягалися німці, вийняв пістолет і переклав його у свій новий костюм.

— Роздягайся, та не поспішай. Спокійно… Не оглядайся на німців, — пошепки сказав він мені.

Я почав роздягатися. Здавалося, з-за решітчатої перегородки за кожним моїм рухом стежать німці. Досить було комусь із них подзвонити на вахту, що в роздягальні для поляків з'явилися якісь підозрілі типи, і нам капець. Уже саме те, що я порушив графік виїзду з шахти і зайшов без конвою у роздягальню, та ще й в чужу, вважалося великим злочином.

Роздягнувшись, ми сховали свої чорні роби в нижнє відділення, взяли мило, мочалку і пішли в душову. Стасик щільно зачинив за собою двері, розвернув мочалку і показав сховану у ній перуку.

— Тепер треба зачекати поляків, — мовив він. — Воду пускати не можна, поки вони не прийдуть, бо, якщо веркшютці почують, що в душовій для поляків хтось купається, неодмінно заглянуть.

Минали хвилини страшного напруження. Мені здавалося, що стукіт мого серця чути за дверима. Та ось у коридорі зчинився шум. Долинули уривки розмов і сміх. Це прийшли веркшютці й німецька військова охорона. Збігло ще кілька хвилин, які здалися мені вічністю: так повільно вони спливали. Нарешті відчинилися двері і голі, чорні, як сажа, польські шахтарі почали заходити в душову.

Пустили воду, приміщення наповнилося парою і лункими голосами. У цьому людському скопищі я відчув себе надійніше, схлинуло величезне нервове напруження, якого, здавалося, я неспроможний був далі витримувати. Сюрчання гарячої води з душових рурок, бадьорі голоси молодих шахтарів-поляків, повеселілих після закінчення виснажливої зміни, гомінкий банний шарварок — усе це вплинуло на мене заспокійливо. А це якраз і було необхідно, як рятівний ковток живлющого кисню у глухому, заваленому забої.

Ми помилися раніше за всіх, але не квапилися виходити. Тільки після того, як душову залишив останній поляк, Стасик спритно натягнув на мою голову перуку і штовхнув під душ, щоб я змочив своє нове волосся. Потім, обнявши мене за плечі й насвистуючи якусь німецьку пісеньку, він провів повз веркшютців і німецьких солдатів до роздягальні. Там ми переодяглися. На мені був костюм, капелюх, навіть краватка.

— Нормально… — хитнув головою Стась, прискіпливо оглянувши мене в новому одязі.

Разом із поляками ми пройшли по коридору у двір.

У повітрі пахло грозою. Низько навислі хмари раз по раз розпанахували фіолетові блискавки, могутні удари грому стрясали повітря. Налетів вихор, підняв до неба чорну пилюку й сміття. От-от мала початися злива.

Поляки квапилися на прохідну, щоб до початку зливи добратися до своїх бараків. Ми не відставали од них ні на крок. Досі щастя було нашим супутником. Залишалося найважче — пройти контрольно-пропускний пункт. Там перевіряли аусвайси.

— Стій! — зупинив мене Стасик. Він вийняв пістолет, поставив його на бойовий взвод і обережно поклав у бокову кишеню піджака. Я мимоволі помацав свою фінку. — Йтимеш попереду, біля вартового недбало виймеш аусвайс, трохи піднімеш його і, не уповільнюючи кроку, підеш далі. Якщо вони спробують зупинити тебе — я стрілятиму. Тоді біжи за ворота, там звернеш у вулицю праворуч. Я наздожену тебе. Все. Ходімо!

Ми знову наздогнали поляків, пристроїлися за ними. Черга швидко посувалася. Праворуч і ліворуч од воріт, озброєні карабінами, в плащах-дощовиках стояли веркшютці. При світлі прожекторів вони проглядали аусвайси.

В цю мить у небі спалахнула величезна звивиста блискавка, торохнув грім, і по землі залопотіли перші краплі дощу. У мене радісно забилося серце. Зараз вахтери не дуже приглядатимуться до нас. Річ у тому, що в мене був польський аусвайс, але з чужим фото. Правда, на лацкані мого піджака був нашитий знак у вигляді жовтого чотирикутника з німецькою літерою «Р» (Polen), як і у всіх поляків. Так що в цьому відношенні я не міг викликати жодної підозри.

Тим часом дощ припустив по-справжньому. Веркшютцям було не до фотокарток. «Вайтер, вайтер, бевегтойх, шнель!»[23] — покрикували вони, і черга посувалася швидко. Порівнявшись із веркшютцями, я недбало вийняв перепустку і підніс її вгору. Серце ладне було вискочити з грудей. «Шнель!» — почув я окрик і прискорив ходу. За мною вийшов Стасик. Коли б він тільки знав, яких зусиль, коштувало мені стримати себе й не кинутися бігти!

— Спокійно, — мовив Стасик, стиснувши мою руку. — Вийдемо на головну магістраль Бойтен — Катовіце, по ній доберемося до східної околиці і глухими завулками вислизнемо з міста. До ранку ми повинні бути в Польщі. Виспимося й відпочинемо в лісі.

Поляки, з якими вийшли, повернули ліворуч, у західну частину Бойтена, де були їхні бараки, а ми із Стасиком звернули на Катовіцьке шосе і пірнули в чорну пітьму ночі.

8

Стасик добре знав місто і впевнено вів на схід. Ми пройшли з кілометр, нікого не зустрівши. Усе живе поховалося, наче вимерло. Довкола було темно, як у могилі. Ніде жодного вогника — німці суворо дотримувалися світломаскування. Тільки спалахи блискавки іноді освітлювали дорогу.

— Зараз буде міст. Від нього до Катовіц п'ятнадцять кілометрів, — сказав Стасик. — За мостом починається дачна околиця. Там буде безпечніше.

Ось ми вже на мосту. У темряві я не бачив, що було під ним — річка, дорога чи просто балка. Ми пройшли метрів сто. Раптом попереду залунали важкі кроки. Сумніву не було: це поліцаї або жандарми. Їх завжди можна пізнати по ході. В Німеччині так ходили тільки жандарми і патрулі. На мить завмираємо, не знаючи, як бути далі. Важке гупання кованих чобіт наближалося. Зненацька темряву прорізав сліпучо-білий промінь, обмацав міст і зупинився на нас. Мені наче хтось приском сипонув у вічі. Я остаточно розгубився. «За мною!» — скомандував Стасик, і ми пішли назустріч патрулям. Тікати було безглуздо: прожектор тримає нас на прицілі. До нас наближалося двоє військових у великих плащ-накидках, з автоматами на грудях. На головах у них каски з двома козирками: спереду і ззаду. Ці каски добре знайомі усім в'язням. Їх носили жандарми й гестапівці. В'язні-втікачі про такі каски казали: «Здрастуй і прощай». Козирок спереду — здрастуй, гестапо; козирок позаду — прощай, життя. І дійсно, якщо втікача ловив власник такого головного убору, надій на життя майже не залишалося.

— Ти мовчи. Я розмовлятиму сам. Та вийми руку з кишені — патрулі цього не люблять, — встиг сказати мені Стасик.

Команда «гальт!» пролунала як постріл в обличчя, а потім — «документ, аусвайс!»

— Будь ласка, — спокійно відповів по-німецьки Стасик. — Документи у нас в порядку, — І неквапливо поліз у бокову кишеню піджака.

Я стояв ні живий ні мертвий. Незчувся, як один за одним бахнули два постріли, і обидва гестапівці повалилися на брук. Різко брязнули об каміння автомати і каски. У цю мить ліворуч од нас прогриміли постріли з карабіна.

— За мною! — крикнув Стасик і кинувся вперед. Я рвонувся за ним, але, спіткнувшись, гепнувся в наповнений водою кювет, одразу ж схопився на ноги і побіг за Стасиком, який звернув з дороги праворуч. Я його вже не бачив, тільки чув, як чалапали по калюжах черевики. За мить я перестав чути і це чалапання. Постріли позаду припинилися, зате пронизливо засюрчали поліцейські свистки, причому в різних напрямах одночасно.

Спалахнула блискавка, і я побачив перед собою рівну лінію акуратних парканів, а за ними темну стіну садів. Збожеволіти можна! Де ж Стасик? Раптом зовсім з іншого боку пролунав далекий голос: «Владек!» Слідом за ним грізний окрик «гальт!» і два пістолетні постріли. Потім затріщав паркан, залопотіли далекі кроки. Я побіг навмання, наткнувся на огорожу, переліз через неї, далі була друга, третя. Здавалося, їм кінця не буде. Далеко попереду я чув тріск парканів і тупіт багатьох ніг. Нарешті все стихло. Я впав у цілковитий відчай. Бігти в тому напрямі, в якому побіг Стасик, було безглуздо. Я міг наскочити на поліцаїв. Що ж робити? Стася я все одно вже не знайду. Треба заплутати сліди і збити переслідувачів з пантелику. Вирішив податися праворуч. І тут мені сяйнула думка: чого ж ми не забрали в убитих жандармів автомати? Ах, так, це ж через ті постріли з карабінів. Тоді вже було не до автоматів.

Мабуть, минуло не менше години, поки я вибрався з лабіринту дачних садиб з їхніми парканами, садочками, акуратними клумбами. Коли вже останні сили залишали мене, вирішив зупинитися, відсапнути.

Мокрий як хлющ, важко хекаючи, притуляюся до якогось дерева і прислухаюся.

Потроху оговтуюсь. Думка запрацювала хворобливо, але чітко. «Головне — спокій», — учив мене Стасик.

Дощ припинився. У нічному повітрі гостро пахло квітами, соковитою зеленню і розмоклою землею. А мої груди розривалися від шалених ударів серця. Скільки я пробіг — не знаю: можливо, кілометр, а може, й п'ять. Піт заливав очі, холодними краплями котився по слині. Чорну пітьму знову розколола сліпучо-біла блискавка. При її яскравому світлі я з відчаєм побачив, що лабіринт дач не скінчився. За двадцять кроків од мене починалося якесь селище. А я ж думав, що вже вибрався з клятого Бойтена. Куди ж тепер податися, адже незабаром розвидниться? Порятунку не було.

Постріли розбудили дачний виселок. Перелякані сонні люди, забувши навіть про суворі правила світломаскування, вмикали електрику, виходили із своїх будиночків і розгублено питали один в одного: «Що сталося?»

Я з тугою подумав, що вибратися з цього лабіринту дач мені вже не вдасться. У кращому разі — протримаюся до ранку, а коли розвидниться, мене одразу ж спіймають і віддадуть до рук гестапо, що рівнозначно смерті.

Хоч я і втратив надію на порятунок, але знову заметався в квадратиках дач, яким, здавалося, немає кінця-краю, куди не поткнуся, скрізь натикаюся на різке сюрчання свистків поліцаїв чи двірників, гавкання собак і крики німців. Нарешті після багатьох карколомних стрибків через паркани і шаленого бігу я цілком несподівано опинився на вільному просторі. Пробігши ще кількасот метрів, зненацька помітив попереду громадище терикону і шахтні будівлі. Цього мені тільки й бракувало. Замість того щоб вислизнути з Бойтена і податися на схід, я повертався туди, звідки тікав. Фатальне коло замкнулося. Я відчув себе в капкані, з якого вибратися неможливо.

У цілковитому відчаї стою кілька хвилин на місці, гарячково шукаючи вихід із тупика. Але нічого путнього придумати не можу. Мій погляд зупинився на якомусь великому чорному предметі, що бовванів попереду. Придивившись, побачив синю електричну лампу і з жахом зрозумів, що переді мною за якихось двадцять-тридцять кроків була прохідна шахти. В наступну мить мій здогад підтвердився: скрипнули двері, і в рамці одвірок застигла постать шуцмана з акумуляторним прожектором на грудях і карабіном за плечима. Такі прожектори мали всі веркшютці, що заступали на нічне чергування або конвоювали вночі в'язнів. Світив цей прожектор не гірше за автомобільну фару. Я каменем упав на землю і саме вчасно.

На моє щастя, вахтер нічого не помітив. Він постояв, голосно позіхнув, чухаючи потилицю, подивився в темне небо і пішов назад. Це була якась шахта, але не «Гогенцоллернгрубе».

Зненацька темряву ночі розірвало блакитно-біле світло прожектора. Звідти, де спалахнув прожектор, грізно загарчала вівчарка. Поки розмашистий промінь обмацував шахтний двір, я, припадаючи до землі, поповз назад, а потім схопився на ноги і щодуху побіг. З розгону полетів у безодню, гепнувся в якусь рідину і каменем пішов на дно. Інстинкт самозахисту примусив мене одразу ж виринути з противної рідини, якої я встиг уже наковтатися. Це була смердюча вода з присмаком нафти і трансформаторного масла. Пропливши кілька метрів, натикаюся на гладеньку бетонну стіну. Плавав я добре з дитинства, та хіба можна довго протриматися на поверхні цієї смердючої рідини! А якщо навіть я й протримаюсь до ранку — це нічого не змінить, бо яка різниця — втопитися в котловані чи потрапити до рук гестапо.

Отак розмірковуючи, механічно пливу вздовж стіни і несподівано намацую металеву скобу. Схопився за неї і почав відсапувати. Потім помацав вище — там була друга скоба. По цих скобах я вибрався з клятого котлована і побіг, куди очі бачать. Останні сили вже залишали мене.

Мною оволоділа тупа байдужість до всього. Раптом я почув гудок паровозика, який, натужно чмихаючи, маневрував біля шахтної естакади, мабуть, заганяв вагони під завантаження.

У моїй голові блискавично визрів план: вантажені вугіллям вагони довго не стоятимуть на місці. Їх кудись повезуть, можливо, на схід. Треба залізти в один із пульманів і заритися у вугілля. У цьому мій порятунок.

Невдовзі я вже був в одному з порожніх пульманів. Ось паровоз підігнав його під шахтний бункер. Я побачив над собою велетенську чорну пащеку бункера, з якої через кілька хвилин хлине маса вугілля і живцем поховає мене на дні вагона. Та я вже знав, що треба робити. Побіг у куток пульмана, притиснувся обличчям до металевої стіни, ще й голову закрив руками. Ось заскреготіло залізо, і з бункера із страшенним гуркотом суцільною лавою хлинув у вагон антрацит. Кілька шматків ударили мене по спині й ногах. На цьому й окошилося. Я запрацював ногами, піднімаючись на купу вугілля, яка щомиті збільшувалась. Поступово вагон наповнився антрацитом. Хмара пилюки сховала мене від стороннього ока, а коли пилюка розсіялась, я вже лежав під вугіллям біля самого борту вагона. З вугілля стирчала тільки голова. Можна було дихати і бачити, що робиться навколо. Раптом мені на голову звідкись згори бризнули якоюсь рідиною. В очах запекло вогнем. Я дуже злякався. Тільки згодом зрозумів, що то було вапно, яким «опечатували» навантажені вугіллям пульмани.

Величезне нервове напруження почало потроху спадати. Натомість з'явилося відчуття нестерпного фізичного болю. Гострі, як шпичаки, шматки антрациту впивалися в тіло, доводячи його до корчів.

Після довгих маневрів паровозик затягнув вантажені вугіллям вагони на товарну станцію, де їх загнали в тупик і відчепили. Там вони простояли майже до ранку. Важко навіть уявити, яких душевних і фізичних мук зазнав я протягом цієї нестерпно довгої ночії До всього, мене страшенно мучила спрага. Кілька разів я непритомнів і знову приходив до пам'яті. Зціпивши зуби, терпів і спрагу, і фізичний біль. Було таке відчуття, що мене поклали на тисячі голок: і лежати не можна, і поворухнутися страшно.

З кожною хвилиною я дедалі дужче відчував, як усе моє тіло наливається смертельною втомою, повіки склеплюються. І сам не помітив, коли заснув.

Це був не сон, а якийсь суцільний кошмар. Що тільки не верзлося мені. Передусім з'явилася схожа на бульдогову, з одвислими, драглистими щоками, вкритими рожевими плямами, з піною біля рота огидна пика Кульгавого. Він упився в мене червоними хижими очицями і простягнув до горла крючкуваті, кістляві пальці. «Все одно не втечеш!» — погрозливо сичав Гоппе. За мить він уже цілився мені в очі палицею з гострим металевим наконечником. Його змінив лагерфюрер Фаст. Розмахуючи канчуком, сплетеним із волових жил, він кричав, що мені ніколи не вдасться втекти з табору. Потім з'явився лисий, наче більярдна куля, товстун Фішер, асистент доктора Баршке. Він приїхав по мій труп. Гидливо кривлячись, Фішер обмацував моє тіло й азартно торгувався з Конем. «Хіба ж це товарі — з піною біля рота доводив він Коневі. — Адже труп зовсім висох. Красна ціна йому — десять марок…» Ось я заблудився в затоплених штреках «Гогенцоллернгрубе», і мене переслідує ціла зграя веркшютців, попереду яких біжать люті вівчарки, кожна завбільшки з добрячого бузівка. Пащеки в собак вишкірені, замість шерсті на них стирчать голки. Я щодуху тікаю, але бачу, що не втечу. Переднє страховисько вже хапає мене за одяг, потім з силою б'є під коліна. Я падаю і… прокидаюся. Увесь мокрий, од страху дрібно цокочу зубами і не можу зрозуміти, де я. Примусив себе поворухнутися. Як болить кожна клітина мого тіла! Задубілими пальцями розгрібаю якусь масу, що давить мене. Ага, це ж вугілля…

Тепла хвиля радості розливається по моєму змученому тілі. Натужно чммхаючи, паровоз витягував із станції Бойтен вервечку вагонів. Він уже набирав швидкість. На стиках рейок ритмічно постукують колеса, кудись назад поквапливо біжать світлофори.

Прощай, осоружне місто шахт і рабів! Я вирвався із твоїх смертельних обіймів!

Грімкочучи по числених стрілках, поїзд нарешті виплутався з лабіринту станційних колій і, набираючи швидкість, вихопився на простір. Надворі починало сіріти. В небі бліднули і гасли тремтливі перелякані зорі. З довколишньої темряви проступали розпливчасті контури якихось будівель.

Я виліз із-під вугілля, сів і, щулячись від зустрічного потоку холодного повітря, почав розтирати задубіле тіло. Трохи оговтавшись, пробую зорієнтуватися, в якому напрямі мчить ешелон.

Розвиднювалось. Далеко-далеко за лісовими просторами з'явилися перші несміливі світні смуги ранкової зірниці.

Тим часом поїзд, намотуючи кілометри, з великою швидкістю мчав туди, де народжувався світанок. Зустрічний потік повітря шмагає мене в обличчя, нишпорить під мокрим одягом, увесь я тремчу дрібним дрожем, але знову залазити під вугілля не хочеться. З надією і душевним трепетом спостерігаю за одним із чудес природи — народженням нового ранку. Багрець зірниці розливався все далі й далі, ось він затопив уже півнеба, і невдовзі з-за горизонту викотилося велике криваво-червоне сонце. Поїзд мчав прямо на нього. Отже, я їду на схід, саме туди, куди мені треба. Яке це щастя! На радощах забув і про голод, і про спрагу, що страшенно мучили мене. Я ладен не їсти й не пити скільки завгодно, тільки б вирватися з неволі.

Та радість моя була передчасна. Вигнувшись гадюкою, поїзд почав міняти напрям руху. Спершу сонце перемістилося праворуч, а невдовзі опинилося позаду, і я зрозумів, що їду на захід. Це відкриття приголомшило мене, наповнило душу жахом і відчаєм. Вогник надії остаточно згас.

Землю поплямили довгі ранкові тіні. Розрізаючи їх, поїзд мчав на захід. Я вирішив стрибати на ходу. Враз пригадав повчальну розповідь одного радянського військовополоненого про те, як треба стрибати з поїзда на ходу. Це було в Кройцбурзі на пересильному пункті у квітні цього року. Мене в котрий уже раз спіймали і кинули в табір, де були здебільшого радянські військовополонені. Табір був пересильний, і невільники довго не затримувались у ньому. Тут їх сортували і відправляли в різні табори: табори військовополонених, концентраційні, штрафні і так звані «робочі». За умовами життя всі вони, власне, мало чим різнилися між собою. У Кройцбурзькому таборі ні на які роботи нас не ганяли, зате майже не годували. Та люди духом не падали. Весна, що настала, вселяла надії на життя, на зміну обстановки. Вірили, що незабаром Червона Армія перейде в рішучий наступ, що союзники нарешті відкриють Другий фронт…

Важко, дуже важко доводилося в'язням німецьких таборів смерті взимку. Те, чого не встигли зробити голод і знущання, довершував холод. Узимку в'язні вимирали, як мухи. З настанням весни ставало трохи легше. Вона приносила не тільки порятунок від холоду, але й надії на визволення.

Я з цікавістю придивлявся до військовополонених, прислухався до їхніх розмов, жадібно всотуючи все почуте. Іноді в бараці стиха співали улюблені пісні про ямщика, що загинув у степу, про далекий священний Байкал, про Дніпро ревучий або сліпого кобзаря. Усі ці пісні наганяли тугу за Батьківщиною, краяли серце…

Пісні чергувалися з розповідями. Здебільшого то були дивовижні історії про щасливі втечі з таборів. Це, очевидно, робилося зумисне, з метою зміцнити у нас віру в можливість вдалої втечі, з метою піднести наш дук. Та одного разу я почув історію з трагічним фіналом. Один із полонених, шамкаючи беззубим ротом, почав розповідати, як півсотні радянських військовополонених здійснили групову втечу під час руху поїзда. Їх везли в товарному вагоні. Проломивши підлогу, вони один за одним падали на залізничне полотно і майже всі загинули. Живими лишилися тільки троє. Але під час падіння вони дістали важкі травми і далеко відповзти не змогли. Вранці примчало гестапо і з допомогою собак швидко знайшло втікачів. Двох убили, а його помилували, бо потрібен був свідок. «От тільки зуби прикладом вибили», — закінчив свою невеселу розповідь військовополонений.

— Хто ж стрибає під поїзд? — встряв у розмову мій сусіда по нарах. — Це ж безумство, акт відчаю.

Далі він розповів, що з поїзда, хоч би на якій швидкості він ішов, можна успішно стрибати, тільки треба робити це вміючи, в момент, коли поїзд іде по крутому насипу. Викинувшись із вагона, летітимеш по інерції вперед, по траєкторії, яка буде дотичною відносно схилу. Особливо добре стрибати в сніг. Трава й кущі теж можуть відіграти роль амортизаторів. Уся річ у тому, щоб у. польоті зібратися в клубок, руки притиснути до грудей, а зігнуті в колінах ноги до живота, голову втягнути в плечі. В момент приземлення ти котитимешся схилом, наче м'яч. Це уберігає від переломів і травм. Сам він, виявляється, був акробатом у цирку і петрав у цих справах. Я теж займався акробатикою до війни і не без успіху. Був непоганим спортсменом, загартовував себе і мріяв про подвиги…

Тим часом поїзд, не уповільнюючи руху, минув станцію, на вокзалі якої я встиг прочитати назву «Oppeln»[24]. Та це ж за сорок кілометрів на захід від Бойтека! Я з тугою дивився на схід, такий бажаний моєму серцю і такий недосяжний. З вагона добре видно зелений обшир лісів, а над ними бездонне небо. Яскраво світило ранкове сонце. Внизу блиснула синя стрічка річечки, що в'юнилася в осоці. Обабіч насипу зеленіли нескошені луки з розкиданими по них кущами вільхи.

Вибравши момент, коли поїзд зійшов на високий насип з крутими схилами, я виліз із пульмана, вчепився в борт і повис на руках. Але як метнутися цим вимученим, ослаблим тілом? «Треба!» — кричала свідомість. Краще смерть, ніж неволя. Усередині в мене все похололо: стрибати страшно, а високий насип, бачу, незабаром кінчиться. Підтягую ноги, впираюся ними в борт вагона і, зібравши тіло в грудочку, сильно відштовхуюся й лечу. Здалося, наче мною вистрелили з гармати. Та вже в наступну секунду тіло різко крутнулося і покотилося насипом у якусь безодню.

Перше, що я побачив, коли розплющив очі, було синє бездонне небо. Його наче щойно вимили — таке було чисте. Повертаю голову. Прямо перед очима жовтий гудзичок, оторочений зворушливо білими пелюстками, — польова ромашка. Ворушу руками й ногами — чи немає перелому, бо це в моєму становищі найстрашніше. Здається, все гаразд, тільки дуже болить ліве плече і праве коліно. Забився я, видно, добряче, та загалом приземлення було вдалим.

Підводжусь на ноги, роззираюся. Довкола спокій, тиша, така тиша, що аж у вухах дзвенить. Здається, я чую, як дихає земля і росте, тягнеться до сонця трава. З насолодою вдихаю цілюще лугове повітря, настояне на ранковому сонці, травах і квітах. Мене до сліз зворушує озерце синіх волошок і кипінь білосніжного ромену неподалік. Вдалині, під лісом, виповзаючи з долин і вибалків, спинаються навшпиньки ранкові тумани. У високості темними грудочками повисли невтомні співаки жайворонки. Довкола така благодать, що жахи табірного життя і підземна каторга здаються поганим сном.

Пройшовши кілометрів зо два лугом, я наткнувся на річечку. Ліг на траву і спраглими устами припав до води. П'ю — не можу напитися. Трохи перепочивши, знову п'ю. Після цього лягаю на зелений барвистий килим із трави і квітів і заплющую очі. Забуваю навіть про голод, що досі нестерпно мучив мене. Знову й знову думаю про свого вірного друга, щирого польського хлопця Стася, з яким так мало було прожито і так багато пережито. Де він зараз? Як безглуздо ми розлучилися!..

Перепочивши, вирішую помитися і привести в порядок свій одяг. Капелюха й перуку я загубив ще під час купання в котловані. Та біс із ними. А от фінки шкода, її теж не стало. Передусім треба знищити всі сліди мого перебування на шахті. Я подер на дрібні шматочки аусвайс і кинув у воду.

Потім одірвав розпізнавальний знак із літерою «Р», Після цього роздягнувся, старанно витрусив і виправ увесь одяг і розстелив його в кущах проти сонця. Довго купався сам, але кляте вугілля без мила не так легко було відмити, навіть із допомогою віхтя із якоїсь цупкої трави.

Поки сох мій одяг, я лежав голічерева і жував гіркі стеблини, щоб хоч трохи вгамувати голод. Вечоріло. Лугом повзли й видовжувалися тіні од кущів і дерев. Я одягнувся і, зорієнтувавшись, у якому напрямі треба йти, подався до лісу, що синів на видноколі.

9

Минуло чотири доби від дня втечі з табору шахти «Гогенцоллернгрубе». Я пробирався на схід. Удень залазив у якісь кущі або лісові хащі, а вночі йшов. Харчувався тим, що знаходив у полях: редискою, морквою, молоденькою, дрібною, як горох, картоплею, жував ще зелене колосся жита. Втома і голод валили з ніг, але я примушував себе йти. Міста й села, що траплялися на дорозі, обходив. Не раз доводилося петляти зайцем, уникаючи зустрічей з людьми. Бувало й так, що воля, куплена ціною смертельного риску, повисала на волосинці, та досі щастя було моїм супутником.

На п'ятий день після втечі я лежав у кущах на околиці загубленого в лісах хутірця. Всі думки крутилися навколо одного: як би розжитися на шматок хліба, бо зелень і овочі в сирому вигляді майже не тамували голоду. Їсти хотілося страшенно. Паморочилася голова, перед очима пливли жовті кола, зрадлива кволість розливалася по всьому тілі. Я вирішив спробувати щастя на хуторі і почав скрадатися до крайнього дворища.

За кам'яною огорожею був розкішний сад, з якого визирали двоповерховий будинок, критий червоною черепицею, і кілька господарських будівель. Високим зеленим житом я непомітно пробрався до огорожі, прослизнув у хвітрку і зачаївся в кущах бузку, що ріс поблизу короварні. Звідси почав стежити за всім, що відбувалося в господарському дворі. Невдовзі я побачив трьох білявих дівчат у синіх робочих комбінезонах. Вони заходилися підмітати брукований просторий двір. Працюючи, дівчата перекинулися кількома словами, і я зрозумів, що вони польки.

Ось із будинку вийшов літній опасистий чолов'яга з чималим пузцем. На голові в нього був зелений капелюх із барвистою пір'їною. Рукава картатої сорочки закасані по лікті обличчя й шия загорілі на сонці. Поверх сорочки на ньому була чорна камізелька. З усього видно — господар. Пихкаючи неправдоподібно великою, вигадливо вигнутою люлькою, він вийняв із кишеньки жилета годинника, подивився на нього, потім глянув на сонце, що сідало, щось сказав дівчатам і, трохи постоявши, пішов.

Одна з робітниць поставила під корівником мітлу і кудись зникла. За півгодини вона пригнала з паші вісім червоної масті корів. Ліниво ремигаючи, корови пішли у хлів. Одна з дівчат принесла. біле емальоване відро, накрите марлею, і невеличке відерце, очевидно, з водою. Друга несла за нею білу ганчірку і маленький стілець. Третя приволокла два великі бідони і поставила їх біля корівника. Почалося доїння корів.

Сутеніло. Ось із корівника вийшла одна білявка з повним відром молока. Я нагукав її. Бід несподіванки дівчина здригнулася й мало не випустила з рух відро. Потім озирнулася довкола і, очевидно, впевнившись, що господаря поблизу немає, підійшла до моєї схованки.

Плутаючи польські слова з російськими, дуже хвилюючись, я заговорив до неї:

— Дівчино, я росіянин… тікаю з Німеччини… кілька днів нічого не їв… ради самого Єзуса… прошу вас: не виказуйте мене і, коли можете, принесіть шматок хліба, бо з голоду так охляв, що далі не можу йти…

— О Єзус Марія! — вигукнула вражена дівчина. В її очах застиг переляк.

— Дівчино, не бійся мене, — почав я благати. — Якщо не можеш дати хліба, я піду, тільки не кажи нікому, що бачила мене тут.

— Почекай тутай, не бійся, — сказала дівчина і пішла в корівник.

Минуло з півгодини. Я не знав, що робити: тікати звідси чи ждати далі? Уже зовсім смеркло, зійшов місяць уповні, дружно засюрчали коники. По дорозі до моєї схованки я побачив дві дівочі постаті. Одна несла маленьке відерце, а в руках другої був якийсь згорток.

— На, пий, — простягла до мене відерце одна.

Я жадібно пив тепле піняве молоко, а вони вражено дивилися на мене, наче на вихідця з того світу. Після того, як я напився досхочу, друга, дівчина подала пакунок і пошепки мовила:

— Тепер іди, руський. Кшися проведе тебе, бо тут залишатися небезпечно.

Молоко, яке я не допив, Кшися злила в пузату пляшку і, взявши мене за руку, повела з двору. Ми вийшли на путівець і пішли полями, що купалися в місячній пороші.

Кшисю цікавило, звідки я йду, яке життя в Німеччині, що там говорять і чи скоро закінчиться війна. Я коротко розповів їй про фашистські тюрми й концтабори, про каторжні умови життя в'язнів, розповів про те, як морять голодом і всіляко знущаються з них.

Слухаючи мене, Кшися йойкала, дивувалася і, либонь, сама того не помічаючи, міцно стискала мою руку. Найбільше її вразило те, що я, отакий малий, хирлявий і слабосильний, наважився тікати. «А ми, — довірливо призналася вона, — боїмося навіть думати про втечу».

Кшися розповіла, що їй сімнадцять років, її та подруг — Ядзю й Стефу — недавно схопили в Кракові і вивезли на роботу в Німеччину. З розподільного табору вони потрапили до цього бауера «відбувати трудову повинність», як сказали їм. Колись це був маєток польського поміщика. Місцевість вона знала кепсько, але порадила йти північніше, щоб обминути промислові міста Сілезії. До Кракова, за її словами, лишалося кілометрів вісімдесят. Звідти я повинен прямувати на Жешув і далі на Львів.

«У Польщі не пропадеш, — сказала дівчина, — тільки уникай зустрічей з німцями й поліцаями».

На прощання Кшися обняла мене, і невміло поцілувала в щоку, сказавши при цьому:

— Шченсць, боже!

Глибоко зворушений добротою і сміливістю цієї милої польської дівчини, я подався до лісу, а Кшися ще довго стояла на путівці і дивилася мені вслід. Образи юних невільниць з роками не вигубилися з моєї пам'яті. Я й досі згадую про них з великою теплотою і вдячністю за те, що в скрутну хвилину, не роздумуючи, подали мені руку допомоги.

Коли я нарешті дістався Польщі, здалося, в мене виросли крила. Я скинув із себе тягар страху, що повсякчас гнітив мене. Правда, тут також господарювали фашисти, але серед поляків мені буде значно легше. Вони і нагодують, і дорогу покажуть, а при потребі й переховають.

Виявилося, дівчата дали мені на дорогу півбуханця справжнього хліба, півчетвертини сала, цибулину, солі і пляшку олока. В моєму становищі це було ціле багатство. Продуктів вистачило на два дні. Та головне — вони підтримали мої підупалі сили, і я міг іти швидше.

У Польщі мене вразила сила-силенна таборів, обгороджених колючим дротом. У них мучилися й помирали тисячі й десятки тисяч людей. Я старався обходити ці табори на великій відстані.

До Вісли залишалося кілометрів двадцять п'ять. Про це сказав мені один дідусь. Я сподівався пройти всю відстань за ніч, а завтра вдень перепочити і вночі перепливти Віслу.

Був теплий літній вечір. Я відчував незвичайний приплив сил і енергії і ще до заходу сонця пройшов кілометрів з п'ять. Від самої тільки думки про те, що я на волі, що попереду мене чекає зустріч з Батьківщиною або з партизанами, радісно билося серце.

У проміннях призахідного сонця ніжилися яскраво-зелені квадрати хлібів, картоплі й буряків. Попереду кутався в надвечірню імлу сонний хуторець — усього кілька дворів, а за ним чітко різьбився на чистому небі великий ліс.

Я звернув увагу на те, що в полях не було ні лялечки. Дивно! Адже саме в цю пору обгортають картоплю, прополюють буряки. Вирішив зайти на хутір. Він мене вразив могильною тишею. Здавалося, всі люди вимерли. Не чути звичайного для села мукання худоби, гавкання собак, вечірніх голосів людей — тихо і мертво довкола. Єдина вулиця заросла високим бур'яном, у городах цілковите запустіння — картопля не обгорнута, усе позаростало зіллям. Придивившись, помітив, що віконниці закриті, на дверях висять замки. З усього видно, тутешні люди місяць-два тому покинули свої домівки. «Може, подалися в партизани і в тому лісі, що бовваніє попереду, я зустріну їх», — подумалось. У таборах я чув немало розповідей про те, що жителі деяких поліських сіл України й Білорусії поголовно пішли в ліси, залишивши напризволяще свої домівки. Може, й тут таке?

Отак роздумуючи, попрямував до лісу. Вже зовсім смеркло, коли я вступив у його володіння. Тут панувала насторожена тиша. У тривожній задумі стояли стрункі сосни. Поміж них перелякано чаїлися білокорі берези. Вигрівшись за день, тихо зітхала тепла земля. Я скинув черевики і йшов босоніж, під ногами шурхотіли соснові шишки й потріскували галузки. Щось моторошне і зловісне було в цій мертвій тиші. Якось інстинктивно я стишив крок і вже не йшов, а скрадався. З думки не виходив покинутий хутір і занедбані, забур'янені поля. Інстинктивно відчувши, що за мною хтось стежить, я зупинився і, завмираючи від страху, почав вдивлятися в темряву, прислухатися. Не почувши й не помітивши нічого підозрілого, рушив далі. Дорогу, по якій я йшов, зненацька перетяла просіка. Під ногами зашурхотів щебінь. Це відкриття приголомшило мене. Я опустився на коліна і почав о'бмацувати щебінь. Позаду щось зашаруділо. Не встиг я підвестись, як мене вдарили чимсь важким по голові і збили з ніг. Чиїсь міцні сучкуваті пальці схопили за шию, і хриплий голос просичав:

— Генде гох, ферфлюхте!

У наступну мить мені скрутили назад руки, а в рот засунули ганчірку. В очі вдарило різке світло ліхтарика. Лежачого мене обшукали і, не знайшовши нічого підозрілого, поставили на ноги.

— Форвертс, — почув я приглушений голос. Мене стусонули в спину і кудись повели, уткнувши в лопатку ствол автомата чи карабіна.

Ще коли мене збили з ніг, на мить у голові сяйнула думка: «Партизанська засада», та зараз уже не було жодних сумнівів — я знову потрапив до рук німців. Отже, всьому кінець. Смерть!

Ішли довго. Два здоровані, що вели мене, не проронили жодного слова. Попереду забовваніла якась будівля. Мене ввели у вузький, напівтемний коридор, потім відчинили оббиті чорним дерматином двері і завели в яскраво освітлену кімнату. Тільки і встиг помітити двотумбовий чорний стіл і великий портрет Гітлера на стіні, бо один із конвоїрів так стусонув мене, що я дзигою полетів на підлогу. У кімнаті було повно есесівців. Вони сиділи на стільцях і дерев'яних лавах. Біля стіни стояла піраміда із зброєю, бачок із краником. Вікна караульного приміщення, — а судячи з усього, це було воно, — щільно позавішувані чорними оксамитовими шторами. Видно, тут суворо дотримувалися світломаскування. Цікаві побачити, кого спіймали, есесівці посхоплювалися із своїх лав та стільців і підійшли до мене. Та ось з'явився офіцер, і всі виструнчились. Один із моїх конвоїрів відрапортував, що на посту номер двадцять сім затримано партизанського лазутчика, який намагався непомітно підповзти до об'єкта «ікс». Під час обшуку ні зброї, ні документів, ні чогось підозрілого не виявлено.

Офіцер мовчки вислухав рапорт, потім розпорядився оголосити тривогу і розбудити начальство. Залунали різкі команди. Есесівці вмить очистили приміщення. З рота в мене вийняли кляп — суконну пілотку одного з моїх конвоїрів, на руки наділи наручники і повели до начальства.

Начальство жило у маленькому будиночку поблизу караульного приміщення. Тут було всього дві кімнати, одна з яких, очевидно, правила за спальню, а друга за кабінет. Мене завели в кабінет, умебльований більш ніж скромно. На вікнах і дверях висіли важкі оксамитові штори. Шафа, письмовий стіл з телефонами, кілька дубових табуреток, на стінах портрети Гітлера і Герінга, карти Німеччини й Польщі і ще якась карта, закрита ширмочкою, — ось, либонь, і все, що впало в очі. За столом сидів молодий, гарний з себе офіцер у формі оберштурмбанфюрера[25], а обабіч нього два літні офіцери.

Оберштурмбанфюрер з цікавістю і навіть весело дивився на мене. Він змовкицьки усміхнувся і спитав:

— Партизан?

Я заперечливо похитав головою.

— Ну, це ми з'ясуємо швидко, — діловито сказав офіцер. — По-німецьки розмовляєш?

Я відповів:

— Нікс ферштеен.

— Поляк?

— Українець.

— По-польськи розумієш?

— Ні. Я українець, розмовляйте зі мною по-російськи.

— Дарма, зараз ти почнеш розуміти навіть по-китайськи. Ми з тобою швидко знайдемо спільну мову, — пообіцяв оберштурмбанфюрер і, звертаючись до моїх конвоїрів, різко скомандував: — Роздягти догола і пильно оглянути одяг.

Мене вмить роздягли, попороли піджак і штани, обмацали кожен рубчик, але, звичайно, нічого не знайшли. Після цього мене, голого, декілька разів сфотографували і, як я зрозумів, зараз розпочнуть допитувати. Ще ніколи у такому вигляді мене не фотографували й не допитували, й ще ніколи я не почувався таким безпорадним, беззахисним і нещасним. Нараз стало страшно. Та куди подінешся?

Почався допит. Оберштурмбанфюрер запитував, а один з офіцерів — кремезний здоровань з рудими щетинистими вусами — перекладав. Я розумів, що настає вирішальний момент. Зараз усе залежить від мене. Мною оволодів дивовижний спокій, думка працювала чітко і ясно. Згодом я не раз переконувався, що в хвилини смертельної небезпеки до людини приходить спокій і впевненість. Мабуть, це природний захисний рефлекс. Адже тоді в тебе більше шансів врятувати своє життя.

Я спокійно розповів, що я сирота, батьків не пам'ятаю. До війни поневірявся по країні, тікав з дитбудинків і трудових колоній. Останнім часом був у дитбудинку в Ростові. Перед приходом туди німців нас вивозили на схід, але я втік з ешелону й залишився в місті. Пізніше, коли німці відступали з Ростова, мене вивезли спершу в Харків, а потім у Німеччину. В дорозі майже не годували. Мені дуже хотілося їсти й пити, і при першій же нагоді я втік з ешелону на одній із станцій і ходив жебрав. Про свій вчинок дуже шкодую. Ніхто з поляків не захотів мене прихистити, навіть ночувати не пускали. Увечері я заблукав у лісі. Мене схопили, почали бити. А я ж нічого лихого не зробив. Відправте мене в Німеччину або залиште тут. Робитиму все, що накажете, тільки годуйте, бо я дуже охляв.

Офіцери уважно вислухали мою розповідь, після чого оберштурмбанфюрер сказав:

— Зараз ми тебе будемо бити доти, доки ти не признаєшся, як опинився тут і з якою метою, хто тебе послав. Не признаєшся — уб'ємо.

— Я розповів правду, чистісіньку правду, за що ж мене бити? — сказав я і заплакав.

Тим часом один з есесівців уже скидав ремінь, другий поставив перед столом табуретку. Як оком змигнути, він повалив мене на табуретку, затиснув мою голову поміж колін, і екзекуція почалася. Я кричав, задихаючись від болю, а кати ще більше старалися, шмагаючи моє виснажене тіло дебелою ременякою. Кілька разів я втрачав свідомість, мене відливали водою допитували і знову били.

Під час допиту в приміщення один за одним приходили офіцери й доповідали оберштурмбанфюреру, що на об'єкті нічого підозрілого не помічено. Він наказував їм пильнувати, і якщо хтось там появиться, без попередження стріляти з усіх видів зброї. Після цих коротких перерв екзекуція знову продовжувалася. З мого тіла вже сочилася кров і стікала на підлогу, але я твердо стояв на своєму.

Нарешті екзекуцію припинили. Оберштурмбанфюрер зняв трубку телефону і попросив терміново зв'язати його з якимось оберфюрером[26] Остером. Через хвилин десять різко дзенькнув телефон. Видно, на лінії був Остер, бо офіцер шанобливо виструнчився й почав доповідати, що на об'єкті «ікс» спокійно. «В результаті допиту, — казав він, — з'ясувалося, що затриманий — радянський хлопець років п'ятнадцяти. Він твердить, що втік з ешелону, в якому його везли в Німеччину, і бродяжив. Уночі нібито заблукав у лісі і випадково наткнувся на об'єкт. Здається, немає підстав не вірити його словам, бо допитували по-справжньому».

Як уже говорилося вище, я удавав, що не розумію німецької мови, а сам уважно прислухався до кожного слова — адже вирішувалася моя доля, надія на життя, що була вже зовсім погасла, знову зажевріла в мені.

Офіцер вислухав свого начальника, набрав інший номер і попросив з'єднати його з краківським гестапо. Розповівши про пригоду, він від імені Остера попросив допомогти розплутати цю справу.

— Ми вже його допитали, — мовив він. — Враження таке, що хлопець говорить правду. Не виключено, що він утік з Німеччини. На партизана чи розвідника не схожий…

На цьому слові оберштурмбанфюрер осікся і довго слухав, що йому казали з краківського гестапо, потім почав виправдовуватись:

— Та ні, я просто висловив свою думку. Звичайно, все може бути, через те й просимо вас як спеціалістів розібратися в цій справі… гаразд… я ждатиму…

Він поклав трубку, пильно подивився на мене, потім перевів погляд на офіцерів, що сиділи біля нього, і сказав:

— Зіпхнемо цього жевжика на гестапо. Це їхній хліб, от і хай займаються. Наша справа охороняти.

Оберштурмбанфюрер наказав принести мені пару солдатської білизни, а мої речі зв'язати, запакувати, бо вони ще знадобляться гестапо. «Та хай цей волоцюга прибере тут», — один з офіцерів бридливо показав на калюжку крові.

Принесли білизну, помийне відро з водою і ганчірку. Наручники зняли. Я насилу одягнув на себе білизну, опустився на коліна і почав жадібно пити воду з помийного відра, а напившись, заходився мити підлогу. Ця проста робота була для мене справжньою мукою — так боліло побите тіло. Я ретельно змив сліди крові, після чого на мене знову наділи наручники, одвели в караульне приміщення й наказали лягти на підлозі в кутку. Два автоматники не зводили з мене очей. Я ліг на живіт, руки в кайданах витягнув уперед і спробував заснути, та це мені не вдалося.

Вогнем пекла розсічена ременями шкіра, нили кістки, суглоби, м'язи, розколювався череп. Як тут заснеш — та ще й у кайданах, та ще й на підлозі в караульні під пильним наглядом убивць? В пам'яті зринали події останніх тижнів і днів — безконечна вервечка драматизму, страждань, мук і надій. Я намагався проаналізувати усі деталі подій, розібратися у фатальному невезінні і власних помилках, зрозуміти причини, але неминуче приходив до висновку, що уникнути їх було неможливо. Знову й знову згадував безмежно дорогого Стася Бжозовського, з яким так щасливо звела й так жорстоко розлучила доля. З тугою і болем у серці думав про нього. І мені здавалося, що у моєму житті, — якщо тільки я житиму, — я вже ніколи не зустріну таку прекрасну людину, хоч як відомо, хороших людей у світі значно більше, ніж думаємо ми в хвилини відчаю і безнадії.

Вранці мене знову повели в будиночок, де допитували напередодні. Крім офіцерів, яких я вже бачив, тут були якісь цивільні — напевно, гестапівці. Один із них почав мене допитувати російською мовою. Я слово в слово повторив те, що розповів учора. Мої відповіді запротоколювали, потім заповнили бланк розписки про те, що «працівники краківського гестапо одержали від начальника об'єкта «ікс» оберштурмбанфюрера Гепхарда затриманого російського хлопця віком 14–16 років, який назвав себе Іваном Петровим…»

Гестапівці зняли з мене наручники, віддали їх господарям, а на мене наділи свої і вивели з будиночка. Біля ганочка вже стояли два чорні легкові авто із шторками на бокових і задніх віконцях та кілька мотоциклів із колясками. У кожному з них сиділи по три есесівці з автоматами й ручними кулеметами. Один із гестапівців дістав з машини індивідуальний пакет першої допомоги, роздер його і зав'язав мені очі й вуха. Це робилося для того, щоб я ненароком не побачив об'єкта й місцевості, по якій мене везтимуть. Після цього мене посадили в машину. Загули мотори. Затріщали мотоцикли.

Спершу їхали бездоріжжям. Навіть амортизатори і м'яке сидіння не рятувало від скаженої тряски, яка завдавала мені пекельних мух. Нарешті машина виїхала на асфальт, і мені стало трохи легше. Уже не так пекло й горіло побите тіло, зате почалися нові муки. Сталеві «браслети» дедалі більше впивалися в кисті рук.

Гестапівські наручники відрізнялися від усіх тих, які мені доводилося випробувати на собі раніше. Відрізнялися не тільки більшою вагою, але й тим, що мали всередині якийсь хитромудрий пристрій: за найменшої спроби поворухнути занімілими руками браслети автоматично стискувалися, ще дужче в'їдаючись у тіло. Це був складний механізм, над яким, мабуть, немало попомарудилася інженерна думка. Я не знав цих тонкощів, і незабаром кляті браслети стиснулися так туго, що порушився, кровообіг, руки почали терпнути, а під кінець зовсім заніміли.

Їхали з годину. Нарешті машина зупинилася. До мого слуху невиразно долинув металевий скрегіт воріт, що відчинилися. Машина заїхала у двір. Мене витягли з неї, взяли під руки і кудись повели. В ніс ударив специфічний запах тюрми. Чути було різкі, наче постріли, команди, тупіт кованих чобіт, бряжчання ключів, якими орудували тюремні наглядачі.

Ми довго петляли по тюремних коридорах і закапелках, поки нарешті зупинилися. Мені розбинтували очі, за допомогою спеціальних ключів зняли наручники, турнули в камеру і зачинили двері. В ній було темно, як у домовині.

— Є хто тут? — спитав я в порожнечі.

У відповідь — глуха тиша. Я вирішив знайти койку чи нари й лягти. Однак у камері нічого не було, та й сама вона виявилася своєрідною шафою: два метри в довжину і метр у ширину. Як дізнався я потім, її називали англійським словом бокс, що означало — ящик. Тут не було навіть загратованого віконця. Тільки в дверях світилося вічко.

Я опустився на холодний цемент…

КРАКІВ.

ГЕСТАПОГЕФЕНГНІС

1

Тюрма гестапо в Кракові була однією з найпохмуріших катівень фашистського рейху. Тут чітко й безвідмовно працювала добре налагоджена машина винищення людей. Вона діяла цілодобово. Вдень і вночі лунали різкі окрики наглядачів, глухі удари, стогони, зойки і моторошні крики катованих. Важко навіть розповісти про все те, що мені довелося побачити й зазнати на собі в цьому страхітливому комбінаті смерті.

Довгі похмурі коридори на всіх поверхах. Обіруч — двері камер. Камери-бокси, камери-одиночки, спільні камери, розраховані на два десятки в'язнів. Правда, гестапівці вмудрялися заганяти в них по сто чоловік. Незалежно від розмірів камер, усі вони були темні й вогкі, з цементними підлогами. Єдині «меблі» — параші.

Не встиг я задрімати в своєму боксі, як у замковій щілині іржаво заскреготів ключ, відчинилися металеві двері і пролунала різка команда: «Раус!»[27] На порозі застигли два конвоїри. Вони повели мене коридором, що пропах карболкою, вапном і сечею. По дорозі нам зустрілося кілька в'язнів, яких вели під конвоєм. З розбитими до крові, розпухлими обличчями, виснажені, схожі більше на привидів, ніж на людей, вони ледве переставляли ноги, не реагуючи на удари гумових палиць. Деяких, зовсім знесилених, гестапівці просто тягли, взявши за руки.

Мене підвели до високих, оббитих коричневим дерматином дверей з цифрою «5» на дощечці. Один із конвоїрів натиснув кнопку. Над дверима засвітилася сигнальна лампочка, і ми ввійшли до кімнати, залитої сонячним світлом. Це був досить просторий, розкішно вмебльований кабінет. Якби не грати на вікнах, можна було б подумати, що я потрапив до приймальні якоїсь поважної установи.

Ліворуч під стіною стояла велика засклена шафа, полиці якої були акуратно заставлені білими папками. Над шафою висів портрет Гіммлера. Поруч стояв письмовий стіл із друкарською машинкою і телефонним апаратом. За столом сиділа худа, як тріска, дівиця. Рудоволоса, нафарбована, з великим хрящуватим носом, вона справляла неприємне враження.

— Дев'ятсот сороковий? — спитала дівиця, не дивлячись на мене.

— Яволь[28] — відповів один із конвоїрів.

— Гаразд, зачекайте хвилину, шеф закінчить розмову, — мовила дівиця і, помахавши перед ротом кістлявим білим кулаком, смачно позіхнула.

Перевівши погляд праворуч, я побачив великий стіл. За ним сидів елегантно одягнений чоловік середнього віку. На ньому був гарного крою сірий цивільний костюм, білосніжна сорочка, світло-голуба краватка з вигадливим малюнком. Русяве волосся з рівним проділом збоку гладенько зачесане. Моложаве, без жодної зморщечки, бліде, трохи стомлене обличчя здалося мені досить інтелігентним і розумним. Не звертаючи на нас уваги, він розмовляв по телефону м'яким, приємним голосом, щось записуючи і весь час усміхаючись. Аж не вірилося, що в цьому пеклі можуть працювати такі імпозантні на вигляд люди. За його спиною бундючився на портреті Гітлер. Під портретом на спеціальній вішалці висіло не менше дюжини різноманітних нагайок — із гуми, шкіри, волових жил і дроту. У мене по спині пробігли мурашки, а на чолі виступив холодний піт.

Нарешті господар кабінету поклав трубку і кивнув конвоїрам. Один із них клацнув каблуками і чітко відрапортував:

— Пане старший слідчий! За вашим наказом приведено на допит в'язня номер дев'ятсот сорок.

Слідчий ввічливо подякував конвоїрам кивком голови і втупив у мене погляд сірих холодних очей. Запала тиша. Я відчув, як усього мене проймає страх, і зрозумів, що тут нелегко буде грати завчену роль наївного, затурканого хлопця, який не почуває за собою жодної провини.

Передусім вразила різка зміна у виразі обличчя слідчого. Воно стало черствим, пихатим, непроникним. Він обмацував мене скляним поглядом своїх мінливих очей. З усіх сил стараюся зберігати спокій і добродушно-наївний вираз обличчя, але відчуваю, що це мені кепсько вдається.

Коли закінчився зоровий поєдинок, слідчий спитав м'яким, приємним голосом:

— Німецьку мову знаєш?

Я здвигнув плечима.

— Ну, а російську? — спитав він по-російськи без жодного акценту, чим немало здивував мене.

— Звичайно. Я ж українець.

— От і чудово. Почнемо нашу бесіду. Сідай.

Я весь тремтів, і кожному, хто подивився б на мене в цю мить, стало б ясно: вірити такому не можна.

Конвоїр присунув стільця, і я, кривлячись од болю, сів.

— Що з тобою? Ти хворий? — співчутливо поцікавився слідчий.

— Мене били, і тепер болить усе тіло.

— Ах, он воно що. Розумію. Тут тебе ніхто не зачепить і пальцем, — мовив слідчий м'яким голосом, а сам дивився на мене гострим, вивчаючим поглядом, від якого ставало моторошно.

— Як тебе звати, хлопче?

— Ваня Петров.

— А як звати твоїх батьків і де вони?

— Батьків у мене немає, я сирота, з дитбудинку.

Дівиця, що сиділа за окремим столом, заклацала на машинці, записуючи нашу розмову. Як видно, і вона вільно володіла російською мовою.

— Так, так, значить, ти сирота? Може, ти, Ваню, голодний?

— Дуже хочу їсти, кілька днів нічого не їв, — стрепенувся я.

— Чого ж ти одразу про це не сказав?

Він дав вказівку конвоїру, той за кілька хвилин приніс склянку чаю і два бутерброди з ковбасою й сиром. Я не вірив своїм очам. Слідчий приязно усміхнувся загадковою посмішкою і схвально кивнув головою:

— Їж, Ваню, та дякуй богові, що потрапив до людини, якій можеш відкрити душу і яка тебе зрозуміє. Ті, що тебе били, — безголові солдафони. Вони навіть побалакати до пуття не вміють. Сподіваюся, ми з тобою швидко знайдемо спільну мову, і вже завтра ти будеш на волі.

Побачивши, що я впорався з бутербродами і випив чай, він наказав принести ще одну порцію.

В цей час до кабінету зайшов літній офіцер з жовтим, хворобливим обличчям. Виголосивши звичайне привітання, він улесливо заговорив:

— Пане Краус, вітаю з нагородою! Повірте, дізнавшись, що ви одержали орден, — я так зрадів, наче це мені самому дали… З вас дещо належиться, пане Краус, — закінчив свої поздоровлення гестапівець.

— За цим зупинки не буде, — усміхнувся мій слідчий.

— Дуже радий за вас, колего, дуже радий!

З їхньої розмови я дізнався, що прізвище мого слідчого Краус і що він не останнє коліща в цій сатанинській машині смерті. З ним, видно, рахуються. Навіть нагородили орденом. Мабуть, у нього великі зв'язки, бач, як запобігає перед ним його колега, судячи з усього, такий же слідчий. Вони ще трохи побалакали про якогось спільного знайомого, і гість пішов. Тим часом я з'їв другу порцію бутербродів і випив чай.

— Ну як, підкріпився трохи? — спитав усміхаючись Краус.

— Так.

— А чи знаєш, Ваню, де ти зараз перебуваєш?

— Поняття не маю. Мабуть, у поліції, — наївно відповів я.

— У гестапо, мій хлопчику. Сюди легко попасти, але звідси дуже важко вийти, розумієш?

Я кивнув головою.

— От і добре. А тепер розкажи по порядку: хто ти, звідки і як сюди потрапив?

Я дослівно повторив завчену версію. Краус уважно слухав, зрідка співчутливо хитав головою. Свою розповідь я закінчив проханням послати мене на роботу:

— Виконуватиму будь-яку роботу, аби тільки годували.

Вийнявши з рота сигарету, Краус сказав:

— А ти мастак розповідати казочки. Невже гадаєш, що в гестапо сидять простаки, які можуть повірити в цю байку? Давай говорити по-діловому. Я пропоную тобі великі гроші і розкішне життя, де захочеш: у Німеччині, у Польщі, навіть у Росії. Житимеш, як у бога за пазухою. Перша-ліпша красуня буде твоєю, досить тобі ворухнути пальцем. Ти вже мав справи з дівчатами?

— Ні, — чистосердечно зізнався я.

Дівиця, що записувала мої свідчення, пирснула. Краус суворо подивився на неї, вона враз осіклася.

— Скільки тобі років? Сімнадцять? — спитав наче між іншим Краус. Мене вразило, що він точно вгадав мій вік.

— П'ятнадцять, — відповів я.

— Мабуть, трохи більше, та це не має істотного значення. Я хочу, щоб ти зрозумів мене. Ти станеш багатим. Дівчата, ресторани, вино, веселе, безтурботне життя… Такому сам чорт позаздрить. Ми щедро винагороджуємо тих, хто чистосердечно зізнається. Од тебе вимагається дуже мало: скажи, хто і з якою метою послав тебе на об'єкт «ікс»? Я розумію, що ти по дурості влип у цю історію. Захотілося пограти в героя. Ну що ж, хто в молодості не помилявся… Слідчий говорив довго і, як здалося мені, щиро.

— Ти ж іще не жив на світі, а доведеться йти на шибеницю. Та перш ніж повісити, тебе катуватимуть. Усе залежить від тебе. Іди відпочинь і гарненько подумай. Згоден?

— Згоден, — відповів я механічно.

— От і чудово. Одведіть! — кинув він конвоїру. — Та поводьтеся з ним по-людськи!

У камері мені з думки не сходив Краус. Дивувала його багатослівність і сама манера вести допит. Досі усі слідчі, з якими мені доводилося мати справу, допитували за певним шаблоном, очевидно, керуючись відповідного інструкцією і детально розробленим типовим набором запитань. Я знав ці запитання напам'ять, як вірш.

Краус відкинув цей шаблон. Він вивчав мене, не поспішаючи з допитом. Хто він? Досвідчений криміналіст-психолог чи самовпевнекий солдафон? Найбільше я боявся тортур. Від самої думки про них холонуло всередині.

За пару годин мене знову повели до Крауса.

— Ну, як настрій, Ваню? — приязно спитав він. Та цього разу Краус уже дивився на мене хижим поглядом своїх холодних риб'ячих очей.

— Який може бути настрій? — відповів я. — Все тіло болить, а в камері немає навіть нар, доводиться лежати на цементній підлозі. Хіба я злочинець чи злодій?

Краус усміхнувся загадковою посмішкою, але не сказав нічого. Мене вражала в ньому різниця між м'яким приємним голосом і жорстоким поглядом мінливих очей. Здавалося, голос належав одній людині, а очі — зовсім іншій. Слід віддати належне Краусові — він виявився справжнім майстром своєї професії. В цьому я незабаром переконався.

Докуривши сигарету, Краус натиснув кнопку. Відчинилися двері, і на порозі у супроводі двох конвоїрів з'явився в'язень. Вигляд у нього був жахливий. Обличчя й голова — суцільна рана. Одне око зовсім запухло. Руки скручені назад. Гімнастерка й галіфе звисали брудним, закривавленим лахміттям.

— А-а, комісар! Привіт, друже! — весело зустрів його Краус. Так зустрічають доброго знайомого. — Ну, як настрій? Говорити будеш чи знову гратимемо в мовчанку?

В'язень мовчав. У цьому мовчанні було щось моторошне. Здавалося, я фізично відчував ту величезну ненависть і презирство, які сочилися з кожної клітини цієї закатованої, але не зламаної людини.

— Хочеш, щоб тебе трохи полоскотали?.. Ну що ж, ми люди не горді. Займіться ним, Курт! — наказав Краус.

Комісара повели в другу кімнату, що правила, як видно, за катівню.

— Ходімо, Ваню, подивимося, як цей упертий дурень віддаватиме богові душу, — сказав мені Краус, знімаючи з вішалки два нагаї.

Камера тортур, до якої мене завів Краус, мала похмурий вигляд. Це було просторе приміщення без жодного вікна. Крім масивного дубового столу та кількох пристроїв для катувань, тут нічого не було.

Комісар уже лежав долілиць на столі. Його руки й ноги були міцно прив'язані спеціальними ремінними петлями. Обабіч столу стали два гестапівці. Краус дав їм по канчуку, і екзекуція почалася.

Били комісара довго, але він мовчав, тільки кволо стогнав. З розсіченої шкіри цебеніла кров і стікала на стіл.

— На гойдалку! — розпорядився Краус, закурюючи чергову сигарету.

Кати одв'язали свою жертву і наче мішок кинули на підлогу. Потім схопили катованого за ноги й підтягли до сталевого троса, що звисав із стелі. На одному кінці троса був пристрій з ременями. Ними пристібнули ноги в'язня біля самих щиколоток, після чого бідолашного підтягли вгору. Тіло повисле головою вниз. Гестапівці почали розгойдувати його ударами кованих чобіт. Нещасний уже тільки хрипів. З рота й носа в нього текла кров.

Я ні живий ні мертвий дивився на цю жахливу картину.

— Ну, бачив, що ми робимо з тими, хто не хоче зізнаватися? — звернувся до мене Краус. — А зараз ходімо, закінчимо розмову.

Мене знову завели до кабінету слідчого, посадили на стілець. Навпроти сів Краус, втупивши в мене хижий погляд своїх холодних, мінливих очей. Двері в камеру тортур залишилися відчиненими. Звідти долинало хрипіння катованого. Я намагався бути спокійним, знаючи з досвіду, що зараз це моя єдина зброя.

— Де і коли тебе постригли? — спитав Краус.

— У Ростові-на-Дону тижнів три тому перед відправкою в Німеччину.

— Через які міста і станції везли?

— Мені важко казати, бо їхали ми в закритому вагоні-телятнику. Знаю, що добу стояли в Харкові і півтори доби в Києві. Там пройшли дезинфекцію, нас нагодували гарячою їжею і дали по півхлібини на дорогу. Після цього до самої Польщі не давали ні їжі, ні води.

— У що ти був одягнений і взутий?

— На мені був піджак, штани і черевики. Кашкет залишився у вагоні.

— Усе це тобі видали в ростовському дитбудинку?

— Ні, уже при німцях я виміняв на базарі костюм і черевики за пачку сигарет і буханець хліба, які заробив у німецьких солдатів, миючи їм машини.

— Коли це було?

— Місяців два тому, — відповів я, а сам подумав: «Навіщо йому це потрібно?»

Краус дістав із картонної коробки вузол і поклав його на стіл. Я одразу здогадався, що то був мій одяг. Зверху лежав списаний аркуш паперу, — очевидно, висновки експертизи.

— А чого ж це в Ростові до одягу пришивають ярлики, а на черевиках ставлять штемпелі польських фабрик? — тріумфуючи, спитав слідчий і поклав переді мною відпоротий од костюма ярлик і вирізані з черевиків шматочки підкладки, на яких стояли штемпелі польської взуттєвої фабрики, либонь, ще з довоєнних часів.

Мій благодійник Стасик Бжозовський, котрий перед нашою втечею з шахти «Гогенцоллернгрубе» роздобув на чорному ринку в Бойтені костюм і черевики польського виробництва, певна річ, не міг передбачити, яку фатальну роль відіграють кляті ярлики і штемпелі. Не міг цього передбачити і я, бо тоді було не до ярликів.

Мене наче хто приском обсипав, а бідолашне серце тенькнуло й кудись провалилося.

— Костюм і черевики дали мені поляки, коли я просив у них хліба, бо мій одяг зовсім подерся, — сказав я перше, що спало на думку.

— Ага, виходить, ти зустрів щедрих поляків. Ну що ж, розкажи, де, коли і за яких обставин ти зустрів цих доброчинців? — глузуючи з мого невдалого експромту, просичав Краус, а сам вийняв сірники і для чогось почав акуратно застругувати їх лезом маленького складаного ножичка. Раптом він із незвичайною спритністю схопив мене за палець і загнав під ніготь гостро заструганого сірника. Від страшного болю я аж скрутився весь і заволав.

— Хто і з якою метою послав тебе на об'єкт «ікс»? — люто закричав Краус, не звертаючи жодної уваги на мої сльози.

— Ніхто мене не посилав, я випадково потрапив туди вночі, заблукавши в лісі, — сказав я плачучи.

Від різкого удару в перенісся в мене потемніло в очах. У цей час Краус загнав під другий ніготь ще одного сірника. Я завив від болю і знепритомнів.

Хоч як це дивно, але опритомнів я від нового страшного болю. Це Краус загнав мені під ніготь третього сірника. Інстинктивно я шарпнувся, щоб якось повитягати з-під нігтів сірники, та це було неможливо: здоровило гестапівець, котрий на допиті виконував роль асистента, міцно тримав мене за руки. Хватка в нього була залізна, і я не міг навіть поворухнутись. Краус сидів переді мною, і хоча його коліна торкалися моїх, а своїми черевиками він наступив мені на ноги, чомусь здавалося, що я бачу його далеко-далеко в якомусь тумані. Чув тільки люте сичання:

— Хто і для чого послав тебе на об'єкт?

У цю мить перед очима постав образ закатованого комісара Червоної Армії. Його незвичайна мужність і презирство до гестапівців, здавалося, вдихнули в мене нові сили. Я затявся і стояв на своєму. Нелюд загнав мені під нігті четвертого сірника, за ним п'ятого, шостого, сьомого… Асистент заходився місити мене кулаками, а потім поволік у камеру тортур. На гойдалці висів мертвий комісар. Та я вже був байдужий до всього. Залишилося одне бажання: скоріше померти.

Мене кинули на стіл, пристебнули ременями і почали шмагати канчуками. Було таке відчуття, наче хтось розпеченими щипцями рве на шматки моє тіло… Опритомнів я на прохолодній цементній підлозі камери. Спробував поворухнутися — страшний біль прохромив усе тіло. Пальці на руках розпухли і горять вогнем. Голова налита свинцем, у ній крутяться і противно вищать якісь іржаві шестерні. У горлі клекочуть гарячі клубки…

Ця ніч була для мене суцільним страхітливим кошмаром. Уранці знову потягли на допит. Мною оволодів відчай. Вирішив: якщо почнуть катувати, кинуся на Крауса, вчеплюся йому зубами в горло і тим самим прискорю розв'язку, позбудуся мук. Та цього разу гестапівці міцно тримали мене за руки, а Краус з настирливістю маніяка повторював одне й те саме запитання: «Хто і з якою метою послав тебе на об'єкт «ікс»?» Зціпивши зуби, я мовчав, тільки заперечливо хитав головою.

— Коли хочеш знати, мене навіть не це цікавить. Плювати я хотів на той об'єкт. Мене цікавить інше: в ім'я чого ти йдеш на шибеницю? Чи ти боїшся помсти бандитів, які послали тебе, чи ти просто кретин?

— Мене ніхто не посилав, я заблудився у лісі, — відповів я і знову заридав. Заридав не від болю, бо ніякий фізичний біль уже не можна було порівняти з тим великим душевним болем, який я відчував у цю мить, думаючи про своє так безглуздо загублене життя.

Під час цього допиту Краус виламав мені обидва мізинці, зробив кілька глибоких ран на кистях рук якимсь металевим предметом і випалив запальничкою шматок шкіри на правій руці…

Допит тривав, може, з годину, а мені здалося, що він тривав цілу вічність. Уже потім, коли все залишилося позаду, я не раз дивувався: як я витримав ці жахливі тортури, як не збожеволів?

Мене потягли в камеру і, вкрай знесиленого, розбитого, кинули на цементну підлогу. І знову страшна ніч. Тупа байдужість до всього змінювалася непереборною жадобою життя, після чого я знову впадав у відчай і починав гарячково вишукувати спосіб покінчити з собою. Шкода тільки, що я не зможу помститися своїм катам…

Так тривало три дні. Допити, катування. Холодний цемент камери… нічні кошмари… Іноді здавалося, що я вже помираю. Та коли до мене поверталася свідомість, я починав перебирати в думках усе своє коротке життя. Переді мною одна за одною пропливали до болю дорогі, милі картини дитинства. Я бігав ярами й перелісками, що починалися одразу за рідною Селезенівкою, бавився з однолітками в густих заростях ліщини, гасав по лузі, вкритому барвистим килимом квітів. Перед очима стояла зворушливо ніжна білокора берізка поблизу нашої хати, патлаті кущі бузку в садочку. У вухах бриніла чарівна музика тихого надвечір'я. Я захоплювався спортом, любив читати книги… А може, й не було всього цього. Може, я всі свої сімнадцять років митарствую по тюрмах і таборах, мене безнастанно вбивають і ніяк не можуть убити…

Я лежав напівголий на холодній цементній підлозі бокса в білизні, «подарованій» есесівцями з об'єкта «ікс». Вона була в крові і в багатьох місцях поприсихала до ран.

Кожен рух, кожна спроба змінити положення тіла завдавали мені пекельних мук. Під нігтями стирчали зламані шпичаки сірників. Майже всі пальці, покалічені Краусом на допитах, гноїлися. Шкіра на кисті правої руки випалена. Спина нагадувала суцільну рану, на якій не було живого місця.

Гнітило почуття самотності. Хоч би з ким словечком перемовитись, і то полегшало б.

…Було вже за північ, коли по мене прийшли двоє гестапівців. Один — літній, опецькуватий, мордатий, із вусиками під Гітлера — дужою рукою виволік мене в коридор, поставив на ноги, а другий, рослий, сухорлявий, звично надів наручники.

Закриваючи двері на замок, старший мовив:

— Одведемо цього жевжика — він у нас сьогодні останній, потім евакуюємо «готовеньких», і можна буде спати до ранку.

— Ті камери, що вивільнились, ще не прибрані, — позіхаючи, сказав сухорлявий. — Цих паршивців треба було б покарати, але… кого тепер покараєш? Доведеться виганяти на прибирання з горішнього поверху, бо тут самі «доходяги». У тебе, Гансе, здається, залишилося трохи шнапсу?

— Трохи є.

— Добре було б перед сном…

— Вип'ємо, — відповів старший і визвірився на мене. — Чого клешняєш, наче неживий? Не виспався? Іди, форвертс! У тебе ще буде час поспати, — і, задоволений з свого дотепу, зареготав.

Я добре знав цей довжелезний коридор гестапівської тюрми в Кракові і міг би легко знайти свою камеру під номером 292. В тюрмі запам'ятовуються кожні двері, кожна подряпина на стіні, кожна лампочка під стелею за металевими гратами-ковпачком.

Коридор був такий довгий, що в самому кінці стіни наче з'єднувалися, як з'єднуються вдалині залізничні рейки. По обидва боки — двері камер, на кожній акуратно виведено номер, а під ним — чорне вічко.

Тюрма спала звичайним лихоманним сном. З-за дверей чути було приглушений стогін, бурмотіння, вигуки. Хтось марив у сні, весь час повторюючи: «Не знаю!.. не знаю!..» А потім по-польськи: «Ніц нє вєм!..»

Сходами ми спустилися на перший напівпідвальний поверх, під яким, виявляється, є ще один — підвальний. Тут камер уже не було. На дверях тьмяно поблискували великі металеві пломби. Один із відсіків був відчинений, і я мельки побачив уздовж стін масивні стелажі, а на полицях акуратно поставлені незліченні рудуваті папки. Над низенькими столами сутулилися конторники в гестапівськім формі, один, що сидів ближче до дверей, клацав на рахівниці.

Бухгалтери підземелля трудилися і вночі, у них, як видно, вистачало роботи. Я подумав, що в тих папках, мабуть, записані десятки тисяч прізвищ, а серед них і моє.

Глухе підземне царство, по якому ми йшли, викликало в мене гостру цікавість. Тут усе було загадкове: і запломбовані двері, і штабелі чорних ящиків аж під стелю, і нічні конторники в погонах, і сама гнітюча тиша підземелля.

Жадібність, з якою я роздивлявся підземний світ тюрми, мабуть, пояснювалась довгою самотністю і молодістю. На мить я навіть забув, куди мене ведуть. Та ось ми підійшли до масивних металевих дверей. Один із наглядачів натиснув кнопку. Двері одчинилися, і я зажмурився від різкого електричного світла. В ніс ударив нудотний запах патоки й порохового диму. Цей запах був якийсь липкий і ядучий.

Над головою монотонно дзижчали вентилятори, нагнітаючи в підвал свіже повітря, але його прохолодні струмені не могли до кінця розігнати застояного нудотного запаху, який не можна було порівняти ні з чим. Трохи згодом я збагнув, що то пахла людська кров.

Призвичаївшись до різкого світла, я роздивлявся підземелля. Це було просторе приміщення з високою склепистою стелею, з бетонними стінами, пофарбованими в сірий колір. Ліворуч від входу виблискувала склом простора кабіна, схожа на заводську диспетчерську. В ній за столом перед телефонним апаратом і грубою бухгалтерською книгою сидів лисий товстун із маленькими очицями. Раз по раз різко й нетерпляче дзвонив телефон. Товстун, знявши трубку, мовчки слухав, потім кидав кілька слів і незворушно робив у книзі якісь помітки.

Посеред залу стояв продовгуватий стіл, схожий на прилавок закройщика в кравецькому ательє. За столом сидів спиною до мене гестапівець, перед ним у станку для наводки лежав карабін. Пригадалося, коли напередодні війни я відвідував у школі стрілецький гурток, воєнрук учив нас цілитись із гвинтівки, затиснутої в такий самий станок.

Карабін був націлений у масивний квадратний щит, схожий на велику шафу. Уся його поверхня зрешечена кулями і вкрита іржавими плямами. Цей щит правив за ізоляційну подушку, в яку лягали кулі. Мені забракло повітря, і я мало не впав. Та хтось міцно здавив моє плече, і я втримався на ногах. Виявляється, наглядачі стояли позад мене, а я був певен, що вони пішли звідси. Забув, що вони мали ще евакуювати мене «готовенького».

Праворуч на рівні піднятої руки в стіні стирчали металеві гаки, як у м'ясній крамниці. Їх було десятків зо два, на самих крайніх висіло якесь лахміття. Придивившись, я побачив, що то не лахміття, а трупи трьох чоловіків із скрученими назад руками в наручниках. Прохромлені гаками крізь підборіддя, вони припали до стіни і, здавалося, прислухались до тиші підземелля…

Спочатку я ніяк не міг уторопати: мариться мені чи то й справді почеплені на гаки люди? Може, то кошмарні видіння, галюцинації?

Із заціпеніння мене вивів знайомий голос мого слідчого Крауса. Я не сумнівався, що він буде присутній під час розстрілу, доведе до кінця і «закриє» справу, яка потім надійде до нічних бухгалтерів.

— Через п'ятнадцять хвилин тебе розстріляють. Перед цим побачиш страту поляків-партизанів. Може, це примусить тебе взятися за розум і відповісти всього-на-всього на одне моє запитання: хто тебе послав на об'єкт «ікс»? Якщо відповіси, я збережу тобі життя. Ти ще молодий, у тебе все ще попереду, отже, вирішуй: твоє життя у твоїх руках. — Краус повернувся до мене спиною, зробив якийсь знак лисому, той зняв телефонну трубку, щось сказав. Невдовзі розчинилися двері, на порозі став згорблений сивий чоловік із мертвотно-блідим обличчям. Його підтримували два наглядачі, бо, видно, бідолаха вже не мав сили стояти на ногах.

В'язень тримався спокійно. В його великих, трохи навскіс поставлених карих очах не було ні остраху, ні цікавості. Він тільки на мить пильно подивився мені в обличчя й одвів погляд. Запам'яталася його велика голова, високе чоло, вольові зморшки біля куточків уст.

Конвоїри підвели його до щита, поставили спиною до столу. Лисий зробив якусь помітку в бухгалтерській книзі і грайливо клацнув двома пальцями. Гестапівець, що сидів за продовгуватим столом, трохи подався вперед, притиснув карабін до плеча і почав цілитись у потилицю в'язневі. Робив він це неквапливо, статечно, наче виконував звичайнісіньку роботу. Якби можна було абстрагуватися від усього, що відбувалося в цьому страхітливому підвалі, то гестапівця, котрий припав оком до прицілу карабіна, можна було б прийняти за звичайнісінького лаборанта, який старанно провадить дослід з мікроскопом: надто вже діловито вдивлявся він у проріз прицілу, наче вчений у скельце мікроскопа.

Враз в'язень різко повернувся обличчям до свого ката і рішуче вигукнув:

— Нєх жиє Польська! Смерть фашизму!

Гестапівець ще якусь мить зволікав, немовби чекаючи, поки в'язень виговориться, потім натиснув на спуск. Коротко й лунко прогримів постріл. В'язень упав. Біля його голови одразу ж зачервоніла калюжка крові.

Краус знову підійшов до мене й почав щось кричати. Та я вже не чув жодного слова, тільки бачив, як у його очах неспокійно поблискують маленькі сталеві кульки.

Знову розчинилися двері, і в підземелля, гупаючи кованими чобітьми, ввійшла група гестапівців. Вони швидко розібралися в дві шеренги. Ось на порозі показався в'язень в пом'ятому сірому костюмі, з блідим, вимученим обличчям і скуйовдженим льняним волоссям на голові. Він ішов неквапливо, високий і гордий. На його вустах завмерла презирлива посмішка.

За ним, припадаючи на ногу, дріботів хирлявий чоловічок. Він лячно позирав на всі боки і тіпався всім тілом, наче його била пропасниця. Третій був молодий, ставний і, видно, гарний із себе. Навіть синці на скронях і вилицях не спотворювали його вродливого обличчя. Атлетично збудований, він, мабуть, відзначався незвичайною силою, і тому наглядачі, не покладаючись на сталь наручників, обв'язали його ще й колючим дротом.

— Матка боска, — заговорив він голосно і, здавалося, навіть весело, — та тут у вас, панове кати, ціла людинобойня! Затямте, паскуди: ваші діти, внуки і правнуки проклинатимуть вас за бузувірства, які ганьбою впадуть на Німеччину.

Він говорив твердо, впевнено, без найменшої ознаки істерії, його басовитй голос одразу заповнив увесь підвал.

Мені здалося, що я десь бачив цього богатиря, десь чув цей голос, сповнений презирства до гітлерівських катів. «Невже Стасик?» — майнула думка. Та, придивившись пильніше, переконався, що то не Стасик.

Його першого підвели до лисого диспетчера, той для чогось видивився на в'язня, наче хотів упевнитись, що ніякої помилки не сталося, після чого зробив помітку в своєму журналі і кивнув наглядачам. Ті блискавично схопили молодого поляка під руки і потягли до стіни з гаками. Там підняли свою жертву і спритно почепили підборіддям на гострий гак, а самі відскочили вбік. На гаку в страшних конвульсіях забилося тіло, чути було моторошне харчання. Потім усе стихло.

Я знову втратив відчуття реальності всього, що відбувалося на моїх очах. Немовби з туману до мене наблизилося пісне обличчя Крауса, і скрипливий голос сказав:

— У тебе був час подумати. Признавайся! Мовчиш? Візьміть його.

Двоє гестапівців схопили мене під руки і потягли до зрешеченого кулями щита, поставили обличчям до нього.

— Лічитиму до трьох, — цідить крізь зуби Краус, — Не признаєшся, дам команду «вогонь!». Приготуватися! — наказав він стрільцеві.

Я різко повернувся спиною до щита і втупив погляд у гестапівця, який, притиснувшись плечем до приклада карабіна, незворушно цілився мені в голову.

Краус почав лічити по-німецьки:

— Айнс…

Гарячково намагаюся пригадати щось дуже важливе, що доконче мушу зробити перед смертю, і ніяк не можу пригадати. Ага, я ж не попрощався з матір'ю.

З того ж туману, що й Краус, до мене наближається скорботне обличчя моєї матері, і я у відчаї шепчу їй:

— Мамо, я хворий… Я дуже хворий! Прощай!..

Краус голосно вимовляє:

— Драй…

«Стривай-но, — намагаюся збагнути те, що відбувається. — До чого тут Краус? І що означає оте «драй»? Ага, це ж мене розстрілюють…»

Чорне вічко дула дивиться мені прямо в очі. Різко й противно лунає команда:

— Файєр!..

Сліпучий сніп полум'я б'є мені в обличчя. Я кудись провалююсь і в останню секунду помічаю, що в'язні, які висіли на гаках, разом із склепистою стелею підскакують угору.

Та, виявляється, не всі розстріляні помирають одразу. Я знову чую короткі, глухі постріли, хрипіння і ненависний голос Крауса. Потім відчуваю, як мене беруть за ноги і кудись тягнуть. Голова б'ється об східці, але я зовсім не відчуваю болю. Наче крізь сон примарилось: вони не помітили, що я живий. Отже, в мене ще є кілька хвилин. І хоч на життя не залишилося надії, чомусь здалося вкрай важливим розібратися в ці даровані долею кілька хвилин ось у чому: як могло статися, що мене, шістнадцятилітнього хлопця з України, який ніколи і нікому не зробив жодного зла, силоміць привезли в цю далеку Німеччину, мучать тут, катують, морять голодом і нарешті розстрілюють?..

2

Від яскравого електричного світла я заплющив очі, а коли розплющив їх знову, побачив у себе на грудях чорні, розпухлі пальці, під нігтями яких стирчали зламані сірники. Спершу ніяк не міг зрозуміти, що зі мною сталося і де я. Адже мене розстрілювали… Я обмацував голову, шукаючи дірки від кулі, а її чомусь не було. Це мене найбільше вразило. Чому ж я залишився живий? Мариться це мені, чи я й справді живий? Та ось загупали чиїсь важкі кроки, дзвякнули ключі, і все стало на своє місце — я в камері. То наглядач увімкнув світло і заглядає у вічко, щоб упевнитись, живий я чи мертвий. А щоб він не заходив до камери і не «ворушив» мене своїми чобітьми, я сам поворухнувся, і вічко в дверях закрилося.

Отже, я живий. Виходить, Краус тільки імітував розстріл? Мабуть, він сподівався, що під дулом карабіна я «розколюся» і викажу тих, хто послав мене на об'єкт «ікс».

Роздивляюся камеру. Мою увагу привертають якісь написи на стійі. Присовуюся ближче і читаю перший, що впав у вічі. «Прощай, рідна Україно». Нижче підпис: «Олександр Лемешко з Києва». Вирішую прочитати все, що залишили мої попередники. Зараз ці написи були для мене голосами живих людей, яких я доконче мушу послухати.

Зробити це треба якомога швидше, бо першої-ліпшої миті наглядач може вимкнути світло.

Придивившись пильніше, бачу, що всі стіни густо змережані написами. Частина їх зроблена олівцем, а більшість видряпана якимсь твердим предметом — чи то цвяхом, чи то шпилькою. Написи були багатьма мовами, а найбільше — російською, українською, польською і німецькою. Деякі слова і фрази написані кров'ю.

«Батьківщино! Ти в моєму серці. Помираю з думою про тебе. Смерть фашизму! Валерій Іванченко з Дніпропетровська». «Москва — Сталінград. А буде ще й Берлін. Тремтіть, гади!..» «Я загину в цій катівні, та не загине моя вільна Радянська Вітчизна…»

Яких тільки не було тут написів: і вірші, і цитати з творів відомих письменників, учених, філософів, а найчастіше — прості слова простих людей, що загинули потім від рук фашистських катів.

Шекспір і Гете, Шевченко і Пушкін, Гюго і Лєрмонтов, Толстой і Діккенс, Гейне і Некрасов, Марк Твен і Джек Лондон, Горький і Ромен Роллан — усі найвидатніші письменники світу гнівно протестували проти злочинів фашистських нелюдів, вимагали кари катам. Вони закликали не ставати перед неправдою на коліна, боротися за свободу. Мабуть, найвлучніше і найлаконічніше висловив думи великих тираноборців Гете:

Лишь тот достоин жизни и свободы,

Кто каждый день идет за них на бой.

Найчастіше приречені на смерть зверталися до Батьківщини, яка й тут залишалася для них дороговказною зіркою. І в моїй змученій душі Батьківщина в цей час була найсвятішою, найпотаємнішою любов'ю. Хай і дуже маленька, все-таки я її кровинка, і любові до неї нікому не погасити в моєму серці… Звичайно, я загину в цій фашистській катівні, можливо, без користі для справи, та все одно я віддаю своє життя в ім'я Батьківщини.

У свої передсмертні хвилини я з гіркотою і болем думав про те, що не залишу на цих стінах свого напису, свого прощального слова. Я фізично не зможу цього зробити, та й нічим. Чомусь здавалося, що, якби мені вдалося видряпати на стіні слова, які були в цей час у моєму серці, я міг би спокійно померти.

Численні написи на стінах камери свідчили про те, що це була камера смертників. Судячи з дат, написи зроблені, починаючи з літа 1941 року і кінчаючи останніми днями, тобто червнем 1943-го. Поза всяким сумнівом, гестапівці бачили їх, але не звертали на них уваги, вважаючи, напевне, що все одно ніхто з цих стін не вийде на волю.

Минув день. Пульс життя в моєму розтерзаному тілі то стихав, то починав прискорено битися. Часом я впадав у цілковитий транс, свідомість затуманювала кривава імла, в якій борсалися розірвані клапті думок, то раптом наступало просвітлення, мозок працював чітко й ясно. З'являлося непереборне бажання жити, мене навіть брав острах, що я можу померти й люди так і не дізнаються про всі жахи краківської тюрми. Душевне піднесення змінювалося апатією. Воно й не дивно, адже від самого тільки видовища людей, що висіли на залізних гаках, можна було збожеволіти…

Наступного ранку мені наказали встати, винести й помити парашу. До камери в цей час зайшли два в'язні, які почали робити дезинфекцію. У вбиральні я почистив хлорним вапном і вимив парашу. Ця нескладна робота завдала мені величезних мук: хлорка роз'їдала рани на руках, і вони пекли вогнем.

У тюрмі будь-яку роботу, будь-яку команду треба виконувати блискавично, інакше по тобі походить палиця жорстокого тюремного наглядача, якого зовсім не цікавить стан твого здоров'я. На мій подив, наглядач не тільки не бив мене, а й не підганяв. Мабуть, мав відповідну вказівку од Крауса, якому я ще потрібний був для чогось.

Коли я повертався до камери, назустріч вели в'язня, одягненого в смугастий тюремний халат. Він також ніс парашу. Порівнявшись з нами, в'язень зненацька вигукнув: «Колю, ти?» Мабуть, це в нього вирвалося мимохіть. В наступну мить він зрозумів свою помилку і розгублено опустив очі. Я одразу впізнав цього юнака, але удав, що його вигук мене не стосується, і продовжував іти. Наглядач зупинив мене вигуком «хальт!», підскочив до в'язня і з криком: «Ти його знаєш?» — почав лупцювати бідолашного. Остаточно розгубившись, юнак промовив: «Знаю», хоча міг би й сказати, що помилився.

Нас обох одразу ж потягли до Крауса.

Я добре пам'ятаю цього полтавця. З Вадимом Шинкаренком ми познайомилися в травні 1942 року в одній із камер Моабітської тюрми в Берліні. Це було невдовзі після моєї втечі з табору «С-31», в'язні якого працювали на заводі сільськогосподарських машин «Рудольф Зак» у Лейпцігу. Звідти я втік, мене спіймали і привезли в Моабітську тюрму. У камері номер 144 нас було сорок чоловік, серед них — три німці-антифашисти. Вони одержували передачі і, жаліючи мене, малого, ділилися зі мною продуктами. Через кілька днів до камери привели Вадима Шинкаренка. Він також тікав із Німеччини. Я потроху підгодовував і його. Нас розлучили в кінці травня 1942 року.

Якщо Шинкаренко не витримає катувань і розповість, що був зі мною в Моабітській тюрмі, гестапо легко дізнається про мої походеньки по тюрмах і таборах. «Кінець кінцем це нічого не міняє, — подумав я. — Все одно мене вже ніщо не врятує».

Коли Краусу доповіли про цей випадок, він дуже зрадів і, не гаючи часу, заходився допитувати Шинкаренка. Той зрозумів, яку помилку зробив, і спробував відмагатися.

— Зараз ти в мене заговориш, — пообіцяв Краус і зняв з вішалки шкіряного нагая. Розмахнувшись, він щосили вперіщив Вадима прямо по обличчю, і той одразу заюшився кров'ю. А після того як Шинкаренкові загнали під нігті два загострені сірники, він не витримав і розповів, що знає мене по Моабітській тюрмі.

Краус тріумфував…

Після цього випадку мене кілька днів не водили на допити. Щоранку я одержував на снідання кухоль ерзац-кави, на обід півлітра баланди, а ввечері знову кухоль гіркої ерзац-кави. Мої сили танули з кожним днем. Досить було підвести голову, як починалося запаморочення.

Через кілька днів мене знову привели до Крауса. Він сидів за столом у хмарі диму і сортував якісь папери.

— А-а, бідолашний безпритульний, що відстав од ешелону! — весело сказав Краус, потім підійшов і навідліг ударив мене в обличчя. — Щеня! Я навчу тебе говорити правду. Ти більше року вештаєшся по тюрмах і таборах, прикидаючись казанською сиротою, більшовицький виродок!..

З цими словами він поклав переді мною кілька фотографій, а також аркуші білого цупкого паперу з відбитками моїх пальців. На першому знімку я сфотографований в анфас з чорною дощечкою на грудях. Це було 9 травня 1942 року в таборі «С-31» у Лейпцігу. З цього я зрозумів, що клубок почав розплутуватися, а може, уже й розплутався, бо в папці Крауса лежала ціла купа моїх фотографій і супровідних паперів з відбитками пальців. Адже в кожному таборі, в кожній тюрмі мене фотографували в профіль і анфас, брали відбитки пальців, заводили облікову картку. Краус встиг уже скласти анкету моїх «мандрівок» і тут же прочитав її.

9 травня 1942 року, місто Лейпціг, табір «С-31», номер 120. 15 травня втік, наступного дня спіймали, привели в поліційне управління Лейпціга, звідти — в лейпцігську тюрму. Камера номер 27, тюремний номер 15001.

20 травня перевели в Берлін. Моабітська тюрма, камера 144, тюремний номер 17258.

27 травня відправили у Франкфурт-на-Майні. Дитячий трудовий виправний табір при авіазаводі «Герман Герінг верке».

25 червня втік, 28 спіймали. Тюрма у Франкфурті-на-Майні, камера номер 1, тюремний номер 2511. Тут назвав себе Сашком Івановим.

13 липня перевезли в Дрезден. Табір «Ост-2», блок номер 3 суворого режиму, табірний номер 609. Робота на заводі фірми «Альгемейне електрітетс гезельшарф».

26 липня втік. Спіймали в районі Бреслау 30 липня. Назвався Михайлом Сидоровим. Тюрма у Бреслау, камера номер 25, тюремний номер 2831.

15 серпня — табір «К-1», блок номер 5, табірний номер 1307. Робота на металургійному заводі «Герман Герінг».

2 вересня втік, а вже п'ятого спіймали в районі Гінденбурга і привезли в місцеве поліційне управління. Камера номер 5, тюремний номер 1988. Тут назвався Іваном Коваленком.

1 жовтня спробував втекти з тюрми. Заробив карцер. Визнали недоумкуватим і відправили в табір «Ост-2». Блок номер 1, табірний номер 926. З 15 листопада 1942 року по 1 квітня 1943 року працював на коксохімічному комбінаті в місті Гінденбурзі.

1 квітня втік з табору…

З цієї анкети я зробив висновок, що Краус не знає про те, що вже четвертого квітня мене спіймали в районі Кройцбурга і відправили в місцевий пересильний табір, а звідти в тюрму міста Бойтен. Отже, він нічого не знає і про мою роботу на «Гогенцоллернгрубе», і про втечу звідти.

— Як бачиш, нам усе відомо, — задоволено потираючи руки, мовив Краус. — Тобі залишається розповісти, де ти волочився після втечі з табору «Ост-2» в квітні 1943 року.

Я вирішив схитрувати і сказав, що після втечі з Гінденбурга мене спіймали залізничники на одному полустанку і передали охороні ешелону, в якому везли в Німеччину поляків. Наступного дня я вискочив з вагона, щоб набрати води. Поки ходив, ешелон поїхав. Тоді я вирішив пробиратися на схід і зайшов аж у Польшу, де мене й спіймали.

— Розповідаєш чергову байку, але май на увазі, у нас уже досить даних для того, щоб тебе судити й повісити.

У Крауса сьогодні чудовий настрій. На ньому новісінький сірий костюм, білосніжна шовкова сорочка і лаковані туфлі. Та і весь він як нова копієчка: свіженький, чистенький, життєрадісний, а гладенько виголене обличчя, здавалося, ще більше помолоділо. Він був дуже балакучий, раз у раз добродушно усміхався. Я давно помітив, що в його жестах, міміці, голосі і навіть у ході багато було награного. Артист, та й годі.

Задзвонив телефон. Краус підніс трубку до вуха і, м'яко усміхаючись, слухав, догідливо хитаючи головою.

— Дякую, дуже приємно. Я зворушений вашою увагою.

Так, так, він зараз у мене, я закінчую слідство… — Він поклав трубку, строго глянув на дівицю й конвоїрів, які привели мене, і сказав: — Зараз сюди прибуде пан Хан із високим начальством.

Дівиця від здивування розкрила рота, а конвоїри виструнчились.

— Так, сам пан Фріц Хан. Курте, накажи принести стільці, а ви, Гертрудо, сховайте своє дзеркальце і приготуйте папери про цих поляків. Та наведіть тут лад!

Один із конвоїрів кинувся виконувати розпорядження, а Гертруда дістала з шафи папери, поклала їх перед Краусом, потім помила попільничку, старанно витерла стіл і відчинила вікно, щоб провітрити приміщення.

Невдовзі з-за дверей пролунали короткі часті дзвінки — то Курт подавав сигнали з коридора. Усі встали й завмерли, а Краус навіть вийшов на середину кімнати і приготувався рапортувати. Коли відчинилися двері і на порозі з'явилося начальство, Краус скомандував «ахтунг!», зробив кілька кроків назустріч гостям і після традиційного «хайль Гітлер!» відрапортував:

— Пане начальнику відділення! У слідчому відділі все гаразд. Відділ працює за графіком. Начальник відділу старший слідчий Краус.

Хан потиснув Краусу руку і відрекомендував його прибулим.

Тут мені доведеться забігти трохи наперед. У 1945 році, коли закінчилася війна і почалася підготовка до Нюрнберзького процесу, я давав свідчення Надзвичайній державній комісії по розслідуванню злочинів верхівки німецько-фашистського рейху. У своїх свідченнях я чимало уваги приділив Краусу і Хану, під керівництвом якого в краківській тюрмі робилися страхітливі злочини. В наступні роки я не раз розповідав про них у пресі й по радіо, не знаючи, однак, що спіткало цих катів. У січні 1968 року в радянській пресі з'явилося повідомлення, яке дуже схвилювало мене:

«…Десять років були під слідством гітлерівський посланник у Софії обергрупенфюрер Адольф Беккерле і видний гестапівець Фріц Хан. Обидва вони несуть особисту відповідальність за відправку в табори смерті Освенцім і Тремблінку понад тридцяти тисяч чоловік. Ім'я Хана є в польських списках військових злочинців. З вини цього колишнього начальника відділення гестапо в Кракові, а потім — поліції у Варшаві загинули тисячі польських патріотів. Як хвастала його дружина Лотта в листі до своїх батьків, «він підписував за день по 70 смертних вироків»… І поки тривало слідство, кат польського народу спокійнісінько займав посаду старшого урядового радника в західнонімецькому відомстві військової техніки і заготівель».

Виявляється, Фріц Хан благоденствує й досі. Не знаю, де зараз його улюбленець Краус, але не сумніваюся, що і в нього немає підстав нарікати на свою долю. Що ж до повідомлення про злочини Хана, то про них сказано надто скромно, бо цей виродок був не лише катом польського народу, але й катом інтернаціональним, катом міжнародного масштабу. Через його криваві руки пройшли десятки тисяч жертв, представників багатьох національностей.

Та повернемося до кабінету Крауса. Я побачив випещеного, середнього віку чоловіка, вище середнього на зріст, не по роках огрядного. Одначе він був рухливий, експансивний. Широкий рум'янець на щоках свідчив про чудове здоров'я. На ньому був ідеально зшитий і ретельно випрасуваний чорний мундир із дорогого сукна. В краватці виблискувала брильянтова булавка, зроблена у вигляді павучої свастики, на кітелі — значок фашистської партії. Крупне вилицювате обличчя здавалося грубо витесаним сокирою: масивна нижня щелепа, великий ніс, тонкі, міцно стиснуті губи. Густі чорні брови кущилися над глибоко посадженими метушливими очима. Погляд гострий і колючий. Фріц Хан любив жестикулювати, підкріплюючи енергійними помахами рук кожну свою фразу. Тримався він підкреслено незалежно.

Слід відзначити, що в ті часи серед керівних нацистських бонз жестикуляція була дуже модною. Це була справжня жестоманія. Малі й великі фюрери запопадливо копіювали Гітлера, який під час виступів міг бити себе кулаком у груди, рвати на голові волосся і навіть подерти на собі сорочку.

Та продовжимо про Фріца Хана. Вигляд у нього був сяючий. На пальцях він носив три величезні персні з дорогоцінними каменями. Найбільший перстень був оздоблений відлитим із золота черепом із схрещеними кістками під ним. Широкий ремінь і портупея вилискували чорним лаком, а до блиску начищені чоботи відбивали світло. На великому чорному картузі пишалася емблема гестапо — череп із схрещеними під ним кістками.

З Ханом були два літні пани, одягнені в цивільне. Обидва огрядні, сиві. За ними стояв високий на зріст молодий гестапівський офіцер, очевидно, Ханів ад'ютант.

— Панове! — звернувся до цивільних Хан. — Перед вами класичний зразок кабінету слідчого нашого відомства, зауважу, панове, кращого слідчого.

Як тільки не розхвалював Хан свого підручного Крауса! Він і стопроцентний арієць, і ідейно загартований боєць, якого нещодавно нагородили орденом.

— Це дуже вихований, освічений працівник, наділений неабияким інтелектом. Він володіє кількома мовами і завдяки цьому один замінює цілу бригаду слідчих і перекладачів, — сказав на закінчення шеф гестапо.

Гості, яким, видно, вже набридло стояти, посідали на стільці. Сів і Хан. Його ад'ютант і Краус стояли й далі. Хан вийняв з кишені золотий портсигар, дістав з нього сигарету, узяв запальничку, зроблену з чистого золота у вигляді маленького зграбного пістолетика, оздобленого красивою монограмою. Видно, Хан дуже любив цю запальничку, бо довго крутив її в руках, милуючись і явно хизуючись нею.

— Так, панове, старший слідчий Краус людина винятково обдарована, у нього природжені здібності і якесь особливе професійне чуття, — розповідав Хан. — Він веде найбільш заплутані справи і швидко розплутує їх. Ось вам яскравий приклад, — шеф гестапо кивнув головою в мій бік. — Перед вами хлопець, майже дитина, нікчемне створіння, та насправді це небезпечний злочинець. Подумати тільки, він зумів пробратися на наш секретний об'єкт, який пильно охоронявся. На допиті намагався завести пана Крауса в оману, та не на того напав. Полюбуйтеся ним, — шеф гестапо узяв із папки всі мої фото і відбитки пальців. — Скільки разів він тікав!

— А що ви збираєтеся робити з цим типом? — спитав лисий товстун.

— Розстріляємо або повісимо. Та, оскільки про нього вже знають у Берліні, доведеться дотримати формальності — пропустимо через трибунал. Аналогічна історія в нас із великою групою поляків, викритих у шкідництві й саботажі.

Він кивнув Краусу, і той подав йому кілька справ. Гортаючи їх, Хан скаржився, що він і його люди страшенно перевантажені роботою, що йому самому щодня доводиться підписувати близько сотні смертних вироків.

— Ось чому я прошу, — сказав він, — збільшити штат. Сподіваюся, ви підтримаєте нас у Берліні.

— А яка категорія злочинців вважається у вас найважчою? — спитав один із гостей, звертаючись до Крауса.

— Звичайно, росіяни, — жваво відповів той. — Здебільшого це запеклі фанатики, отруєні більшовизмом. Нещодавно мені довелося мати справу з одним комісаром. Він убив старосту камери, а перед тим вів у шталлазі більшовицьку пропаганду. На слідстві затявся, не бажаючи відповідати на запитання. Але в мене заговорив.

Це була нахабна брехня, бо комісар не сказав Краусу жодного слова, так і помер під тортурами.

Хан ще раз подякував Краусу і повідомив, що за старанність його нагороджено позачерговою двотижневою відпусткою та грошовою премією в розмірі чотириста марок. Гості подивилися на годинники, подякували за інформацію і пішли до виходу.

Краус, улесливо вклоняючись, провів начальство. До кабінету він повернувся сяючим іменинником, від задоволення потирав руки, та, глянувши на мене, враз змінився, став пихатий і суворий.

— Одведіть його! — наказав конвоїрам.

3

Коли мене привели в камеру, саме почався обід. Я випив одним духом порцію баланди і ліг спати. Вперше за вісім діб перебування в тюрмі я проспав до самого ранку.

Вранці мені дозволили вмитися, після чого видали смугастий тюремний одяг і пару дерев'яних виступців, що дуже мене здивувало, адже досі я ходив у самій білизні і босий.

Тюрма жила своїм життям, яке можна було читати по звуках. Ось за дверима чути важкі кроки наглядачів і човгання дерев'яних гольцшугів[29] — когось вкрай знесиленого повели на допит. За стіною глухо, наче з могили, долинуло кашляння в'язня, пролунало ненависне «льос!», глухий удар і розпачливий зойк. Неподалік у коридорі різко засюрчав свисток наглядача. З протилежного боку йде ціла процесія: конвоїри тягнуть з допиту ледве живого в'язня, він стогне, а кати підганяють його ударами палиць. Звуки даленіють. У коридорі забряжчали ключі, загриміли металеві двері.

Мною оволодів спокій і цілковита байдужість до всього. Вирок я вже знав і щось змінити не міг. Не жаль страченого життя, жаль тільки, що помру далеко від Батьківщини, мої батьки ніколи не дізнаються, яка лиха доля спіткала їхнього сина. Може, це й краще — мати до самої смерті плекатиме надію, що її син десь забарився в чужій чужині і колись та повернеться в рідну сторону. Що ж, усі матері живуть надією… Шкода тільки, — що помру не на фронті зі зброєю в руках, не в бою з ворогом. Втішало те, що я чесно прожив своє коротке життя, не зрадив Вітчизні, не купляв волі ціною підлого відступництва, зрадою.

У камері засвітилася лампочка, загриміли замки, розчинилися двері.

— Раус!

На мене наділи наручники і повели лабіринтом коридорів. Вели довго. Нарешті зупинилися перед дверима з коротким написом: «Трибунал». Це була невелика кімната з двома загратованими і наполовину заштореними вікнами. В ній стояли строгі чорні меблі. Та й усе тут було чорне, похмуре.

За довгастим столом, драпірованим темно-зеленим сукном, сиділо три гестапівці в чорних мундирах. Позаду них на стіні, наче розп'яття, висів масивний розпластаний чорний орел, відлитий з металу. У кігтях він тримав фашистську свастику, пофарбовану в срібний колір. Вище, на велетенському портреті у важкій рамі стояв Гітлер.

Мене завели за високий бар'єр. Обабіч стали два озброєні палицями гестапівці. Прямо проти дверей висів годинник, стрілки якого показували одинадцять годин ранку. Під годинником — великий відривний календар. На його аркуші була дата — 28 червня 1943 року. Не зводячи очей з календаря, я чомусь почав рахувати, скільки ж це мені років. Виходило, сімнадцять років, чотири місяці і один день прожив я на білому світі. Білому… Зараз він став для мене чорним…

До залу суду зайшов ще один гестапівець і зайняв місце адвоката, та виявилося, що це був усього-на-всього перекладач, який мав витлумачити мені вирок.

Судова процедура була на диво проста і лаконічна. Та інакше й не могло бути: адже утримували мене в тюрмі гестапівці; слідчий був гестапівець, прокурор, судді — гестапівці. Кати, які поставлять чорну крапку над моїм життям, теж будуть гестапівці. Все, що відбувалося далі, не мало нічого спільного з поняттями справедливості й людяності, з елементарними правовими нормами, виробленими цивілізацією протягом віків.

У залі, крім гестапівців, нікого — ні свідків, ні адвоката, ні публіки. Прокурор почав із того, що нагадав членам трибуналу інструкції відносно зондербехандлунга — особливого поводження з ворогами Німецької держави. Цими інструкціями керувалися армія, поліція, есесівці, гестапо після нападу фашистської Німеччини на Радянський Союз. Про них я дізнався від німецьких політв'язнів ще в Моабітській тюрмі. Прокурор прогугнявив усі мої злочини перед Німецькою імперією. Чого тут тільки не було: і «шкідництво», і «саботаж», і «злісний злочинець», і «фанат, задурманений більшовизмом», і «антисоціальний елемент».

Мені, певна річ, слова не дали. Після того як прокурор закінчив своє харамаркання, члени трибуналу обмінялися кількома фразами і секретар зачитав заздалегідь заготовлений вирок, який починався словами: «іменем Німецької держави…» і закінчувався коротким «розстріляти».

Чогось іншого я й не чекав, однак слово «розстріляти» гострим ножем полоснуло мене по серцю, руки й ноги помертвіли, голова затуманилася. До цього десь у підсвідомості ще жевріла надія на якесь чудо. Віднині вона остаточно зникла. Кінець. Смерть…

У камері мною оволодів страх і панічне чекання розстрілу. Досить було почути кроки наглядача або подзенькування ключів, як усього мене починало тіпати. Я майже фізично відчував, як життя поволі згасає в моєму кволому тілі. Намагався оволодіти собою і не міг. Картав себе за легкодухість. Адже я твердо вирішив мужньо зустріти смерть, навіть заздалегідь продумав, що, коли мене розстрілюватимуть, вигукну: «Смерть кривавому фашизму! Хай живе Радянська Батьківщина!» І раптом ганебний страх перед неминучим кінцем. Мабуть, це тому, що все-таки важко помирати в сімнадцять років…

Про муки і переживання засуджених до страти я читав багато книг. Серед них траплялися такі, що перевертали душу. І все-таки насмілюся сказати: ще не було письменника, який зміг би по-справжньому відтворити все те, що переживає, про що думає людина перед стратою. Не зроблю цього і я, хоч пишу сам про себе. Це таке, чого не можна висловити за допомогою звичайних слів. Тут потрібні якісь особливі вогненні слова, а де їх узяти?..

Через двадцять дві години після оголошення вироку 29 червня о 9 годині ранку мене взяли з камери і повели на перший поверх. Я вважав, що ведуть на розстріл, однак тепер якогось особливого хвилювання не відчував. Дивно тільки, чого ж це не наділи наручників? Адже всім, кого беруть на страту, надівають наручники. Та незабаром з'ясувалося, що мене привели в кабінет тюремного лікаря. Хто б міг подумати, що в гестапівській тюрмі є така штатна посада! Крім лікаря, в кабінеті був офіцер-перекладач, який учора зачитував мені вирок. Вони жваво про щось розмовляли. Я почав прислухатися до розмови. Говорив більше лікар, а офіцер підтакував йому.

— Я не світило, не з тих, хто творить науку, але, покладаючись на свій досвід і спостереження над російськими військовополоненими та в'язнями таборів, де я працював, можу з певністю сказати, що в нашій медичній науці ще є багато прогалин. Візьміть хоча б такий факт: чим пояснити живучість неповноцінної раси? Конкретніше, чому, наприклад, у виснаженому організмі росіянина, в скелеті, по суті, ми знаходимо великий запас життєвої енергії? Піддослідного росіянина можна скільки завгодно морити голодом, бити, саджати в карцер, не давати навіть води, а він продовжує жити, всупереч усім науковим уявленням про можливості людського організму. Чим ви це поясните?

— Правду кажучи, я над цим ніколи не задумувався, — відповів офіцер.

— Все пояснюється близькістю до тваринного світу, коли хочете знати. Ми з моїм шефом Хуппенкотеном прийшли до цього несподіваного і дуже простого висновку. Він навіть блискуче захистив дисертацію на цю тему. Ми проробили з ним над полоненими і в'язнями тисячі дослідів…

Балакучий ескулап перейшов далі до книги Гітлера «Майн кампф», почав вихваляти фюрера і його людоїдську теорію про вищість німецької раси. За його словами, ця теорія величезне наукове відкриття.

Гестапівцю, видно, набридло вже слухати теревені вченого ескулапа, і він застережливо підняв руку, але той, не давши йому слова сказати, перейшов на конкретнішу тему:

— Зверніть увагу на цього людиноподібного юнака. Типовий представник нижчої раси. Наїстися — оце й усе, що він хоче. За рік перебування в Німеччині він не запам'ятав жодного німецького слова, а коли його розстрілювали, навіть не заплакав. Тварина! Йому байдуже, куди його ведуть: на розстріл чи до вбиральні. Таких треба нещадно винищувати, але ви самі знаєте, що Німеччині зараз, як ніколи, потрібні робочі руки. В зв'язку з цим дуже розумним і своєчасним є наказ, який вступив у силу сьогодні, про заміну страти довічною каторгою. Бо й справді, яка користь від того, що ми повісимо цього працездатного, фізично здорового дикуна? Ніякої. А якщо відправити його в табір, там він працюватиме за черпак баланди. Правильно я кажу, колего?

— Звичайно, — відповів офіцер. — Але давайте швидше закінчувати цю формальність.

— Я вже закінчив огляд. Мій висновок — можна використати на важких фізичних роботах.

Після цього лікар заповнив якусь карточку. Обидва вони підписали її. Потім ескулап повитягав пінцетом сірники з-під моїх нігтів, а рани тільки для годиться змазав йодом, навіть не перев'язавши їх.

Мене знову повели в приміщення трибуналу. Там зачитали остаточний вирок про заміну розстрілу довічною каторгою в концтаборі суворого режиму…

4

Камера № 17 була на другому поверсі. Коли наглядач відчинив її двері, у ніс мені вдарив такий сморід, що я інстинктивно позадкував, але, одержавши стусана в плечі, упав прямо на людей, що мурашилися на цементній підлозі. В невелику камеру тюремники напакували стільки в'язнів, що ніде було ступити ногою.

Тут постійно панувала напівтемрява. Вночі тьмяно горіла маленька чергова лампочка. Велика електрична лампа вмикалася лише тоді, коли наглядачеві треба було заглянути у вічко. Була тут ще одна лампочка — синя, сигнальна, за допомогою якої тюремник подавав команди підйому, одбою або шикування на перекличку. Під самою стелею було єдине віконечко, забране металевими гратами, через які іноді пробивався сонячний зайчик, наче скалка далекого вільного життя. Він бентежив нещасних в'язнів, нагадуючи їм, що десь є широкий світ, небо, сонце, воля. На цю скалочку вони дивилися ніжно, з побожністю.

Розпорядок дня був, як і в усіх тюрмах, нудний, одноманітний. О четвертій годині ранку — підйом, прибирання камери, миття параші і ранкова перевірка. Після цього роздавали «сніданок» — по двісті грамів окропу каламутно-коричневого кольору. О дванадцятій годині обід — по півлітра холодної смердючої баланди. О сьомій годині вечора давали по кухлю ерзац-кави. Це «меню» за час мого перебування в цій тюрмі ніколи не мінялося.

Цілодобово в'язнів водили на допити, з яких вони, як правило, поверталися каліками. Деяких приносили на носилках і кидали в камеру, наче в'язку дров.

Кого тут тільки не було: поляки, росіяни, українці, білоруси, узбеки, татари, югослави, чехи, французи, датчани, цигани, німці — справжній інтернаціонал. Мене вразила щира дружба і згуртованість в'язнів. Поляк подавав допомогу хворому росіянинові, чех упадав біля скаліченого на допиті німця, перев'язуючи його рани бинтами, зробленими з власної сорочки, а радянський військовополонений вів щиру розмову з німцем-антифашистом. Хворого югослава мучила спрага, і кожен в'язень віддавав йому із своєї пайки ложку баланди чи окропу. Кожен, як тільки міг, старався полегшити страждання товариша. Я ніколи не забуду цієї хвилюючої дружби і взаємовиручки розтоптаних, але сильних духом людей. Різномовний і різноликий колектив був злютований спільним горем, спільними поглядами, однією долею. Багато тут важило й те, що в камері не було кримінальних злочинців, які звичайно ставали лакузами адміністрації тюрми, тероризували політичних в'язнів.

Перший, з ким я познайомився, був старий сивобородий поляк Казимир. Він підхопив мене, коли я падав на тих, що лежали, попросив товаришів потіснитись і дати мені місце. Коли мої очі трохи призвичаїлись до темряви, я побачив висхлі, жовті, змучені обличчя. Той марив і метався в гарячці, той проклинав гітлерівців і скреготів при цьому зубами, інші несамовито чухмарилися, а хворі на дизентерію не відходили од параші…

«Жива братерська могила», — подумалося з самого початку. І, незважаючи на ці жахи, я зрадів, як мала дитина. Легко сказати, нарешті я опинився серед людей, можу розмовляти з ними, дивитися на них.

Найперше мене попросили розповісти про себе. Я розказав усе, втаївши тільки роботу на шахті «Гогенцоллернгрубе» і обставини втечі. Усі слухали, затаївши подих.

— То це ти і є той хлопець, якого розстрілювали? — схвильовано мовив Казимир.

Виявляється, в камеру вже просочилася чутка про те, що мене розстрілювали, але залишили живим, бо я, мовляв, якась «важлива птиця» — прославив себе незвичайними подвигами чи то на фронті, чи то в тилу ворога. В тюрмах був свій «бездротовий телеграф». Можливо, в краківській тюрмі існувала підпільна антифашистська організація політичних в'язнів, а може, її й не було, та, дізнавшись, під яким «ескортом» мене привезли в тюрму, політичні зацікавилися моєю особою і, наскільки це можна було, стежили за мною. Річ у тому, що політв'язні виконували в тюрмі всю роботу по прибиранню різних приміщень, працювали в пральні, на кухні, в медпункті, замітали і мили підлоги в кабінетах слідчих і в приміщенні трибуналу, роздавали їжу. Завдяки цьому вони багато знали і потай передавали в камери найважливіші новини.

Мене оточили увагою, всіляко допомагали. Казимир, що був старостою камери, умудрявся викроювати для мене зайву порцію баланди, зайвий кухоль окропу, щоб я міг попарити скалічені, розпухлі пальці, які гноїлися. Він же промивав і рани на моїй спині.

Після того як я закінчив свою розповідь, Казимир важко зітхнув і рівним спокійним голосом мовив:

— Так, видно, судилося тобі, синку. Долі конем не об'їдеш, а чому бути, того не минути.

Почувши це, я подумав: «Е, ні, дорогий Казимире! З такими, як ти, мені не по дорозі. Я не можу й не хочу жити за формулою: чому бути, того не минути».

Настала ніч. Через віконце камери видно було загратований клаптик темного неба і кілька синювато-білих мерехтливих зірок. Мене огорнула туга за волею, напливли згадки з далекого щасливого дитинства. Аж не вірилося, що в мене було те дитинство, були дитячі ігри й розваги, був чарівний світ казки й пригод, схожих на казку…

Мені минав шостий рік. Не пригадую вже чого, але я жив у діда й баби. Був похмурий осінній ранок. За вікном сіялася мжичка, а в хаті було тепло, затишно. Баба поралась коло печі. Я збирався снідати. На столі стояли млинці, варена картопля із шкварками і сметана.

У сінях загупали важкі дідові кроки, потім одчинилися двері і до хати ввійшов оброшений дід з якимось великим птахом під пахвою. Не кажучи й слова, він опустив птаха на долівку і, гордо випнувши кістляві груди, подивився на бабу так, наче приніс їй пудового зайця. Баба саме вигрібала коцюбою жар із печі. Від здивування вона вклякла на місці, а її лагідні сиві очі почали темніти.

— Що це ти припер? — голосом, який не віщував добра, спитала вона в діда.

— Хіба не бачиш? Журавля! — розгублено усміхнувся дід.

— Що ж ти з ним думаєш робити? Мо’, на сало годуватимеш? — глумливо мовила баба.

— На сало не годуватиму, а подержу, поки в нього загоїться поранене крило.

Далі дід розповів, що журавля він знайшов у лозах біля озерця. Птах був мокрий і, як видно, дуже зголоднів. Він накульгував на одну ногу і тягнув по землі поранене крило.

— Ти, старий, як мале дитя: де що не запопадеш — усе тягнеш до хати. Люди он гусей угодовують, а ти контентуватимеш журавля, — невдоволено сказала баба і спересердя плюнула на птаха. Той одскочив трохи вбік і сердито заклацав дзьобом. У цей час до нього почав скрадатися наш ледачий кіт Потап, який узимку день і ніч вилежував на теплому припічку, а влітку спав на призьбі під хатою. Зараз він здивовано принюхувався до журавля. Той, не роздумуючи, клюнув Потапа своїм довжелезним дзьобом. Кіт верескливо нявкнув і втік на припічок. Ми всі засміялися.

Так у дідовій хаті оселився журавель. Він швидко звик і почував себе добре. Баба чомусь прозвала його Оверком і хоч за звичкою бурчала, проте годувала птаха і, коли дід не бачив, навіть гладила його.

Оверко був дуже кмітливий і компанійський. Правда, до баби він ставився з недовір'ям і, сказати б, з неприязню, зате мене й діда любив. Коли ми сідали до столу, Оверко був тут як тут. Він безцеремонно зазирав у дідову череп'яну миску і, якщо страва не була гаряча, хапав своїм довгим дзьобом найкращий шматок. Я задоволено реготав, дідове обличчя прояснювалось у лагідній посмішці, навіть баба крадькома усміхалася куточками уст.

Минула зима, настала весна, а потім і літо. Оверкове крило давно загоїлося, він уже літав, а проте од нас не збирався тікати. Журавель діловито й статечно дибав по двору, часом вступав у бійку з гребенястим бабиним півнем Саливоном. Правда, ці бійки завжди кінчалися тим, що Оверко рятувався втечею, а коли було непереливки, злітав на хлів і звідти бундючно позирав на свого ворога. Найбільше любив ходити зі мною на ріку або до озерця. От де була йому розкіш!

Непомітно збігало літо, настала осінь. На південь, надривно курликаючи, потяглися журавлині ключі. Засумував наш Оверко. Він раз у раз злітав у небо, кружляв над дідовою хатою, посилаючи своє розпачливе «кру-кру» птахам, що відлітали у вирій. Одного дня він полетів і більше не повернувся. Я плакав од жалю. Втішаючи мене, дід сказав:

— Усяк хоче волі. Воля найдорожча і людині, і звірові, і птаху.

Так, воля — найдорожчий скарб, який дається людині від народження. У цьому я переконався на власному гіркому досвіді…

Ніч. Я не сплю — прислуховуюся, що робиться в камері. Довкола розморене неспання спресованих людей. Хоч як тут тісно і парко, та серед людей мені легше й надійніше, ніж у триклятій камері-одиночці. Хочеться послухати друзів, яких я ще добре й не знаю, але яких я вже щиро люблю.

В'язні пошепки розмовляють. Тихо жебонить приглушений голос Казимира. Старостою він став кілька днів тому. До нього старостував польський кримінальник Юзек. Він по-всякому знущався з в'язнів, особливо з радянських людей. Коли терпець усім урвався, Юзека порішили вночі. На ранковому аппелі комісар Червоної Армії «дядя Ваня», як називали його в камері, щоб врятувати від смерті товаришів, узяв вину на себе. Комісара замучили на моїх очах. Коли я розповів про це в'язням камери, усі одностайно заявили, що то був їхній «дядя Ваня». На жаль, я не поцікавився тоді прізвищем цієї мужньої людини, бо хіба ж знав, що доведеться писати спогади…

Через три дні мене «висмикнули» з сімнадцятої камери і знову кинули в одиночку.

Вранці дали миску баланди і маленький, завбільшки з сірникову коробку, шматочок хліба. Він був наполовину з тирси, а все-таки це хліб. Видача хліба означала дорогу. І справді, невдовзі за мною прийшли, наділи наручники і вивели в тюремний двір. Там уже стояло чоловік тридцять в'язнів у наручниках. Після звичайної в таких випадках процедури перераховування, звірки списків і перевірки тюремного «майна» — білизни, смугастих роб і гольцшугів — та старанного обшуку, нас вишикували в колону по шість чоловік, просилили крізь кільця наручників кожного довгий ланцюжок і загнали в криту машину. На лавиці біля заднього борту вмостилися п'ять автоматників, начальник конвою сів у кабіну, і машина виїхала за ворота тюрми.

Ми з полегшенням зітхнули, що нарешті вирвалися з гестапівської катівні, де безслідно згасало людське життя. Ніхто не знав, що чекало нас попереду, та тут уже вступав у дію відомий принцип: хоч і гірше, аби інше. Настрій у всіх трохи поліпшився, до того ж один поляк, котрий був серед нас, заприсягся: йому, мовляв, достеменно відомо, що нас везуть обмінювати на полонених німецьких офіцерів, що на цьому нібито наполіг Міжнародний Червоний Хрест.

Більшість охоче повірили в цю вигадку. Повірили, можливо, тому, що втопаючий хапається навіть за соломинку, що в найбезвихіднішому становищі людина живе надією, а надія, якою б оманливою не була, все ж таки полегшує страждання. Версія про обмін і була тією соломинкою надії, за яку хапалися роковані на смерть люди.

МИСЛОВІЦИ

1

Машина в'їхала на територію незнайомого табору. Нам наказали злізти і вишикуватись у колону по три. По всіх німецьких тюрмах і таборах шикуванню в'язнів начальство надавало великого значення, вважаючи його дуже важливим ритуалом, еталоном «мертвої» дисципліни, яку ніхто не смів порушувати. Траплялося, що вкрай виснажений гефтлінг[30] падав під час шикування. Його безжально добивали, як злісного симулянта, що вчинив тяжкий злочин. Для в'язнів процедура шикування завжди була мукою. Треба було стояти, витягнувшись у струнку, щоб на твоєму тілі не ворухнулася жодна жилка. Під час «вирівнювання рядів» гестапівці щедро роздавали зуботичини й стусани, били в'язнів до крові.

Поки ждали начальство, я роздивлявся територію нового табору. Ліворуч стояв дерев'яний барак — табірна кухня. Звідти линули солодкі пахощі вареної брукви, викликаючи в наших шлунках спазми голоду. Прямо перед нами був рівний і гладенький, наче тенісний корт, брукований майдан. За ним довгатилися шість одноповерхових кам'яних будівель під черепицею. Очевидно, до війни це були військові пакгаузи, тепер пристосовані фашистами під концтабірні блоки. В стінах кам'яниць під самим дахом замість вікон чорніли вузькі щілини, що нагадували бійниці. Колись вони, мабуть, правили за вентиляційні люки. Тепер ці щілини були загратовані. З-за грат виглядали виснажені обличчя в'язнів.

На території табору не видно нікого. Не важко було здогадатися, що в зв'язку з прибуттям етапу в таборі оголошено блокшперу, щось на зразок мертвої години, під час якої в'язні повинні сидіти в блоках і дотримуватися абсолютної тиші. Блокшпера могла тривати кілька хвилин і кілька годин. Після команди «блокшпера!» припинялася будь-яка робота. В'язнів заганяли в блоки, де вони мусили лежати або ж стояти, залежно від того, яку блокшлеру оголошували — сидячу чи лежачу. Команда «блокшпера!» мала виконуватися блискавично. У кожного, хто порушував її, стріляли без попередження.

Біля майданчика був невисокий дерев'яний поміст, сказати б, трибуна, неподалік від якої, наче пам'ятник фашизму, височіла капітальна, очевидно, постійно діюча шибениця. Зараз на ній висіло дванадцять в'язнів. До шибениці прикріплено транспарант: «Така кара чекає кожного, хто наважиться тікати з табору».

Праворуч од воріт строго в лінію стояло кілька дерев'яних бараків. Як дізнався я потім, тут містилися канцелярія, склади, лазня, дезинфекційна камера і камера прожарки одягу, а також тотенблок — трупарня.

Табір густо обнесений колючим дротом, над яким височіли сторожові вишки з вартовими, озброєними крупнокаліберними кулеметами й автоматами. За дротяною огорожею серед зеленої трави в'юнився потічок, нагадуючи собою голубу жилку, що пульсувала на зраненому тілі залитої кров'ю багатостраждальної польської землі.

У перші ж хвилини перебування в цьому таборі я зрозумів, що тут мене чекають нові випробування, нові муки. Чи витримаю їх? Чи вистачить фізичних і духовних сил у моєму виснаженому, скаліченому тілі? Позаду лишилося немало тюрем і таборів, у яких з мене висотали сили й здоров'я, довели до цілковитого фізичного і нервового виснаження, зробили калікою. І ось я знову стою на грані життя і смерті…

Із службового приміщення вийшла група есесівських офіцерів на чолі з оберштурмбанфюрером. Він, як виявилося, обіймав посаду рапортфюрера, тобто заступника начальника табору. Пролунала команда «ахтунг!». Оберштурмбанфюрер і його почет підійшли до в'язнів. Начальник конвою віддав рапорт. Оберштурмбанфюрер привітався з ним і почав особисто приймати в'язнів. Він звіряв супровідні документи з номером кожного прибулого. Закінчивши процедуру прийому, офіцер втупив у нас погляд каламутних банькуватих очей. Щось йому не сподобалося, бо він розлюченим голосом наказав нам стати на коліна і покласти руки на голови, дотримуючись при цьому суворого рівняння. Ця принизлива процедура супроводжувалася биттям. Нарешті рапортфюрер вгамувався і звернувся до нас із промовою.

— Так от, — сказав він, — ви були небезпечними злочинцями, ворогами Німецької держави. Ми зробимо з вас слухняних овечок. У нас це просто, — він показав рукою на шибеницю. — Вас слід було повісити, та чомусь страту замінили на довічну каторгу. Вирок надто м'який і несправедливий, але закон є закон. Ми дамо вам можливість спокутати тяжкі провини перед рейхом і навчимо поважати наші порядки. Ви потрапили до Мисловіцького штрафного пересильного табору. Після нетривалого карантину ми пошлемо вас у чудовий табір санаторного типу — Аусшвітц[31]. Там ви будете як у раю, але й тут, як побачите далі, непогано.

Після цієї «привітальної промови» він наказав покликати табірних капо[32]. Один з есесівців кинувся виконувати розпорядження. Не минуло й п'яти хвилин, як до нас уже бігла ціла зграя пригінчих. Вони накинулися на в'язнів, наче скажені собаки, і, безжально дубасячи їх гумовими палицями, погнали в лазню. Там для годиться на нас бризнули холодною водою, після чого повели в дезинфекційну камеру. Все це супроводжувалося несамовитими криками, лайкою і биттям по чому попало.

Процедура дезинфекції варта того, щоб про неї сказати кілька слів. Біля, бочки з якоюсь отруйною рідиною стояв дезинфектор у гумових чоботях, рукавицях і протигазі. Орудуючи квачем, він помастив нам усі місця, де росте волосся. В результаті через кілька хвилин волосся повипадало, зникли навіть брови. Від цієї «дезинфекції» страшенно свербіла шкіра й сльозилися очі.

Зовсім голих, нас погнали на речовий склад, де одягли в смугасту табірну форму з червоними трикутниками на грудях, які нашивали політичним в'язням, і червоним кругом на спині й грудях, що означало «штрафник» — жива мішень. У всіх німецьких концтаборах потрапити в штрафну команду вважалося за найбільшу кару. Там більше місяця, як правило, ніхто не витримував. Штрафників нещадно били, за найменше порушення каторжного режиму в них стріляли без попередження. То були вже не люди, а живі мішені, приречені на неминучу смерть. Їх так і називали «флюгпункт», тобто жива мішень.

Після лазні, дезинфекції і переодягання нас вишикували на майданчику перед помостом і шибеницею. Капо стали на правий фланг. Невдовзі навстіж розчинилися ворота і на територію табору в'їхав великий легковий автомобіль «майбах». Він зупинився перед помостом.

Рапортфюрер крикнув «ахтунг!» й особисто кинувся відчиняти дверцята. Із сяючої на сонці чорним лаком машини почала виповзати якась потвора. Спершу показалося неправдоподібно велике озаддя, обтягнуте дорогим сукном. Здавалося, воно застрягло в дверцях і ніяк не може протиснутись. Минуло кілька хвилин, перш ніж власник цього унікального озаддя — штандартенфюрер[33] есесівських військ — виліз із машини. Нічого подібного я ще не бачив у своєму житті. Важко відсапуючи, перед нами стала стоп'ятдесятикілограмова туша, загорнута в дороге сукно. На грудях і животі в цієї людиноподібної істоти виблискував цілий іконостас із хрестів і медалей, а на товстих коротеньких пальцях, схожих на свинячі ратиці, сяяли десятки перснів і каблучок, оздоблених камінням. Пихкаючи й віддуваючись, штандартенфюрер вийняв із кишені велику картату хустку й заходився витирати рясний піт, що заливав його шию та перепічкувате обличчя.

Двоє есесівців послужливо допомогли йому видертися на поміст. Він обвів нас маленькими свинячими очицями і, розчепіривши короткі слоноподібні ноги, неквапливо розправив на велетенському череві кітель, затим… гучно зіпсував повітря, як вистрелив.

Ми всі дивилися на нього з острахом і відразою. Не людина, а розжирілий бегемот.

— Оце справжній арієць, чистокровний, — пошепки сказав мій сусіда.

Нещастя, видно, ще й переїло допіру, бо раз у раз гикало. Нарешті, упоравшись із гикавкою, штандартенфюрер схрестив на череві пухкі руки й навдивовижу тонким, писклявим голосом мовив:

— Панове, дозвольте відрекомендуватися. Я — штандартенфюрер фон Боденшатц, лагерфюрер цього табору, ваш рідний батько.

При цих словах есесівці дружно зареготали.

— Ніколи не думав, що зустріну тут батечка, — сказав один із в'язнів.

Перечекавши, поки вляжеться регіт, «батечко» повів далі:

— Мені дуже не подобається ваш вигляд — усі ви якісь захарчовані, дохлі. Це неподобство. А я ж повинен здати вас в Аусшвітц фізично сильними, загартованими. Цього можна досягти тільки за допомогою спорту. Спорт, як відомо, зміцнює організм і дуже корисний для здоров'я. Шкода, що в краківській тюрмі у вас не було умов для зайняття спортом. Та ви не журіться, цей недогляд ми виправимо тут. Пропоную до вашої уваги три цікаві вправи. Перша — вирівнювання бруківки кулаками. Друга — стрибки по-жаб’ячому. Третя — крос рачки. Увесь комплекс розрахований на дві години. Попереджаю: хто надумає симулювати, хай нарікає на себе. Капо, починайте!

З несамовитим криком капо погнали нас на бруківку перед блоками, наказали стати на коліна і щосили бити кулаками булижник, аби дорога стала «рівна й гладенька, як стіл».

Це було щось страшне. Над нашими головами свистіли гумові палиці, озвірілі капо бігали вздовж рядів і нещадно били тих, хто, на їх думку, «симулював». Фон Боденшатц та його почет задоволено реготали.

Тільки закінчений дегенерат і садист, яким був фон Боденшатц, міг вигадати таке вишукане знущання. Згодом мені розповіли, що наш лагерфюрер — молодший брат фельдмаршала фон Боденшатца, улюбленця самого Гітлера. Через це всі есесівці запобігали і плазували перед ним, хоч кожен бачив, що лагерфюрер кретин і виродок.

Навтішавшись першою вправою, «батечко» наказав знову вишикувати нас перед трибуною. Трьох в'язнів, що знепритомніли, притягли за ноги й поклали на лівому фланзі. Обурений їхньою поведінкою, штандартенфюрер звелів капо «привести симулянтів до тями». Негідники на наших очах добили бідолашних.

— Друзі мої! — звернувся до нас «батечко» — Це була розминка. Зараз ви стрибатимете, як молоді жабенята. Капо!

— Яволь, гер лагерфюрер! — дружно гаркнули капо.

Я навіть не знаю, з чим можна порівняти те, що відбувалося, хіба що з пеклом. Нариви на моїх пальцях полопалися ще під час «вирівнювання» бруківки, і з них витікав гній. Перед очима пливли чорні кола. Я стрибав разом з іншими в'язнями, а знавіснілі капо підганяли нас ударами важких палиць. На майданчику в передсмертних корчах билося кілька в'язнів…

Після третьої вправи — «кросу» — знов кілька в'язнів лишилося на бруку. Їх добили за «симуляцію». Із тридцяти чоловік, привезених із краківської тюрми, благополучно «фінішували» сімнадцятеро. Поки мертвих переносили в тотенблок, я стояв у поріділій шерензі і повільно приходив до тями. Груди мої розривалися від шалених ударів серця. Бракувало повітря. Страшенно хотілося пити. І досі не збагну, як я витримав цю страхітливу «фізкультуру».

Поневіряючись по тюрмах і таборах третього рейху, я не раз був свідком найвишуканіших знущань гестапівських катів над в'язнями. Мене вже нічим не можна було здивувати. Одначе вправи «батечка» Боденшатца приголомшили навіть мене не стільки своєю жорстокістю, скільки диким безглуздям. Я пояснював їх садистськими схильностями і хворобливим самодурством штандартенфюрера. Насправді ж це було не зовсім так. Тут усе розрахували й продумали до найменших деталей. Штандартенфюрер ставив перед собою цілком конкретну мету: з самого початку приголомшити в'язнів, домогтися розпаду їх людської особистості, морально розкласти, поступово перетворити їх на тварин, які, втративши людську гідність, думали б тільки про те, щоб вижити будь-якою ціною.

Фашисти розуміли, що в'язень, який перестає відчувати себе людиною, здатний на будь-яку підлість. Він може за черпак баланди продати товаришів, він холуйствуватиме й плазуватиме перед адміністрацією. Таким навіть на думку не спаде шукати однодумців і спільників для боротьби. Вони вмиратимуть поодинці, та перш ніж померти, зроблять усе, щоб вижити за рахунок такого ж самого в'язня. Тут уже діяла підла егоїстична мораль, яку всіляко насаджували гітлерівці: помри ти сьогодні, а я завтра.

Треба сказати, що багато тут залежало від ідейних переконань, сили волі і моральної стійкості в'язня. Хоч як старалися гітлерівські бузувіри, однак їм не вдалося ідейно роззброїти і морально розкласти більшість в'язнів, довести їх до тваринного стану. Навіть гинучи од виснаження, постійних побоїв і знущань, вони залишалися справжніми людьми, не рятували свого життя ціною підлоти, не йшли на угоду з власним сумлінням. До них, фізично розчавлених, але нескорених, я ставився з великою пошаною. Та особливо мені імпонували люди подвигу, люди, здатні на героїчні вчинки, ладні піти на смерть в ім'я високої мети. Я схилявся перед ними, вважаючи, що такі потрібні людству, як сонце. Самого себе я не вважав людиною подвигу, з сумом усвідомлюючи, що мені бракує дорогоцінних якостей бійця. Однак мені дуже несимпатичні були пасивні, байдужі існувателі, не здатні на подвиг, на самопожертву, їх страждання здавалися мені жалюгідними, не вартими співчуття.

Була в гітлерівських таборах категорія в'язнів, які викликали в мене огиду. Це ті, що пустилися берега і не гребували нічим, тільки б вижити. Вони дійшли до цілковитого падіння, фізичної, розумової і моральної деградації.

Виснажені, голодні, одягнені в якесь лахміття, брудні й вошиві, хворі на хронічний розлад шлунка, із скаламученим розумом і згаслими, глибоко запалими очима, вони порпалися в помийних і вигрібних ямах, їли гнилі покидьки і всяку гидоту, не розуміючи, що цим тільки прискорюють свою загибель. Їх чомусь називали «мусульманами». Вони жували все, що можна було жувати, а щоб добути їжу, ішли на будь-який вчинок. «Мусульманин» наосліп кидався до воза з бруквою, яку охороняли автоматники. Якщо йому вдавалося схопити брукву, він навіть не пробував тікати з нею, а падав і тут же пожадливо гриз свою здобич, забувши про все на світі. Його одразу ж розстрілювали, та на це не зважали інші «мусульмани». Наче причинні, перлися вони на автоматників, бачачи перед собою тільки брукву, яку можна з'їсти.

У стан «мусульманства» здебільшого впадали новаки. Бувалі в'язні, звиклі до всіх злигоднів табірного життя, стійко трималися. Після всього пережитого в гітлерівських тюрмах і таборах я встиг переконатися, що обставини обставинами, а багато залежить і від самого тебе, від твоєї здатності чинити опір обставинам. Я навчився терпіти голод, побої, знущання і майже ніколи не впадав у відчай. Іскра надії і віри не згасала в моєму серці за найнесприятливіших обставин. Мабуть, це й допомогло мені вижити.

2

Навтішавшись досхочу, фон Боденшатц та його блюдолизи пішли обідати, а стомлені й охриплі капо самі були не проти того, щоб відпочити. В їхній поведінці і ставленні до нас настала раптова і різка зміна. Тільки-но пішло високе начальство, капо втратили до нас інтерес, перестали розмахувати палицями і спокійно повели нас, ледве живих, у блок.

Через увесь пакгауз, пристосований під блок, тягнувся вузький довжелезний коридор. Решта приміщення була розділена на секції-камери. У кожній такій секції утримувалося по кілька десятків в'язнів. У камерах порядкували старости та їхні помічники. Старосту призначав блокфюрер, певна річ, із числа кримінальних злочинців, а ті вже вибирали собі одного чи двох помічників. Старости, як і капо, — привілейований прошарок у концтаборах. Їх матеріально заохочували, і вони з шкури вилузувалися, стараючись догодити начальству. А догодити можна було додержанням суворої дисципліни і повсякденним знущанням із в'язнів. Ще коли ми проходили коридором, крізь відчинені двері однієї з камер я побачив вишикуваних в'язнів з піднятими вгору руками. Вони відбували покарання, яке наклав на них староста. Я бачив бліді обличчя напівмерців. Перед ними походжав угодований староста з пикою гангстера і бив тих, у кого тремтіли або опускалися руки.

Нас, штрафників, розподілили по різних камерах як поповнення замість тих, хто помер сьогодні або вчора. Мене одвели в останню камеру під номером двадцять. Знайомий запах параші, дезинфекційної рідини і давно не митого людського тіла… Триярусні нари без матраців. На голих дошках лежали обдерті, брудні, дуже виснажені люди. Праворуч, у далекому кутку, окремо стояло два ліжка. На одному — білі простирадла, дві вовняні ковдри і дві великі подушки, а на другому — старий матрац і благенька ковдра. Неважко здогадатися, що розкішна постіль належала старості, а друга — його лакузі. На розкішній постелі напівлежав голий до пояса вгодований чолов'яга з розпухлим обличчям — староста камери. Біля його ліжка стояла тумбочка і на ній цілий набір посуду. З цього можна було зробити висновок, що староста користувався в есесівського начальства великим авторитетом та привілеями.

Біля старости крутився, хихикаючи, його помічник. З першого ж погляду я безпомилково визначив, що це був гидомирник, якого світ не бачив. Вузенький лоб, довгобразе лисяче обличчя кольору промоклого паперу і метушливі маслянисті очі — такі найприкметніші риси його зовнішності. Як дізнався я потім, колись цей негідник був радянським громадянином. Він сам хвалився, що до війни відбував десять років на Колимі. Як і за що потрапив у Мисловіци, ніхто не знав. Старостин лакуза мав дивне прізвисько Стодвадцятьтрикуплети. Він раз у раз наспівував блатну пісеньку на мотив «Гоп со смыком», яка починалася словами:

Песня «Гоп со смыком» интересна,

Сто двадцать три куплета — всем известна,

Я теперь спою иную, ленинградскую блатную,

Как живут филоны в лагерях.

Від нього чули тільки цей перший куплет, за що й дали прізвисько Стодвадцятьтрикуплети.

Старосту Фердінанда прозивали Бубновим Тузом. Запеклий картяр і п'яниця, він на волі спеціалізувався у зламуванні сейфів. Горілка й карти в таборі суворо заборонялися, однак у Фердінанда горілки було завжди вдосталь, а карт, либонь, колод із двадцять. І горілку, й карти Бубновому Тузу постачав сам блокфюрер.

Річ у тому, що в Мисловіцький табір потрапляли люди з багатьох європейських країн. Не всі вони проходили через гестапівські тюрми й суворі карантини. Багатьох привозили прямо з волі. Декому вдавалося пронести в блок гроші, золоті зуби, каблучки, годинники, браслети та інші коштовності. Все це потрапляло до рук Бубнового Туза, а він уже оддавав блокфюреру. Той у боргу не залишався: Бубновий Туз одержував з есесівської кухні масло, ковбасу, повидло, мармелад, причому в такій кількості, що вистачало і його холуєві. Фердінанд мало не щодня пиячив і грав у карти, а для розваги по-всякому знущався з беззахисних в'язнів. Він вірою і правдою служив блокфюреру, а Стодвадцятьтрикуплети вірою і правдою служив йому. Ці два виродки тримали сотню в'язнів у страху і покорі.

Хоч як це дивно, але в тюрмах і концтаборах третього рейху, крім офіційних правил поведінки в'язнів, існували ще й неписані. Згідно своєрідної тюремної «етики» новак, переступивши поріг камери, повинен був доповісти старості про своє прибуття і заприсягтися на вірність. Тільки після цього він міг розраховувати на прихильне ставлення до себе старости, принаймні протягом першого дня. Крім усього, присяга новоприбулого свідчила, що в нього вже є тюремний «стаж» і що він знає «порядок». В іншому разі староста учив його «чемного поводження» за допомогою палиці й кулаків. Нерідко така «наука» закінчувалася каліцтвом в'язня.

Водночас тюремна «етика» не дозволяла нікому з в'язнів допитувати новенького, хто він, коли й за що потрапив до тюрми. Якби староста і запитав про це, в'язень міг послати його під три чорти, і за таку зухвалість не мали права карати. Як правило, це стосувалося тільки кримінальних злочинців і ця «етика» мала силу тільки в кримінальному світі. Політичні не підлягали їй.

Я вже встиг пройти сувору школу гітлерівських тюрем і таборів, де в'язні терпіли не тільки від знущань адміністрації, але й від дикої сваволі старост та їхніх лакуз, призначуваних, як правило, з числа запеклих кримінальних злочинців. Принаймні я знав існуючі порядки, знав, як поводитись.

Старосту та його полигача я визначив з першого погляду. Залишалося підійти до них і відрапортувати. В цей час я помітив розстелену біля порога шовкову хустку. Цей дешевий трюк із хусточкою застосовували кримінальники в усіх тюрмах як своєрідний екзамен для новоприбулого. Здебільшого новак або переступав хустку, або піднімав її з підлоги і запитував: «Чия хусточка?» Отут уже староста-кримінальник розважав душу.

Щоб із самого початку показати себе бувалим в'язнем, я витер ноги об хустку і зафутболив її до параші, після чого підійшов до старости і бадьорим голосом (хоч ледве тримався на ногах після отої скаженої «фізкультури») сказав: «Мир моїй домівці!», пам'ятаючи, що серед кримінальних злочинців, широко побутував афоризм: «Тюрма — моя рідна домівка, воля — тимчасове відрядження».

Вражений такою зухвалістю, староста якийсь час оскілками дивився на мене, мабуть, щось вирішуючи, потім скинув з ноги черевика і наказав:

— Цілуй ногу.

Його холуй огидно захихикав, звиваючись і присідаючи при цьому, а перехихикавши, мовив:

— Бубновий Туз! Ви геній! Отакий номер відмочити — сказитися можна.

З усіх нар напружено стежили за цим поєдинком, знаючи наперед, чим він закінчиться. Але я спокійно відказав:

— Бачте, пане старосто, мене було засуджено до страти і тільки вчора цей вирок скасували. Згідно законів кримінального світу, — а їх мені пояснював сам Віллі Шмідт! — ваша влада на мене не поширюється.

Мої слова справили на Бубнового Туза велике враження. Замість провчити мене за зухвалість, він спитав:

— А ти не туманиш? Назви прикмети Віллі Шмідта.

— Над правою бровою шрам, на грудях кольоровою тушшю витатуйована гола жінка в кігтях орла…

У ті часи ім'я Віллі Шмідта гриміло в кримінальному світі, про нього знали в усіх тюрмах і таборах Німеччини. Німець Віллі Шмідт, на прізвисько Невловимий Віллі, прославився тим, що створив і багато років очолював міжнародну гангстерську організацію, яка грабувала банки, зламувала сейфи, чинила вбивства тощо. Про відчайдушного гангстера ходили легенди. Розповідали, що Невловимий Віллі зумів пограбувати кілька банків у Франції, Угорщині, Болгарії, Польщі і навіть у нейтральній Швейцарії.

Німецька кримінальна поліція виявилася безпорадною і звернулася по допомогу до гестапо. Гестапівці вистежили й заарештували Невловимого Віллі 1 січня 1942 року на його дачі, десь в австрійських Альпах, саме тоді, коли він із своєю розбійницькою ватагою справляв Новий рік. У травні 1942 року бандитів судили, багатьох повісили. Віллі Шмідт уник шибениці. У нього знайшлися впливові захисники з грубими гаманцями, гангстера захищали кращі адвокати, які зуміли переконати суддів, що Віллі Шмідт — великий патріот Німеччини, бо грабував лише іноземні банки, крім того, частину награбованого, керуючись патріотичними почуттями, віддавав у фонд «оборони фатерлянду». Верховний імперський суд замінив йому смертну кару довічним тюремним ув'язненням.

У травні 1942 року Невловимий Віллі був у Моабітській тюрмі. Жив він розкішно, одержував передачі від своїх численних поклонниць, спав на чистій постелі і розважався грою на гітарі. Під смугастою тюремною робою він носив шовкову білизну. Щодня купався під душем. Тюремний перукар кожного ранку голив сановного в'язня та робив йому масаж. Наглядачі запобігали перед цим, як вони висловлювалися, «почесним» в'язнем.

Сталося так, що після першої втечі мене спіймали й посадили в 144 камеру Моабітської тюрми, де я був з 20 по 27 травня 1942 року. Старостував у камері Віллі Шмідт. Він був людиною неабиякого розуму і поводився пристойно. Своє перебування в тюрмі вважав за тимчасовий відпочинок од «мирської суєти». Це був красень середнього віку, мав приємний голос, непогано співав і грав на гітарі. Взагалі це була романтична натура. Іноді після пляшки рейнвейну він впадав у лірику й розповідав про свої незвичайні пригоди. В його оповідях було немало фантазії, а фантазія діє на в'язнів значно сильніше, ніж правдива розповідь. Одне слово, оповідав він цікаво, і його завжди охоче слухали.

Певна річ, я не мав та й не міг мати нічого спільного з великим гангстером, але знайомство з ним пригодилося зараз, воно врятувало мене від важкої десниці Бубнового Туза та його полигача. Крім того, Моабітську тюрму всі крупні німецькі кримінальні злочинці вважали за свою альма-матер і з повагою ставилися до тих, хто в ній побував.

— А що в тебе з пальцями? — спитав Бубновий Туз.

— Гестапівський манікюр, — відповів я.

— Кишеньковий злодій? — спитав він.

— Іди ти під три чорти.

— Гаразд, але як староста я повинен тебе обшукати.

— Це ваше право.

Мою розмову з Бубновим Тузом холуй слухав, роззявивши рота і безглуздо кліпаючи очима. Він ні бельмеса не тямив по-німецькому і дивувався, чому я не виконав наказ старости цілувати ногу і чому той зволікає з розправою наді мною.

— Обшукай його, — наказав Бубновий Туз холуєві по-польськи. Той враз стрепенувся, потяг мене на середину камери, очевидно, вважаючи, що після обшуку почнеться розправа.

Весело наспівуючи «Песня «Гоп со смыком» интересна», Стодвадцятьтрикуплети почав обшук. Він ретельно обмацав увесь мій одяг, при цьому боляче вщипнув мене за грішне тіло.

— Пардон, коряго, нічого не зробиш, служба, — сипав скоромовкою гидомириик і хихикав своїм ідіотським смішком.

— Ти що, паскудо?! — обурився я.

— Що, не подобається, суко? — враз позлішав Стодвадцятьтрикуплети. — Стій рівно, не крутись, як та бікса, коли тебе щупають, бо таке побачиш, що одразу всіх святих пригадаєш. Ми навіть німцям клізму ставимо. Захочу, каструю тебе, й не писнеш, комсомолець дохлий.

Він знову боляче ущипнув мене, а потім ударив по щоці своєю липкою пітною рукою.

— Пане старосто, — звернувся я по-німецьки до Бубнового Туза. — Ви наказали цьому кретинові обшукати мене, а він, не знаючи законів кримінального світу, щипає за грішне тіло, навіть ударив, чим ганьбить вашу честь.

— Іди сюди, — покликав холуя староста і, коли той підійшов, вліпив йому такого ляща, що Стодвадцятьтрикуплети відлетів у куток. Та прихвостень, наче нічого й не сталося, облизався і, пришелепувато хихикаючи, почав дякувати:

— Спасибі, пане старосто. Ох і рука ж у вас, дай вам бог здоров'я!

— Це щоб не забував, хто твій господарі Цілуй ногу!

Холуй упав на коліна і почав виціловувати старості ногу.

Цю огидну сцену спостерігали сто пар очей. В'язні боялися поворухнутися — так були тероризовані, бідолахи. Невдовзі табірні проміненти[34] принесли Бубновому Тузу обід з есесівської кухні аж із трьох страв. Староста почав неквапливо чавкати, а Стодвадцятьтрикуплети сидів на своєму ліжку і, наче голодний пес, улесливо й нетерпляче їв очима свого господаря. Наситившись, Бубновий Туз зібрав об'їдки й кістки, склав їх на папір і віддав холуєві, гидуючи дати йому свій посуд. Той, смачно плямкаючи, заходився смоктати кістки, по-котячи облизуючи брудні пальці. Всі інші в'язні тільки ковтали слину.

Годували в цьому таборі ще гірше, ніж у краківській тюрмі. Табір вважали нерентабельним, і в'язням давали лише по чотириста грамів баланди на день — холодної, каламутної рідини, без солі, крупів і овочів. Через це, як було доведено на Нюрнберзькому процесі, смертність у всіх гітлерівських пересильних таборах була надзвичайно висока.

Бубновий Туз милостиво дозволив мені лягти на нари, а сам уклався спати. Стодвадцятьтрикуплети чергував, охороняючи сон свого господаря. Він одганяв від сонного старости мух і суворо стежив, щоб ніхто не порушив тишу в камері.

Виспавшись, Бубновий Туз ще з півгодини ніжився на подушках, солодко потягуючись і позіхаючи. Та ось заскреготів замок на дверях камери, і він підвівся з постелі. До камери привели двох новеньких. Це були французькі військовополонені, одягнені в офіцерську форму. Обидва чистенькі, здорові, нове шерстяне обмундирування на них ще не встигло пом'ятися й забруднитись. Вони, як видно, не пройшли попередньої «обробки», після якої у в'язня не залишається ні своїх речей, ні одягу, ні навіть волосся на голові.

Французи трималися гордо. Переступивши поріг, вони бридливо оглянули камеру та її мешканців, поморщились і, трохи постоявши, сіли на самий краєчок нар. Запала зловісна тиша. Обурений нахабством французів, Бубновий Туз втягнув голову в плечі, набичився, ніби готуючись до стрибка, і наказав новоприбулим підійти до його ліжка. Коли ті підійшли, староста без зайвих церемоній зажадав здати всі коштовності.

Один із французів — брюнет із жвавими карими очима — сказав по-німецькому:

— Ми військовополонені, французькі офіцери, до того ж — дворяни. На нас поширюються положення Міжнародної Женевської конвенції про поводження з військовополоненими. Ніхто не має права…

Бубновий Туз не дав йому договорити. Брудно вилаявшись, він уперіщив француза палицею по голові, а побачивши, що другий полонений ступив крок уперед, очевидно, маючи намір заступитися за товариша, так стусонув його ногою в живіт, що той тільки кавкнув і впав на підлогу. Тут підскочив Стодвадцятьтрикуплети, і вони вдвох заходилися духопелити бідолашних французів. Ті, щось белькочучи і закриваючи голови руками, вже не пробували боронитися. Бідолахи не знали, що за непослух старості, а тим більше за напад на нього, в'язня вбивали на місці.

Кілька хвилин я чув хекання старости та його лакузи, глухі удари і розпачливі зойки французьких офіцерів. Потім усе стихло.

— Встати! — важко відсапуючи, гаркнув староста і, звертаючись до свого полигача, наказав: — Обшукати цих свиней!

Стодвадцятьтрикуплети ретельно обшукав французів. Він забрав у них годинники, гроші, авторучки, сигарети, запальнички і все це передав старості. Знявши з шиї одного француза золотий ланцюжок із медальйоном, він зазирнув йому в рот і радісно вигукнув:

— Пане старосто, тут рижйо![35]

Бубновий Туз швиденько дістав з-під матраца плоскогубці й моторно підскочив до француза. Далі я побачив таке, від чого в мене поза шкірою пішов мороз. Бубновий Туз заліз плоскогубцями французові в рот. Той не встиг навіть зрозуміти, що хоче староста, як почулося скреготіння, хрускіт і кілька золотих зубів опинилося в руці Бубнового Туза. Француз завив од болю. Староста вдарив його плоскогубцями в щелепу і знову почалося дике мордування.

З давніх-давен у багатьох народів побутує мудре прислів'я: «Лежачого не б'ють». У фашистських таборах озвірілі садисти лежачого завжди били.

В цей час загриміли засуви дверей, і до камери в супроводі есесівця зайшов блокфюрер — похмурий, худий, як тараня, цибатий офіцер, із темними капшуками під очима.

— Що тут робиться? Чому ці свині лежать на підлозі? Вони що, захотіли в трупарню? — закричав блокфюрер, кивнувши в бік французів. Потім пішов до старостиної тумбочки, поклав на неї якийсь великий згорток, трохи постояв, хитрим поглядом примружених очей роздивляючись в'язнів, що стогнали на підлозі. Бубновий Туз підійшов до блокфюрера і непомітно всунув йому в кишеню те, що відібрав у французів. Блокфюрер дружньо поплескав старосту по плечі і лагідно сказав: — Наведіть у камері порядок!

— А тепер, чортові сифілітики, давайте поговоримо по-щирості, — звернувся до французів Бубновий Туз, як тільки за блокфюрером зачинилися двері. — По-перше, ви зчинили рейвах у камері і через вас я дістав зауваження від блокфюрера. По-друге, ви не здали цінностей і тим самим обікрали Німецьку державу. Уже за одне це вас треба було б повісити. Ваше щастя, що я добра людина. Як тебе звати? — звернувся він до француза, в якого виламав зуби.

— Жан, — прошамкав той.

— А тебе?

— Жак.

— Так от, — примирливо мовив староста. — Ти, Жак, лізь під нари і сиди там, поки я не скажу. А ти, беззуба холеро, сідай на парашу, будеш замість кришки. Та швидше!

Французи покірно виконали команду: один сів на парашу, а другий поліз під нари.

Я задихався від ненависті до старости та його полигача. З'явилося непереборне бажання власноручно знищити цих катів, як знищують скажених собак. Та я чудово розумів, що, якби в мене й вистачило сил та відваги на такий вчинок, все одно це нічого не змінить. Фашисти повісили б мене, а на місце цих покидьків поставили б інших.

Тут мені доведеться зробити невеликий відступ.

Загальновідомо, що будь-який відмираючий режим понад усе боїться єднання тих, кого він придушує й упосліджує. Фашисти не були винятком. Саме тому в таборах вони широко застосовували відомий принцип тиранів: розділяй і владарюй. З метою посіяти розбрат серед в'язнів, перешкодити їхньому єднанню, гітлерівці зумисне роздували в концентраційних таборах національну ворожнечу. З цією ж метою політичних в'язнів утримували разом із кримінальними злочинцями. Останнім вони всіляко потурали, заохочуючи їх тероризувати політичних, знущатися з них. Найзапекліших бандитів і вбивць адміністрація таборів призначала на посади комендантів, старост, капо тощо.

Щоб легше було розрізняти в'язнів, на одяг їм нашивали спеціальні вензелі — різного кольору трикутники. Червоні трикутники носили політичні, чорні — саботажники; священики, баптисти та інші сектанти, які відмовлялися прославляти кривавий режим фюрера, — фіолетові; євреям нашивали шестикутну зірку, три кути якої були жовті, а три червоні; німецькі кримінальні злочинці вбивці, злодії, грабіжники, насильники тощо — мали зелені трикутники; звідси і їхня назва — зелені. Зелені були вірними помічниками адміністрації таборів та есесівської охорони. Між ними та політичними постійно точилася боротьба не на життя, а на смерть. Наприкінці 1944 і на початку 1945 року рух Опору в гітлерівських концтаборах настільки виріс і зміцнів, що підпільним антифашистським організаціям вдалося захопити всі внутрітабірні адміністративні посади. Цьому допоміг сам Гітлер, за наказом якого в кінці війни зелених мобілізували до армії. Їм простили всі гріхи і відправили на фронт. В результаті цього підпільні організації ще більше зміцніли, рух Опору в таборах перетворився на могутню силу. Ця сила підняла в'язнів на збройні повстання. Так, наприклад, було в Бухенвальді, Собіборі, Маутхаузені і Лінці-ІІІ, де повсталі в'язні ще до підходу союзних армій знищили охорону і визволилися.

Та це було пізніше, а поки що в таборах, заохочувані адміністрацією, верховодили кримінальні злочинці типу Бубнового Туза. За харчі з есесівської кухні та інші привілеї вони тероризували в'язнів. Фізичний терор доповнювався не менш страшним моральним терором. Якщо до цього додати ще й голодування, то не важко зрозуміти, чому людина, потрапивши до концтабору, швидко опускалася, втрачала силу і волю до опору. Кінець кінцем вона гинула. На місце загиблих приганяли нове поповнення. І так без кінця.

Теоретично всі ці знедолені, повсякчас катовані й упосліджувані люди, об'єднавшись, могли б стати грізною силою. Адже всі вони, за незначними винятками, ненавиділи фашизм. Та це тільки теоретично. На перешкоді такому об'єднанню ставав цілий ряд факторів. По-перше, те, що в таборах були перемішані люди з усіх кінців Європи, представники десятків національностей. Часто-густо вони просто не розуміли один одного. По-друге, постійне переміщення з одного табору в інший. В'язні не встигали вивчити один одного, не довіряли один одному, бо ж не так просто було поставити на карту своє життя, тим більше, що гітлерівці не дрімали і всіх, на кого падала бодай найменша підозра, одразу знищували. Ось чому навіть у таборах, де контингент в'язнів був більш-менш постійний, підпільні організації народжувалися надто повільно.

3

Моїм сусідом по нарах був молодий, ширококостий в'язень з відкритим симпатичним обличчям і лагідними сірими очима. Тримався він незалежно, з гідністю. Уже наступного дня після ранкового аппеля і прибирання камери ми розговорилися.

Максим Кирєєв — так назвався мій співбесідник — родом із Смоленщини. Напередодні війни проходив дійсну військову службу в одній із частин, яка дислокувалася в Білорусії. Уже на п'ятий день війни їхня дивізія вела важкий бій на підступах до Мінська. Перед ними було поставлене завдання за всяку ціну затримати просування німців, поки не підійдуть наші резерви. Окопавшись, червоноармійці відбивали шалені атаки озброєного до зубів ворога. Стояли на смерть, а резерви чомусь не підходили. Не було танків, обмаль було артилерії, в небі не появлялися наші літаки.

«Наші доблесні сталінські соколи залетіли «дальше всех и выше всех», — похмуро жартували солдати і ще з більшою люттю трощили ненависного ворога. Німці пішли в обхід і дивізія потрапила в оточення. Власне, це була вже не дивізія, а її рештки — близько тисячі здебільшого поранених, голодних, змучених безперервними боями людей, яких втома валила з ніг. Озброєні одними тільки гвинтівками та кулеметами, до яких уже не було патронів, вони почали пробиватися з оточення. В одній із сутичок сержанта Кирєєва, котрий уже командував ротою, важко поранило. Його залишили на хуторі в лісовій глухомані. Два місяці всім хутором боролися люди за Максимове життя, і смерть відступила. Ще через місяць Максим уже чапав по хутору. А коли остаточно оклигав, вирішив шукати партизанів. Та одного дня на хутір наскочили німці з облавою, схопили всіх чоловіків, а з ними й Максима.

Спершу гибів у таборі військовополонених неподалік від Барановичів, потім у Хелмському концтаборі, де люди мерли, як мухи восени. Вирішив тікати. Змовився з кількома військовополоненими, розробили детальний план втечі і вже завтра мали його здійснити. Але вранці їх не повели на роботу, як то робили звичайно, а загнали у вагони і повезли в Німеччину. За сякі-такі харчі майже півтора року гнув спину на заводі, працював на залізниці чорноробом, потім у кам'яному кар'єрі. З голови не виходила думка про втечу, але кілька спроб утекти закінчилися невдачею. Нарешті в травні 1943 року Максимові пощастило втекти з табору в районі Магдебурга. Його спіймали в Сілезії і п'ять днів тому запакували в Мисловіцький табір. Він ще не встиг перетворитися на доходягу, ще почувається на силі і ладен лізти чорту на роги, тільки б вирватися на волю. Розповідає свою історію, а сам аж кипить.

— Давай щось робити, — каже. — Не можна ж сидіти склавши руки й дивитися, як ці два покидьки знущаються з виснажених, доведених до відчаю людей.

Перед цим я розповів Максимові про свої митарства по тюрмах і таборах, про невдалі спроби втекти. Бачу, хлопець вірить мені.

— Я тут уже домовився з одним, — пошепки розповідає Максим. — Треба створити підпільну групу, але це можна зробити тільки тоді, коли знищимо Бубнового Туза та його холуя. Сам бачиш, люди залякані, тероризовані цими негідниками.

— Я згоден, починати треба з цього. Тільки не забувай, що за вбивство старости всю камеру можуть розстріляти, — висловлюю своє побоювання.

— Ми теж не ликом шиті, — у відповідь шепоче Максим. — У мене є план. Потрібна твоя допомога.

— Що я маю зробити?

— Після того як порішимо старосту, ти зможеш сказати блокфюреру, що це зробив Стодвадцятьтрикуплети? Вони до пізньої ночі пиячать і грають у карти на золото і цінні речі, які відбирають у в'язнів і частину яких утаюють від блокфюрера й ховають у матраци. Може ж таке статися, що вони з п'яного розуму побилися і холуй убиває старосту?

— Це ідея, — збагнувши суть Максимового плану, я охоче пристаю на його пропозицію.

— Май на увазі, що двоє повинні дати однакові свідчення, і лакузі капець. З вовками жити — по-вовчому вити. А староста — це моя турбота.

Ми домовляємося про те, які мають бути свідчення, і свою домовленість скріплюємо присягою.

Увечері Бубновий Туз муштрував нас, як треба виконувати дві команди: «шикуйся!» і «відбій!». По команді «шикуйся!» кожен в'язень мав кулею летіти з нар і зайняти своє місце в строю. Вишикуватись треба було блискавично. А по команді «відбійі» — стрімголов мчати до нар і каменем падати на них. На виконання цих команд давалися лічені секунди. Година тренування не дала потрібних результатів, у визначені секунди ніхто не вкладався. Бубновий Туз і Стодвадцятьтрикуплети трудилися до сьомого поту, орудуючи палицями, але так нічого й не домоглися. Багато хто з в'язнів понабивали собі гулі в страшенній тисняві й колотнечі, та виконати безглузді команди не змогли. По суті, це була муштра не краща за ту, яку влаштовував «батечко» Боденшатц на плацу.

Почали роздавати вечерю — по черпаку ерзац-кави без цукру. Через це «тренування» переносилося на завтра. Староста власноручно дав французам по черпаку кави і дозволив лягти на нари, сказавши при цьому, що він «суворий, але справедливий» і що «нелегкі обов'язки» старости примушують його іноді бути безжальним.

Під час відпрацювання команд «шикуйся!» і «відбій!» Стодвадцятьтрикуплети весь час намагався вдарити мене палицею по голові або по руках. Руки мені вдавалося ховати, а голові дісталося. Зараз вона розривалася від болю. Та коли я підійшов за своєю порцією ерзац-кави, староста дав мені півчерпака добавки, напевне, вважаючи мене своїм, тобто кримінальним злочинцем.

Після відбою в камері засвітилася синя нічна лампочка. Бубновий Туз увімкнув кишенькового ліхтарика, дістав принесений блокфюрером згорток, вийняв з нього дві пляшки шнапсу, ковбасу, хліб. Почалася пиятика і картярська гра. Бубновий Туз і Стодвадцятьтрикуплети грали на коштовності, золоті монети, валюту і ляпаси. Важко сказати, хто в кого вигравав, тільки староста дедалі частіше дубасив свого холуя, звинувачуючи його в махлюванні. Гра тривала за північ. Під кінець вони випили ще одну пляшку шнапсу, яку дістали з матраца Бубнового Туза, потім знову побилися і, нарешті, повкладалися спати. Заснув і я.

…Передранкову тишу рве пронизливе виття сирени. У коридорі залунали різкі команди есесівців, забряжчали ключі. Починалася ранкова перевірка. Наша камера в самому кінці коридора, але ми стрімголов зіскакуємо з нар і поспішаємо стати в шеренгу. Пробігаючи повз мене, Максим на мить зупиняється і пошепки каже:

— Дивися ж, не підведи.

— Не сумнівайся, — коротко кидаю на ходу, а сам відчуваю, як у мене терпнуть руки й ноги. Отже, діло зроблено. Чим тільки закінчиться все це? Обличчя в Максима зосереджене, рішуче, очі глибоко позападали — видно, не спав ніч.

Після звичайного в таких випадках сум'яття і шарварку дев'яносто вісім в'язнів застигли в строю. Тільки староста і його помічник, на загальний подив, спали. Я стояв крайній з лівого флангу і добре бачив, як староста незручно вткнувся обличчям у подушку, а Стодвадцятьтрикуплети, розкидавшись, якось чудернацько, ривками хропів.

Наближалася вирішальна хвилина. Ось брязнули замки, відчинилися двері, і до камери у супроводі двох есесівців увійшов блокфюрер. Сьогодні він був у поганому настрої. Високий, худий, довгасте обличчя мало землистий колір, під очима висіли чорні капшуки. Блокфюрер нервовою ходою пройшовся вздовж строю і, не діждавшись рапорту, підскочив до старостиного ліжка. Брудно вилаявшись, він уперіщив Бубнового Туза нагаєм. Від такого удару навіть мертвий перевернувся б у труні, а Бубновий Туз і далі лежав нерухомо. Зате Стодвадцятьтрикуплети, наче ошпарений, схопився із свого матраца і з переляку зарепетував на все горло: «Ахтунг!» Блокфюрер гидливо подивився на нього і ще раз уперіщив старосту. Потім схопив його за руку вище ліктя і шарпнув так, що той полетів на підлогу. Нарешті, зрозумівши, що староста мертвий, блокфюрер здивовано глянув на Стодвадцятьтрикуплети, потім обвів поглядом в'язнів і зловісно просичав:

— Убивство… Хто?

Обережно переставляючи ноги, наче боячись провалитись, він повільно пройшов уздовж строю. Тонкий крючкуватий ніс і гострий погляд безбарвних холодних очей з-під великого козирка есесівського картуза з високим наголовком робили блокфюрера схожим на хижого птаха, що вибирав собі жертву.

Усі стояли бліді, похмурі, розгублені і з жахом чекали, на кого впаде підозра блокфюрера. А він і далі свердлив зловісним поглядом застиглі шеренги в'язнів. Цей погляд ковзнув і по мені, на якусь частку секунди наші очі зустрілися. Я розумів, що одне необачне слово, один непродуманий крок могли завалити всю справу. Головне в такій ситуації — не втратити самоконтролю. Кожен мій нерв, кожна клітина мого тіла були напружені до краю. Що й казати, із смертю жарти погані.

— Хто вбив старосту — вийти із строю! — голосом, у якому бринів метал, скомандував блокфюрер.

Із строю ніхто не виходив. Дев'яносто вісім в'язнів завмерли, боячись не тільки поворухнутися, а навіть дихнути. Запала важка, гнітюча тиша.

— Виходить, ніхто не вбивав, — розтягуючи слова, мовив блокфюрер. — Тоді вийдіть із строю ті, хто бачив, як це сталося!

Після цієї команди із строю вийшов одноокий присадкуватий в'язень і я.

— Хто ще? — насилу стримуючи себе, якомога спокійніше спитав есесівець. Та більше не було охочих давати свідчення.

— Що ти бачив? — звернувся блокфюрер до одноокого. Той швидко заторохтів по-німецькому. Стодвадцятьтрикуплети, який досі стояв, виструнчившись біля свого ліжка, витягнув шию і, роззявивши рота, розгублено прислухався до мови в'язня. Та, видно, нічого не міг уторопати, бо знав лише кілька німецьких слів.

Тим часом одноокий розповів блокфюреру, що звечора староста і його помічник пиячили і грали в карти на гроші та золоті речі. При цьому дуже сварилися, навіть були зчепилися битись. Гроші й цінності вони діставали з криївок, зроблених у матрацах. Як видно, староста програвав, бо двічі лазив у матрац по гроші. Під кінець Бубновий Туз побив свого помічника, забрав у нього все, що той виграв, і сховав у свій матрац. Коли староста заснув, до нього підкрався Стодвадцятьтрикуплети, накрив голову старости ковдрою і задушив його.

Блокфюрер недовірливо слухав одноокого, але той шпарив, як по писаному.

— А що ти бачив? — звернувся він до мене.

Я відповів, що по-німецьки мало розумію, потрібний перекладач. Блокфюрер викликав із строю польського єврея Семена Варшавського як перекладача. Я майже слово в слово повторив свідчення одноокого, додавши від себе, що після того, як Стодвадцятьтрикуплети задушив старосту, він щось шукав у його матраці.

З кожною секундою очі блокфюрера ставали хижішими. Вислухавши мене, він спитав:

— Коли це сталося?

— Десь за північ.

— А чого ти не спав?

— У мене дуже боліли пальці.

Я показав йому свої розпухлі пальці, що гноїлися.

Те, що ми з однооким різними мовами дали однакові свідчення, які не розходилися навіть у деталях, справило на блокфюрера велике враження. А щоб розвіяти в нього останні сумніви, я додав:

— Досить вам обшукати матрац помічника старости, і ви побачите, що я розповів чисту правду.

У цей час Стодвадцятьтрикуплети, який досі стояв наче заворожений, розпачливо закричав:

— Пане начальнику! Брехня, все брехня! Це вони вбили пана старосту!..

Розлючений блокфюрер підскочив до нього і що було сили вперіщив канчуком прямо по обличчю. Стодвадцятьтрикуплети заюшився кров'ю і впав до ніг есесівця, лементуючи «пане начальнику! пане начальнику!».

— Обшукати постелі цих, свиней! — наказав есесівцям блокфюрер.

Вмить обидва матраци було розпорото і вительбушено. Уже з матраца Стодвадцятьтрикуплети випало кілька золотих годинників, золоті ланцюжки, каблучки, медальйони, золоті монети. Ще більше золотих речей і грошей знайшли в матраці старости. Все знайдене блокфюрер сховав у кишені. Його очі палали, він ніяк не міг приховати збудження. А коли розпороли подушки, блокфюрер не витримав і, забувши про свій арійський гонор, кинувся сам шукати коштовності.

Нарешті обшук закінчився. Блокфюрер заклопотано подивився на годинника. Адже о п'ятій годині ранку треба йти доповідати рапортфюреру про наявну кількість в'язнів і порядок у блоці. А він ще мав сховати в надійному місці частину коштовностей, почистити мундир від пір'я і привести себе в порядок. Не підеш же на доповідь до начальника з розбухлими кишенями, та ще й у пір'ї. У фашистському рейху зовнішній вигляд офіцера цінувався, мабуть, нарівні з відданістю фюрерові. А за порушення присяги і привласнення коштовностей, які вважалися «власністю» Німецької держави, по голівці не погладять навіть есесівського офіцера. Начальникові недовго здерти з нього мундир, замінивши його на смугасту робу арештанта. Крім усього, блокфюреру треба було якомога швидше прибрати Стодвадцятьтрикуплети.

Що чекало старостиного лакузу, не важко було здогадатися. Побачивши, з якою радістю блокфюрер розсовував по кишенях знайдені коштовності, я зрозумів: доля Стодвадцятьтрикуплети вирішена. Блокфюрер не настільки дурний, щоб залишити свідка. Чекати довго не довелося. За його командою есесівці накинулися на Стодвадцятьтрикуплети, який повзав біля ніг блокфюрера, цілуючи йому чоботи. Коли на нього посипалися удари, лакуза, обхопивши руками голову, моторошно заволав. Есесівці топтали його своїми кованими чобітьми доти, доки не переконалися, що він уже ніколи не встане. Потім узяли розтерзаний труп за ноги і поволокли з камери.

— Аллес ін орднунг![36] — урочисто проголосив блокфюpep, пройшовся вздовж вишикуваних в'язнів, тицьнув пальцем у Жака й сказав:

— Я призначаю тебе старостою. Негайно приберіть усе це, — він бридливо показав канчуком на розпотрошені подушки й матраци. — Та дивися, щоб був порядок у камері! Виконуйте!

— Яволь! — вигукнув новоспечений староста.

Блокфюрер пішов. А ми й далі стояли, приголомшені усім побаченим. Французи не приховували свого задоволення таким поворотом подій. Енергійно жестикулюючи, вони жваво розмовляли. Смерть ненависного старости і його холуя влаштовувала всіх, та надто вже цинічною і огидною була сцена розправи з старостиним полигачем.

Один із в'язнів підійшов до мене, пильно подивився у вічі й сказав:

— Зроблено — комар носа не підточить. За золото есесівці відправлять на той світ кого завгодно, хоч самого фюрера. Тонко зроблено, що й казати…

Я промовчав, удавши, що вся ця історія мене зовсім не стосується.

Почалося прибирання камери. Ми збирали пір'я і вату, мили хлоркою нари, стіни, підлогу. Працювали старанно, мовчки. Жак керував прибиранням спокійно, без криків. Найперше, що він зробив, — це викинув у ящик для сміття обидві палиці, якими колишній староста та його помічник ще вчора дубасили в'язнів. Ця деталь не лишилася непоміченою. Усі полегшено зітхнули, багато хто навіть осміхнувся, можливо, вперше за останні місяці, якщо не роки. Відчувалося, що люди скинули з себе важкий, ненависний тягар, який давив їх досі.

Не треба бути великим психологом, аби зрозуміти просту істину: морально вбита, психологічно розчавлена людина не здатна боротися. Щоб підняти її на якусь найпростішу акцію, треба спершу скинути з неї моральний і психологічний гніт, вселити віру в свої сили. Смерть двох негідників, які повсякчас тероризували в'язнів, і нова обстановка, що створилася в камері, мали величезне значення для оздоровлення загальної атмосфери і згуртування в'язнів.

Декому може здатися, що знищення двох фашистських холуїв надто дрібний факт, щоб надавати йому великої ваги. Але так може подумати тільки той, хто не уявляє, якою страхітливою була атмосфера в гітлерівських концтаборах. Між гітлерівськими катами та їхніми поплічниками, з одного боку, і в'язнями, з другого боку, точилася зовні малопомітна, але повсякденна запекла боротьба не на життя, а на смерть. Кожна, на перший погляд, невеличка перемога, яку ціною неймовірних зусиль здобували в'язні, мала величезне значення, бо це була перемога над вишуканим бузувірством фашистських нелюдів. Головне, такі перемоги вселяли віру в наші сили, згуртовували людей, кликали їх на боротьбу з кривавим фашистським режимом.

Життя в'язнів двадцятої камери змінилося на краще. Жак спокійно і діловито шикував в'язнів на ранковий і вечірній аппелі, віддавав блокфюреру рапорт, одержуввв і чесно ділив баланду, керував прибиранням камери, стежив за порядком і намагався, наскільки це було можливо, полегшити становище хворих і вкрай виснажених, зацькованих попереднім старостою та його холуєм. В очах багатьох доходяг зажевріли вогники надії, зникло почуття приреченості. На моїх очах народжувався дружний, згуртований колектив. В'язні подавали один одному допомогу, допомагали хворим і кволим злазити з нар під час ранкових і вечірніх перевірок. Камеру прибирали добровольці з числа тих, хто ще не дійшов до цілковитого виснаження.

Різко змінилося і моє становище. Жаку як старості тричі на день приносили з есесівської кухні смачну калорійну їжу. Він підгодовував свого земляка Жана й мене. Я в свою чергу ділився цією їжею з Максимом. А коли одного разу блокфюрер приніс Жаку пляшку шнапсу, він використав його для промивання моїх ран на спині й пальцях та для дезинфекції саморобних бинтів. Крім усього, я спокійно спав, скільки хотів. Мене будили тільки попоїсти і на вечірній та ранковий аппелі.

Молодість брала своє. В мене знову з'явилася вже було згасла жадоба життя. Глибоко вразила та увага й піклування, що ними оточили мене в'язні камери. Найбільше я тепер боявся, щоб не перевели в інший табір, адже цей пересильний, тут ніхто довго не затримувався.

Мої побоювання виявилися небезпідставними…

4

Один із в'язнів, що чергував біля дверей, подав сигнал тривоги: блокфюрер! Ми швиденько вишикувалися. Тепер команду «шикуйся!» виконували значно швидше, ніж при Бубновому Тузі. Ніхто не хотів підводити нового старосту.

Відчинилися двері, на порозі камери вклякла довготелеса постать блокфюрера. Вигукнувши традиційне «ахтунг!», Жак віддав рапорт:

— У строю дев'яносто вісім гефтлінгів. Відпрацьовуємо прийом шикування. Староста двадцятої камери Жак Морель.

Блокфюрер пройшов по камері і, видно, залишився задоволений порядком, бо не зробив жодного зауваження. Буркнувши «гут» він дістав із кишені записника й почав неквапливо гортати сторінки. Усі завмерли в тривожному чеканні.

— Драйхундертфюнфунднойнцігзібундцвайнціг!

У мене тенькнуло серце. Блокфюрер назвав мій номер, Я глянув на Максима. Його бліде обличчя виказувало хвилювання, а лагідні сірі очі потемніли. Мабуть, він подумав, що мене забирають на допит у справі загадкової смерті Бубнового Туза.

Зібравшись із духом, я голосно відповів «єсть!» і вийшов із строю.

— Раус! — скомандував блокфюрер.

Востаннє окидаю поглядом камеру і її мешканців. Вони дивляться на мене співчутливо, наче проводжають на смерть.

— Прощавайте, товариші! — кидаю вже на ходу і виходжу з камери.

— Ахтунг! — з надривом вигукує Жак.

Я розумію, що це сказано спеціально для мене. Спазми перехоплюють горло. Насилу стримую сльози, які от-от бризнуть з очей. Тільки-но переступив поріг камери, враз відчув себе самотнім, беззахисним.

Блокфюрер передав мене автоматникові, і я пішов до виходу з блока. На знайомому майданчику вже шикували сотні три в'язнів. Біля трибуни в оточенні почту стояв «батечко» Боденшатц. Він, мабуть, розповідав щось веселе своїм блюдолизам, бо ті голосно реготали. Забачивши начальство, конвоїр почастував мене кількома стусанами і турнув у стрій. Тут уже господарювали галасливі капо.

Нарешті процедуру шикування закінчили. Кілька в'язнів, не витримавши її, мертві лежали на лівому фланзі шеренги. Тим часом «батечко» Боденшатц, підтримуваний двома холуями, важко пихкаючи і віддуваючись, виліз на поміст, схрестив свої коротенькі пухкі руки на череві, молитовно закотив очі, як би підкреслюючи урочистість моменту. Зібравшись з думками, він почав розчуленим писклявим голосом:

— Дорогі мої дітки! Настала сумна хвилина в нашому житті. Хоч як це важко, але нам доводиться розлучатись. Ви в мене жили як у бога за пазухою. Сподіваюся, ви ще не раз згадуватимете щасливі дні, проведені в цьому райському куточку. Жаль розлучатися з вами. Втішає тільки те, що вас чекає щасливе майбутнє. Прощайте. Пишіть листи.

Старий блазень вийняв із кишені хустку і притулив її до очей, удаючи, що витирає сльози. Есесівці дружно зареготали.

— Смійтеся, скоти, скоро доведеться плакати! — голосно сказав один із в'язнів. Це була нерозумна і відчайдушна сміливість. Його щастя, що есесівці саме реготали і ніхто з них не почув слів зухвальця.

Почалася звірка номерів з документами. Табірні писарі під наглядом есесівців ходили вздовж шеренг із списками і стандартними супровідними картками. Картки були з цупкого паперу, мали квадратну форму, приблизно дванадцять на дванадцять сантиметрів. В них було занесено основні демографічні дані і перелік «злочинів», вчинених в'язнем перед Німецькою державою. На моїй карточці з лівого нижнього ріжка до горішнього правого ішла по діагоналі широка червона смуга, на якій чорною фарбою було надруковано: «Цюрік керен іст уннервунш»[37]. Звіряючи мій номер із карточкою, писар і есесівець з подивом і недовір'ям розглядали мене: їм не вірилося, що такий миршавий хлопець із забинтованими руками міг стільки разів тікати з таборів. Не втримавшись, есесівець запитав:

— Що в тебе з руками?

— Гестапівський манікюр, — відповів я.

Офіцер засміявся і повчально сказав:

— Значить, заслужив.

— Звісно, заслужив.

Відповідь, видно, сподобалась офіцеру, та й настрій у нього був чудовий. Він дивився на мене якусь мить усміхнено, потім вийняв із портсигара дві сигарети і сказав:

— Візьми за чесність і відвертість.

— Спасибі, я не курю.

Офіцер невдоволено скривився і сховав сигарети.

Есесівці, які щодня мордували і вбивали в'язнів, при нагоді любили показати свою «вихованість» і «гуманність», любили почванитися перед своїми жертвами. Вони лицемірно теревенили про такі доброчесності, як совість, щирість, честь, правдивість тощо. Пізніше, в Освенцімі, я бачив сотні гасел, написаних олійною фарбою на стінах блоків: «Чесність — твоя зброя», «Чистота — запорука здоров'я», «Робота зробить тебе вільним», «Слухняність і старанність — ось за що тебе поважатимуть». І це в таборі винищення! Цинічне лицемірство. Та що тут дивуватися, коли пропагандисти з відомства Геббельса додумалися навіть зняти фільм про гітлерівські концентраційні табори, в якому показали здорових, угодованих в'язнів за багатою трапезою після роботи, показали їх і під час культурних розваг у години дозвілля. Дивлячись цей фільм, наївні люди могли подумати, що гітлерівці тільки те й робили, що дбали про добробут в'язнів.

Ще не встигли писарі закінчити перевірку, як у табір заїхало десять критих вантажних автомашин і десять мотоциклів з колясками, на яких були встановлені кулемети. Коли нас почали заганяти в машини, я навмисне затримався. Це коштувало мені двох стусанів прикладом у спину, та я домігся свого — заліз у машину одним із останніх. Отак схитрувавши, я дістав змогу хоч у дорозі роздивлятися навколишню місцевість, бачити білий світ.

— Гірше не буде, — сказав хтось із в'язнів. Неборака хотів і себе заспокоїти, й інших підбадьорити перед невідомістю, яка чекала на нас і яка могла бути ще страшнішою.

— Буде гірше, — твердо відказав інший.

Потім я часто згадував ці слова, навіть тон, яким вони були сказані…

Дев'ять автомашин швидко навантажили живими в'язнями, а з мертвими була морока: їх виносили з тотенблока і, старанно звіривши номери з супровідними картками, наче дрова, складали в кузови автомашин.

Дивлячись на те, як есесівці ретельно перевіряють трупи, я не переставав дивуватися. Гітлерівці ні в що ставили життя в'язня і часто-густо знічев'я, задля розваги вбивали його.

Це вважалося звичайною справою, за вбивство в'язня ніхто з адміністрації чи охорони не ніс відповідальності, ніколи ніхто не цікавився, за що ж було вбито людину. Зате до мертвих завжди була особлива увага. Кати вели старанний облік трупів. Що й казати, бухгалтерія смерті була поставлена в них по-справжньому.

Нарешті закінчили вантажити трупи. Начальник конвою узяв із рук рапортфюрера супровідні картки, засунув їх у шкіряну сумку і подав команду виїжджати. Колона виїхала за ворота і, дотримуючись певних інтервалів, звернула на шосе.

Востаннє майнув іржавий колючий дріт Мисловіцького табору смерті, сторожові вишки, шибениця, дерев'яні бараки і муровані блоки, а серед них і четвертий блок, де зосталися мої друзі…

Табір залишився позаду. Про нього не хотілося думати, як не хотілося думати про минуле. Я жадав одного: щоб ця подорож тривала якомога довше, щоб можна було дихати й дихати цілющим повітрям, напоєним ароматом дерев і квітів, якомога довше милуватися пагорбистими, приімленими полями, перелісками…

Обабіч дороги розкинулася хвиляста рівнина, яка так нагадувала милу серцю Україну. До сліз зворушували степові трави, сріблясті китички полину, і самотнє дерево на пагорку, і хуторець у вибалку. Я віддав би решту свого знівеченого життя тільки за те, щоб походити по цьому привіллю, пожуритися під самотнім деревом, послухати, як у ярочку жебонить-скаржиться на когось метушливий струмочок. А як хороше було б лягти горілиць у духмяних травах і годинами дивитися в бездонну небесну блакить. Там чорними цятками застигли степові шуліки і ревно дивляться на землю, немовби боячись відірватися од неї і безслідно розтанути в неозорій блакиті, якій немає ні кінця, ні краю…

ОСВЕНЦІМ

1

Колона автомашин зупинилася перед смугастим шлагбаумом. З камуфльованої стороженої будки вийшла група військових у зелених мундирах, які звичайно носили фронтовики. Я спершу подумав, що ми потрапили в розташування одведеної з фронту військової частини, та, придивившись, побачив на картузах і пілотках емблему смерті: череп із схрещеними кістками, у правій петлиці комірів дві згадючені блискавки, а в лівій — срібні або золоті кубики[38]. На кількох військових бахматилися плямисті, під колір місцевості, плащ-накидки. Сумнівів не було — есесівці, щоправда, одягнені не в свою звичайну чорну форму.

Вони пильно перевірили документи нашого начальника конвою, потім оглянули кузови автомашин, перерахували в'язнів і тільки після цього підняли шлагбаум.

Машини зменшили швидкість: Обабіч дороги кущилося дрібнолісся. Понад дорогою і в глибині обрідного підліска раз у раз зустрічалися немовби завислі в повітрі сторожові вишки з вартовими на них, хоча самого табору ще не було видно. Мимоволі виникало запитання: що ж це за табір і скільки в ньому в'язнів, коли ще на далеких підступах до нього створено таку могутню загороджувальну смугу? Та ще більше я здивувався, коли побачив на лісовій галявині чоловік сто в'язнів у смугастому одязі. Оточені автоматниками, вони розвантажували військові машини, вергаючи великі дерев'яні ящики зеленого кольору. Трохи осторонь есесівці розпаковували ті ящики й мінували місцевість. Нічого собі лісок!

Машини проїхали три загороджувальні зони і три контрольно-пропускні пункти, на кожному з них колону зупиняли й перевіряли. — В наші серця дедалі більше заповзала тривога.

Та ось дрібнолісся закінчилось. Почалися мочарі. Обабіч дороги мурашились тисячі людей у смугастих арештантських робах. Вони копали якісь канави. Це було жахливе видовище. В'язні стояли по коліна в болоті і, не розгинаючись, працювали в шаленому темпі. Під жалюгідним рам'ям на спинах нещасних ходуном ходили гострі лопатки. Було таке враження, що працюють не люди, а живі скелети, на яких для чогось натягли смугасті роби.

Вздовж канав походжали вгодовані, дужі наглядачі з жовтими пов'язками на рукавах та замашними гумовими палицями в руках. Вони раз у раз піднімали свої палиці й опускали на спини тих, хто, на їхній погляд, працював не досить інтенсивно. Трохи осторонь купками стояли есесівці; одні з них спостерігали, як посувається робота, інші вели жваві розмови, реготали. Деякі, діставши термоси із шкіряних ранців, що висіли на вбитих у сосни цвяхах, щось пили.

У кількох місцях прямо над дорогою горілиць лежали акуратно складені в невеликі штабелі трупи. Головою до дороги, ногами до канави. Мертвецький оскал зубів. Широко відкриті скляні очі дивляться в небо. На темно-жовтих, зсудомлених у предсмертних корчах обличчях ніби застигло німе запитання: «За що?» Вигляд трупів, з німецькою акуратністю складених у штабелі, як складають шпали, приголомшив нас. Усі притихли, похнюпили голови.

Невдовзі колона зупинилася біля брами табору. Есесівці, що охороняли нас, позіскакували на бруківку. Залунали крики:

— Раус! Аллес вег! Льос! Льос![39]

Ми поквапливо стрибали з машин. Стукіт дерев'яних колодок заглушав крики есесівців. Останні пустили в хід приклади, зганяючи нас в одну колону. Крики конвоїра, зойки і стогін в'язнів, клацання дерев'яних колодок на бруківці — усе змішалося, утворивши неймовірний шарварок. Почалася процедура перераховування.

Стояла несамовита липнева спека. В дорозі ми її не відчували, а тут, тільки-но зіскочили з машин, в обличчя пахнуло розжареним повітрям. В ніс ударив нудотний сморід, який нагадував запах паленої гуми, горілого м'яса і шерсті. Було таке відчуття, що в повітрі немає кисню, тільки гар і сморід. Ми розгублено поглядали на всі боки, не розуміючи, в чому річ. Ніде поблизу не горіло, а духота і сморід такі, що не продихнеш.

Прямо переді мною стояв грузовик із високим брезентовим тентом. Він затуляв табір. Та коли грузовик від'їхав, я побачив височенну квадратну трубу, з якої вихоплювалися рвані язики полум'я і валував густий чорний дим. Велетенський стовп цього диму, здавалося, підпирав небо, що різко обривалося за суцільною стіною мурованих блоків. За пеленою диму висіло в небі неправдоподібно велике, поплямлене попелом, багряне сонце. Хмара диму по краях рожевіла, а до центру ставала бузковою. Стовп, що підпирав її, весь час змінював свої обриси, переливаючись різними барвами у променях призахідного сонця.

«Якийсь завод», — подумав я, хоча досі нічого подібного не бачив.

Нас уже втретє перераховували, так що був час трохи оговтатись і роздивитися довкола. Перед нами розкинувся величезний табір, оточений кількома рядами колючого дроту, по якому проходив електричний струм. Це видно було з того, що сталевий колючий дріт, який ще не встиг поіржавіти, був натягнутий на білі ізолятори; вони з двох боків густо обліплювали квадратні залізобетонні стовпи заввишки метрів вісім. Внизу, біля самої землі, стовпи були метрової товщини, а вгорі вони звужувались і горішніми кінцями загиналися в бік табору. На кожному висіла потужна електрична лампа з білим абажуром-відбивачем. Стовпи стояли один від одного на відстані шести-восьми метрів. Іззовні їх також обліплювали ізолятори; і на них було натягнуто колючий дріт. Таким чином, один ряд стовпів утворював дві стіни дротяної загорожі, через яку не пролізло б навіть цуценя.

Та це було лише зовнішнє кільце дротяного загородження. За ним, на відстані двох метрів, проходило середнє, а ще за чотири метри — внутрішнє, таке ж потужне, як і двоє перших, і так само під струмом. По периметру дротяної огорожі через кожні сорок-п'ятдесят метрів височіли муровані вишки з прожекторами, крупнокаліберними кулеметами і телефонами. Саме в цей час із найближчої до нас вишки вартовий кричав комусь у телефонну трубку:

— Нічого цікавого. Три сотні доходяг і машина трупів…

Нас підвели до брами, перед якою рябів опущений смугастий шлагбаум. На все життя я запам'ятав цю браму, браму Освенціму, крізь яку пройшло п'ять мільйонів людей з усіх кінців Європи, а вийшло всього лише кілька тисяч. Та про це далі.

Брама табору зовні скидалася на арку якогось великого промислового підприємства. Угорі на сталевій сітці крупними металевими літерами було викладено гасло: «Праця робить вільним», тобто свободу можна здобути через працю. Це лицемірне гасло розраховувалось на простаків, бо з самого початку Освенцім був задуманий гітлерівською верхівкою як ферніхтунгслагер, тобто табір знищення, з якого не повинен був вийти живим жоден в'язень. У таборі широко побутувало зловісне прислів'я: «Арбайт махт фрай — крематоріум драй», тобто «Праця робить вільним через три крематорії».

Ліворуч од воріт я побачив контрольно-пропускний пункт і караульне приміщення. Одразу за прохідною праворуч і ліворуч стояли дерев'яні бараки і цегляні будівлі, в яких містилися службові приміщення та різні господарчі служби — кухні, майстерні, лазні, дезинфекційні пункти, перукарні, склади тощо. В глибині території табору виднілися ряди мурованих двоповерхових будівель, схожих. на військові казарми. Це — блоки. Їх було кілька десятків. А ліворуч, поодаль від усіх будівель і служб, поблизу дротяної огорожі, стояла вгрузла в землю важка споруда — крематорій. Зовні вона скидалася на пекарню, побудовану в суто німецькому стилі. Це була широка приземкувата будівля з бурої цегли з гостроверхим дахом під червоною черепицею. Над нею, як меч, устромлений в небо, стирчала двадцятиметрова квадратна труба, з якої валив густий чорний дим. Туманом осідаючи над табором, він розносив нудотний сморід, від якого можна було збожеволіти. У повітрі літала пухнаста жирна сажа. Опускаючись на землю, вона вкривала всі предмети, траву й квіти.

В'язні, наче гуси, повитягували тонкі шиї і не зводили з крематорію очей.

— Що ж це буде? — розпачливо спитав один.

— А буде те, що прямо через цю трубу вознесемося на небесі, — відповіли йому.

Нарешті підняли шлагбаум, відчинили браму і нас повели в табір. Усі йшли понурі, пригнічені. Кожен думав про своє, і всі разом — про неминучу смерть. Браму проходили, наче ворота пекла.

Біля караульного приміщення колону знову зупинили. Ждали начальства, яке мало вирішити, де нас влаштувати, у карантин чи… ліворуч. Ліворуч — означало в крематорій. Усе залежало від того, чи знайдеться для нас місце в карантині.

Обабіч бруківки, що стрілою врізалася в табір і ділила його на дві рівні частини, я побачив акуратно підстрижені газони, навіть квіти. Далі мою увагу привернули дерев'яні щити, на яких білою фарбою були написані найрізноманітніші гасла. Для них спільним було одне: нечуване лицемірство, брехливість. На одному щиті я прочитав стовпчик написів, наче вірш:

«На волю є тільки один шлях!

На шляху до осягнення волі стоять такі віхи:

Чистота,

Акуратність,

Охайність,

Пунктуальність,

Слухняність,

Ретельність,

Чесність,

Правдивість,

Працелюбність,

Покірність,

Готовність до самопожертви,

Любов до вітчизни!»

Щит із цим «кодексом порядності» стояв неподалік крематорію, який більш переконливо показував «єдиний шлях до свободи». Очевидно, цими блюзнірськими гаслами фашисти сподівалися посіяти в головах в'язнів ілюзії на можливе звільнення.

Ми встигли прочитати всі гасла і багато чого побачити, а начальства все ще не було. Мою увагу привернув табірний плац. Там кількасот в'язнів під керівництвом есесівця вчилися ходити на колінах. Тих, хто втрачав рівновагу й падав, асистенти есесівця били палицями. Як зрозуміли ми потім, мета цієї «спортивної ходьби» на колінах була геніально проста: виявити тих, хто швидше стомлюється, таких без зайвих церемоній відправляли в крематорій.

Ось повз нас у напрямі крематорію поїхав транспортний віз, запряжений десятьма в'язнями. На ньому, наче дрова, лежали голі трупи, скелети, обтягнені темно-жовтою шкірою. Кілька приречених стогнали і, отже, були ще живі, але на них не звертали жодної уваги. Колеса гуцикають по бруківці, у такт цьому гуциканню теліпаються посинілі, висохлі руки покійників з покарлюченими пальцями, які, здавалося, роблять останню безнадійну спробу втриматися за життя…

Ось погнали довжелезну колону в'язнів. Кілька тисяч невільників! Різкий стуків дерев'яних колодок заповнив увесь табір і невимовним болем озвався в наших серцях. Нещасні брели, наче на протезах, не реагуючи на удари гумових палиць. Відчувалося, що кожен крок давався їм з мукою, а вони ще й підтримували товаришів, котрі вже остаточно вибилися з сил. Своїм зовнішнім виглядом ці страдники мало чим одрізнялися від мерців, яких щойно повезли в крематорій.

За чотирнадцять місяців лютої неволі мені довелося побачити немало колон в'язнів і радянських військовополонених, немало сумних процесій, та печальнішої, ніж ця, я не бачив. У в'язнів були землисто-сірі, виснажені голодом і муками обличчя, смертельна втома сірою пеленою застилала їхні глибоко запалі, мертві очі.

Це страхітливе видовище примушувало мене внутрішньо здригатися, та водночас воно переконувало, що фашистам все одно не вбити життя на землі. Дивлячись на цих мучеників, я подумав: якщо немає кінця-краю людському стражданню, то це не тому, що в світі немає межі жорстокості, а тому, що життя непереможне і в найкволішому, в найвиснаженішому з цих страдників нелегко погасити його останній вогник…

Колона пройшла і зникла за поворотом, а ми ще довго дивилися їй услід. Поки що я збагнув одне: в цьому таборі розігрується одна з найжахливіших людських трагедій, глибину якої ми ще не встигли осягнути.

Нарешті з'явився якийсь фюрер із шкіряною текою в руці. Смачно позіхаючи, він прийняв рапорт начальника конвою, порився в теці, знайшов потрібного папірця, потім байдужим поглядом окинув нашу колону, поморщився:

— Сто гефтлінгів — на нумерацію. Після нумерації — у блок 2-А. Іншим немає місця. Відправте їх у Біркенау в розпорядження Молла. Виконуйте!

— Яволь! — козирнув начальник конвою і заходився відраховувати сто в'язнів. Я потрапив до цієї сотні. Решту повели назад, за браму. Згодом я дізнався, що означали слова «відправте їх у Біркенау в розпорядження Молла». Есесівець Молл був на той час комендантом усіх крематоріїв і начальником зондеркоманд з постійною резиденцією в Біркенау. Він недарма вважався богом смерті, найжорстокішим катом цього пекельного комбінату. Усіх, кого відправляли в його розпорядження, Молл спалював у печах крематоріїв.

Те, що ми потрапили на нумерацію, означало: нас вливають у загал в'язнів табору, а це на деякий час відстрочувало нашу загибель.

Перш ніж нумерувати, групу повели на дезинфекційну станцію, де всім наказали роздягтися догола і пірнути в бочки, наповнені якоюсь рідиною, що пекла вогнем. Процедура дезинфекції тривала кілька хвилин. Я поспішав, як міг, однак мішень штрафника, нашита на моїй робі, привернула увагу есесівця. Коли я вже вилазив із бочки, він уперіщив мене гумовою палицею по спині так, що мало не перебив хребта. Після цього удару в мене цілий місяць болів поперек.

З дезинфекції нас голих погнали на нумерацію. У бараці під наглядом есесівських офіцерів трудилося двадцять в'язнів, спеціалістів з таврування. Це була своєрідна майстерня. Посеред барака стояло десять столів. Біля кожного під наглядом офіцера працювало по два «художники». Офіцер тримав наші супровідні картки. Біля головного, «диспетчерського» столу есесівець голосно вигукував прізвище в'язня, звіряв його особу з фотокарткою і помахом руки показував, до якого столу йому слід підійти.

Диспетчер вигукнув моє прізвище, і я з завмираючим серцем пішов до вказаного столу. Це був перший і останній випадок, коли фашисти змушені були назвати моє прізвище. За три роки перебування в тюрмах і таборах мене викликали тільки по номеру. Після таврування я перетворювався в безлику істоту, в раба-робота, позбавленого батьківщини, волі, імені і всього того, без чого немислиме людське життя.

Як я вже сказав, біля кожного столу стояв офіцер, котрий пильно стежив за тавруванням. З цього можна було зробити висновок, що нумерації і якнайсуворішому обліку в'язнів тут надавали величезного значення. Адже фашисти хотіли на віки вічні зберегти таємницю Освенціму, поховати її разом із знищеними людьми. Таврування дозволяло їм вести точний облік живих і мертвих, стежити за тим, щоб жоден з в'язнів не вирвався на волю. Дві переклички на день у самому таборі і кілька перекличок під час роботи в арбайтскомандах убезпечували адміністрацію табору від усяких випадковостей. Слід сказати, що серед двох тисяч німецьких концтаборів таврували в'язнів тільки в Освенцімі. Цей табір був на особливому становищі і в таємних планах гітлерівської верхівки займав осібне місце.

Я підійшов до вказаного столу. Один із «художників» поклав мою ліву руку на стіл, боляче зчавив передпліччя, натягуючи шкіру. Другий, орудуючи голками, намоченими в китайській туші, виколював Освенцімський номер 131161. Так я став гефтлінгом номер 131161 — хундертайнундрайсігхундертайнундзехціг.

Поки мене таврували, потворної зовнішності есесівець явно зацікавився моєю особою. Він раз у раз поглядав то на мене, то на супровідну карточку. При цьому його очі за скельцями великих окулярів наливалися хижим блиском. Як тільки закінчили виколювати номер, він поставив його в мою супровідну картку, а також у щойно заведену на мене Освенцімську карточку, встав і, не кажучи жодного слова, почав мене лупцювати. Я впав, ударився головою об підлогу і знепритомнів. Прийшов до тями надворі. Двоє в'язнів тягли мене голого під руки. Все тіло пронизував гострий біль, паморочилась голова, до горла підкочувалась нудота. Очевидно, у мене був струс мозку. В цю мить я ладен був кинутися на колючий дріт і померти, та чомусь механічно переставляв ноги і йшов разом з усіма.

Групу привели на склад, де видали смугасту тюремну форму, яку до нас уже носили, либонь, чи не десятки в'язнів — така вона була заношена й перетліла. На ноги видали дерев'яні гольцшуги, що заміняли в таборі взуття. Одяг, в якому ми приїхали, забрали на предмет дезинфекції та перевірки, — а раптом хтось зашив у ньому золото.

Комірник, котрий видавав форму, попередив: у таборі можна втратити голову, але шапку — ні в якому разі, бо за це вбивають на місці. А там тієї шапки — її називали «мютцен» — неоковирно зшитий чепчик із смугастої мішковини.

Ми вже одягнені стояли в строю, як із канцелярії прибіг захеканий есесівець. Він вигукнув мій номер, а коли я вийшов, кулаком збив мене з ніг і кілька разів копнув чоботом. Виявляється, мені треба було одержати не звичайну форму, а форму штрафника з нашитими спереду і ззаду червоними кругами-мішенями.

Після того як мене переодягли, нам видали білі стрічки з написаними на них чорною тушшю номерами, а заодно нитки й голки, наказавши пришити ці стрічки на куртки і штани. Своїми покаліченими пальцями я не міг втримати голки в руках і чекав уже нової розправи, та, спасибі товаришам, пришили кляті номери, і я вчасно став у стрій.

Нас погнали до карантинного блоку номер 2-А і там передали блоковому. Відтепер ми стали «повноправними» в'язнями табору, в якому безслідно зникали сотні тисяч людей. Я ж став не просто гефтлінгом Освенциму, а живою мішенню. Для будь-якого Освенцімського в'язня шлях до крематорію був дуже близький, та для мене він скоротився у стократ. Моя куртка з нашитими на ній червоними кругами штрафника уся була в плямах від крові і в дірках від куль. Не знаю, скільки чоловік одягали її до мене і де їхній попіл…

Мене знову охопив відчай. Я вже думав не про життя, а про те, яка смерть краща: від кия блокового чи капо, від удару есесівського чобота, від голоду чи есесівської кулі? Кінець кінцем вирішив: єдиний вихід у цій ситуації — кинутися на колючий дріт. Тим більше, що наш карантинний блок був поблизу дротяної огорожі, по якій проходив струм високої напруги.

Гусли сутінки. Враз по всьому периметру дротяної загорожі спалахнули тисячі сліпучих вогнів. То ввімкнули прожектори на сторожових вишках й електричні лампи на стовпах. З відчаєм невідривно дивився я на яскраво освітлену густу огорожу з колючого дроту, по якому проходив струм високої напруги…

2

Зловісне слово Аусшвітц я вперше почув у краківській тюрмі від Казимира. Він розповів, що Аусшвітц — це кодова назва старанно засекреченого табору поблизу польського міста Освенцім, табору, в якому безслідно зникають десятки і сотні тисяч в'язнів. «За цим незрозумілим словом, — стишив голос Казимир, — криється якась жахлива таємниця гестапо. Її ще нікому не вдалося розгадати, бо Аусшвітц свідків не залишає. Навіть есесівці в розмові між собою вимовляють це слово пошепки».

Звідки ж узялося це незрозуміле слово і що воно означає?

Керівні фашистські бонзи і зокрема Гітлер полюбляли всілякі таємничі символи, паролі, містичні знаки, рідкісні афоризми, якими вони зашифровували свої розбійницькі плани, операції, кампанії тощо. Гітлер видавав себе за знавця історії, він любив жонглювати афоризмами або висловлюваннями видатних державних і військових діячів минулого. Часто-густо під впливом несподіваних імпульсів він придумував таємничі кодові назви для військових або політичних операцій. Так, наприклад, коли Гітлеру показали перший зразок нового пістолета, він раптом згадав відомий афоризм Юлія Цезаря «Si vis pacem, para bellum»[40] і в задумі кілька разів повторив останні два слова афоризму, які по латині читаються «пара белум», після чого наказав новий зразок пістолета назвати парабелумом.

Подібних прикладів можна навести чимало. Гітлера старалися мавпувати його сатрапи, зокрема Гіммлер. Коли навесні 1940 року заклали «перший камінь» майбутнього Освенціму, рейхсфюрер СС довго роздумував, як назвати новий табір, котрий і за своїми розмірами і значенням у недалекому майбутньому мав перевершити всі існуючі і запроектовані табори. Слід відзначити, що, до захоплення фашистами влади, в Німеччині було всього три концтабори з невеликою кількістю в'язнів; навесні 1940 року їх було вже кількасот, а напередодні краху Третього рейху налічувалося дві тисячі з загальною кількістю в'язнів понад п'ять мільйонів чоловік, громадян тридцяти семи країн. Як було доведено на Нюрнберзькому процесі, в цих таборах за період їх існування гітлерівці знищили дванадцять мільйонів чоловік. Це один з найтяжчих злочинів німецького фашизму.

Серед двох тисяч концтаборів фашистської Німеччини Освенцімський мав бути найбільший, йому відводилася особлива роль у кровожерних гітлерівських планах винищення цілих народів. Цей табір був улюбленим дітищем Гіммлера. Ось чому він сам придумав йому назву — Аусшвітц.

В ті часи на всіх німецьких верстатах і рубильниках були такі основні кнопки або стрілки: червона з написом «айн» (скорочено від німецького «айншальтен» — вмикати) показувала порядок вмикання, і синя з написом «аус» (скорочено від німецького «аусшальтен» — вимикати) показувала порядок вимикання верстата, агрегату, мережі тощо. Слово «аусгештальтет» — вимкнутий, може означати й «ізольований», а в ширшому значенні — «ізольований від усіх». І нарешті «ausschlissen» — вимикати, ізолювати від суспільства. Через це Гіммлер вирішив, що скорочення «аус» цілком підходяще для кодової назви нового табору. Та оскільки воно могло прижитися як кодова назва багатьох подібних таборів смерті, це неминуче призвело б до плутанини.

Подивившись на карту Польщі, Гіммлер помітив, що. назви багатьох населених пунктів у районі Освенціма закінчуються на «вітц» — Катовітц, Свентаховітц, Мисловітц, Мановітц, Глейвітц тощо. Тоді він з'єднав «аус» з «вітц». Буква «ш» ввійшла всередину як з'єднувальна, щоб зручніше було вимовляти. Так народилося слово «Аусшвітц», яке до того не фігурувало в жодній мові.

У розмовах між собою нацисти називали Освенцімський табір «ферніхтунгслагер», тобто табір знищення, а в документах фігурувала кодова назва «ФЛ Аусшвітц».

Після війни в газетах писали спершу «Аусвітц», потім «Аусшвіц», «Аушвітц» і, нарешті, «Аушвіц», хоч, як бачимо, правильна назва «Аусшвітц», як у всіх документах.

Таким чином, у свідомості есесівців слово «Аусшвітц» мало асоціюватися з поняттям «вимкнутий», «ізольований» і з вказівкою на місце ізоляції, в даному разі — Польщу. Згодом Аусшвітц стали називати просто Освенцімом за назвою невеликого польського містечка, яке було поблизу центрального табору.

Таємницю Аусшвітцу розгадали в 1944 році. Уже тоді світ дізнався про існування цієї страхітливої фабрики смерті — і дізнався завдяки героїчним зусиллям Освенцімських підпільників-антифашистів, учасників руху Опору. Чеська патріотка архітектор Віра Фолтінова, ризикуючи життям, винесла з будівельної контори центрального Освенціму робочі креслення таборів та крематоріїв разом із картою розташування всього комбінату смерті. При цьому їй допомагали уродженець Праги Ота Краус (Освенцімський номер 73046) та Еріх Кулка, родом із Всетіна (Освенцімський номер 73043)[41]. Документи потрапили в надійні руки польських і чеських партизанів. Пізніше їх передали командуванню Радянської Армії і після війни демонстрували на Нюрнберзькому процесі як речові докази.

27 січня 1945 року раптовим ударом частини Радянської Армії визволили місто Освенцім, захопили табори, врятувавши 2819 чудом уцілілих в'язнів. Усього 2819! І це з п'яти мільйонів чоловік, яких протягом п'яти років перемолов ОсвенцімІ Правда, перед тим гітлерівці вивезли кілька тисяч в інші табори, але там їх майже всіх знищили. Тільки одиницям пощастило вижити і повернутися на батьківщину.

Серед цих щасливців був і я. Відтоді минуло понад двадцять п'ять років. Багатьох уже немає в живих. Нині слова «колишній Освенцімський в'язень» звучать майже фантастично. Мені й досі не віриться, що я виповз із газової камери цього пекла…

Що ж являв собою Освенцімський табір?

Це був величезний комбінат, до якого входило двадцять дев'ять концентраційних таборів особливого режиму.

У вересні 1939 року гітлерівські орди окупували Польщу. Слідом за вермахтом на польські землі хлинули загони СС, СД, жандармерії і поліції, усякі ейнзацгрупи і зондеркоманди — підрозділи і частини особливого призначення, на які покладалося завдання вогнем і мечем утвердити «новий лад» на завойованих землях.

Численні спеціальні комісії вивчали захоплені території. Особливу увагу вони приділили району Освенціма. Перед однією з комісій Гіммлер поставив завдання дати вичерпні рекомендації щодо можливості створення в районі Освенціма великого концентраційного табору, який у майбутньому мав відіграти вирішальну роль у здійсненні божевільних планів Гітлера — знищити цілі народи.

Спершу ідея створення такого табору народилася в управлінні головнокомандуючого військами СС і поліцією, яке в той час перебувало в Бреслау. Очолював його групенфюрер СС Еріх фон дем Бах-Зелевські. Його заступником був оберфюрер СС, інспектор гестапо Віганд. Останній пропонував створити величезний концентраційний табір особливого режиму з метою «проведення грунтовної санітарної чистки генерал-губернаторства й особливо Сілезії». Інакше кажучи, з метою суворої ізоляції і знищення всіх «небезпечних і небажаних елементів» на окупованих польських землях. Цілком зрозуміло, що під «небезпечними й небажаними елементами» малися на увазі всі, хто чинив опір кривавому «новому порядку» або міг чинити такий опір в майбутньому.

Ідея Баха-Зелевські і Віганда сподобалася Гіммлеру, який вирішив зробити її глобальною: в майбутньому таборі знищувати не лише «небезпечні й небажані елементи», але й цілі народи, віднесені маніяком Гітлером до «нижчої раси».

Членом однієї з інспекційних комісій, яка оглядала і вивчала район Освенціма, був тодішній комендант концентраційного табору в Заксенхаузені Рудольф Гесс. Його вважали зразковим нацистом і крупним спеціалістом з «концентраційних справ». До нього благоволив сам Гіммлер. Через те, видаючи у квітні 1940 року наказ про створення концтабору знищення Аусшвітц, Гіммлер призначив його комендантом Рудольфа Гесса.

20 травня того ж року в Освенцім із Заксенхаузена прибула група есесівців та капо на чолі із своїм шефом Рудольфом Гессом, а вже 14 червня з Польщі привезли перших 728 політв'язнів. Перед ними виступив Гесс. У своїй промові він, зокрема, заявив: «Ви прибули в концентраційний табір особливого режиму. Звідси є тільки один вихід на волю — через трубу крематорію». Слід сказати, що Гесс не відзначався красномовністю, хоча й любив виступати перед в'язнями. Свої «привітальні» промови, які складалися з кількох зазубрених цинічних речень, він незмінно закінчував вищенаведеною фразою.

У тому ж 1940 році збудували перший крематорій. Невдовзі в Освенцім почали прибувати переповнені людьми ешелони з усіх кінців Європи. На їхніх кістках розширювався і розбудовувався величезний табір, під який згодом відвели сорок квадратних кілометрів площі. Ще в 1940 році з навколишніх сіл Бабіце, Буди, Райско, Бжезінка, Брошковіце, Пляви, Гермезее та інших гітлерівці виселили всіх мешканців. На їхньому місці, наче гриби після дощу, виростали філіали табору. До кінця 1944 року їх уже нараховувалося 29, причому кожен із філіалів у свою чергу обростав дрібнішими філіалами, число яких іноді доходило до кількох десятків. Так, наприклад, Освенцім-ІІІ, або, як його називали, Буна, мав 39 власних філіалів, розкиданих по всій Сілезії. Освенцім став схожий на велетенську ракову пухлину, від якої увсібіч розходилися метастази.

На час мого прибуття це вже був величезний концтабір, що складався з трьох відділень.

Освенцім-І — центральний табір концерну. Тут містилися есесівський гарнізон у складі двадцяти п'яти тисяч чоловік, головна канцелярія, центр гестапо, заводи і фабрики, які обслуговували німецьку армію. В ньому постійно перебувало від 25 до 50 тисяч в'язнів. На місце тих, хто гинув, щодня прибувало поповнення. В Освенцімі-І цілодобово працював один крематорій, що позначався цифрою І.

Освенцім-ІІ побудований за два кілометри від центрального табору на місці польського села Бжезінка. Звідси пішла і його німецька назва — Біркенау. Основним завданням цього табору було масове знищення в'язнів у газових камерах з наступним спаленням у крематоріях. Йому підлягали дрібніші, так звані «трудові» табори: сільськогосподарський — Буда, птахівницький — Гермезее, овочівницький — Райско і хімічні лабораторії. В Освенцімі-ІІ постійно утримувалося від 125 до 250 тисяч в'язнів. Тут цілодобово працювало чотири крематорії. В документах табірної адміністрації і канцелярії Гіммлера вони значилися під цифрами II, III, IV, V. У цих крематоріях було тридцять шість печей для спалювання трупів і вісім газових камер. У найбільших крематоріях — II і III — газові камери були під землею, а в крематоріях IV і V — на поверхні землі. Крім восьми газових камер, за межами табору були ще два бункери, пристосовані під газові камери. Вони називалися бункер IV і бункер V.

Освенцім-ІІ (Біркенау) будували за останнім словом техніки. Тут було велике, чудово обладнане містечко для адміністрації та есесівського гарнізону. Судячи з водокачки, розрахованої на задоволення потреб у воді великого міста, містечко мало рости й далі. Про це свідчила і величезна очисна станція, де перероблялися нечистоти, які ішли потім на удобрювання полів сільськогосподарських таборів. Гордістю адміністрації Освенціму-ІІ була величезна псарня, в якій навчали кількасот сторожових псів. Вгледівши людину в смугастій формі, люті вовкодави шаленіли.

Освенцім-ІІІ (або Буна) був концтабором, в'язні якого працювали на будівництві промислових підприємств по виробництву синтетичного каучуку і бензину в Мановіцях. Йому підлягали також дрібніші табори при вугільних шахтах у Фюрстенбурзі, Кенігсхютте, Явишовіцях, Голешові. Восени 1944 року в Гливіцях, Гінденбурзі, Блехгаммері, Гейдебреці та в інших місцях були створені нові табори — філіали Освенціму-ІІІ.

Ще задовго до війни гітлерівці до найменших деталей розробили план страхітливого і нечуваного за масштабами злочину — знищення мільйонів людей з допомогою найновіших досягнень науки й техніки. Про це свідчить технічна документація будівництва крематоріїв. Хоча крематорій І спорудили в кінці 1940 року, а крематорії II, III, IV і V у кінці 1942 року, на технічних кресленнях, які зберігалися в будівельній конторі центрального табору, стояла дата виготовлення— 1937 рік, фірма «Топф і сини» в місті Ерфурті.

Таким чином, ще в тридцяті роки, тобто одразу ж після захоплення гітлерівцями влади в Німеччині, вони збиралися реалізацію своїх страхітливих планів винищення цілих народів поставити на промислово-індустріальні рейки.

Зовні крематорії нагадували звичайні пекарні. Це були приземкуваті будівлі, споруджені в типово німецькому стилі — з високим дахом і загратованими вікнами. Двір кожного крематорію оточувала огорожа з колючого дроту під струмом. На газонах росли квіти, доріжки акуратно посипані піском. Газові камери, розміщені під землею, виступали над поверхнею всього на півметра. Згори їх маскував зелений газон. Людина, що вперше потрапляла на територію крематорію, не могла навіть подумати, яке це страшне місце.

Крематорії II і III були біля самого табору, а IV і V ховалися в невеликому ліску. Довкола крематоріїв лежали штабелі дров для спалювання трупів.

Гітлерівці планували до кінця 1945 року побудувати в Біркенау ще два крематорії, які своєю потужністю мали перевершити вже існуючі. Усі «виробничі» процеси в цих крематоріях передбачалося повністю автоматизувати й електрифікувати.

Крематорії І, II і III мали по дві підземні газові камери. Перша, велика, правила за роздягальню, а при потребі — за трупарню. У другій в'язнів отруювали газом. Роздягальні були акуратно побілені. В центрі кожної на відстані чотирьох метрів одна від одної стояли бетонні колони. Під стінами і навколо колон були лави, над ними вішалки з номерами. Написи на кількох мовах попереджали:

«ДОТРИМУЙСЯ ТИШІ!»

«ДОТРИМУЙТЕСЯ ЧИСТОТИ І ПОРЯДКУ!»

Над стрілками, що вказували на двері газової душогубки, були написи:

«ДЕЗИНФЕКЦІЯ», «ДУШОВА»

На перший погляд газова камера справді нагадувала душову. Та, як розповідають Ота Краус й Еріх Кулка, з душових воронок, що висіли під стелею, ніколи не текла вода. Зате між бетонними колонами проходило дві металеві труби з великою кількістю отворів. Через стелю і дах вони виводилися у дворі на поверхню землі і там закінчувалися клапанами, що герметично закривалися. Через ці клапани в труби засипали циклон — кристалічну отруйну речовину. Якщо її висипати з герметично закритої банки, вона вступає реакцію з киснем, виділяючи отруйний газ. У кожній газовій камері можна було отруїти одночасно до двох тисяч чоловік. Газові камери мали ліфти, якими трупи піднімали в печі крематорію.

Печі розташовувалися на першому поверсі. За конструкцією вони були триступеневі. Через першу ступінь вдувалося повітря, в середній була власне топка, у третю, горішню, на колосники з вогнетривкої цегли складали трупи. Печі зачинялися чавунними дверцями.

На першому поверсі кожного крематорію містилася прозекторська, де есесівські лікарі провадили найрізноманітніші досліди над живими людьми. Поряд з прозекторською — зал для страт. В ньому гладенька бетонна підлога ледь помітно понижувалась до центру, де проходила канава для стоку крові страчених. Задню стіну цього приміщення для чогось фарбували у чорний колір. Сховані в стіні двері вели до ліфта, якими трупи піднімали прямо в піч.

У крематоріях були машинні відділення, електромотори, вентилятори, піч для спалювання ганчір'я, умивальня, кімната есесівців, приміщення, де переплавлялися золоті зуби, вирвані в мертвих.

До газових камер в'язнів водили мурованими сходами. Для зручного транспортування старих, хворих, немічних, напівмертвих і мертвих існував спеціальний похилий спуск, по якому їх просто спускали в газову камеру.

Ота Краус та Еріх Кулка наводять у своїй книзі розповідь угорського лікаря Мікулаша Ніжлі про події, свідком яких йому доводилося бути не раз, бо Мікулаш Ніжлі майже півроку жив у кімнатці при одному з крематоріїв табору Біркенау.

Розповідь Ніжлі є цінним і, треба сказати, унікальним свідченням очевидця. Тому я подаю її в своїй книзі.

«Із залізниці долинає протяжний гудок паровоза. Світає. З вікна я бачу залізничні колії і довгий ешелон. За кілька хвилин відчиняються двері вагонів, платформа заповнюється людьми. Сортування новоприбулих тривало не більше як півгодини. Частина нових в'язнів уже вирушила в дорогу.

У моїй кімнаті чути голоси і тупіт, що долинає з котельної крематорію: там закінчуються приготування до прийому нового ешелону. Я чую шум електромоторів; починають працювати величезні вентилятори, які нагнітають повітря в печі. П'ятнадцять таких вентиляторів працює одночасно, по одному на кожну піч. Печі збудовані в приміщенні, довжина якого тридцять метрів. Вони складені з червоної цегли, їхні величезні чавунні дверцята вишикувалися страхітливою чорною шеренгою.

Колона в'язнів підходить до воріт крематорію. Ось вони одчиняються. Люди йдуть п'ятірками. Про їхню подальшу долю вже ніхто нічого не знатиме. Хто хоч раз пройшов ці 300 метрів від залізничної платформи до воріт крематорію, той уже ніколи не повернеться назад, і ніхто про нього більше нічого не почує. Така доля людей, відправлених з платформи ліворуч.

Вони йдуть повільно. Діти тримаються за одяг матерів. Малюків несуть на руках або везуть у колясках. Есесівці, що супроводжують колону, залишаються за ворітьми. На воротах висить оголошення про заборону входити стороннім, навіть есесівцям.

У дворі крани і шланги для поливання газону. Колона розсипається. Усі кидаються до кранів. Люди відштовхують одне одного, стараючись наповнити свої кухлі. Це й не дивно. Понад п'ять діб їм не давали води. Есесівці, які прийняли колону в дворі, уже звикли до цього. Вони терпляче чекають, поки сердеги п'ють. Доки вони не нап'ються, вишикувати їх у колону все одно не вдасться. Нарешті людей збирають докупи. Вони йдуть ще сто метрів доріжкою повз газони і підходять до металевого бар'єра; від нього дванадцять сходів ведуть униз, у велике приміщення, на дверях якого величезна вивіска, написана німецькою, французькою, грецькою і угорською мовами, пояснює, що там розміщені «душові і дезинфекція». Ця вивіска трохи заспокоює людей.

Вони заходять у просторе приміщення завдовжки двісті метрів. Воно побілене І яскраво освітлене. У центрі приміщення кілька стовпів, біля них та вздовж стін стоять лавки. Над лавками — ряд вішалок з номерами. Численні написи на різних мовах пояснюють, що одяг і взуття мають бути зв'язані й повішені на ці вішалки. Далі треба запам'ятати номер, щоб після душу можна було швидко знайти свої речі. «Ось вона, німецька акуратність!» — думають люди. Вони мають рацію: все робиться в інтересах порядку. Адже населення рейху чекає на тисячі пар взуття, і воно не повинно бути переплутане. Так само й одяг. Треба, щоб він зберігся.

У приміщенні зібралося близько 2 тисяч чоловіків, жінок і дітей. Заходять есесівці і наказують: «Кожному роздягтися догола! На це дається 10 хвилин!» Старі, дорослі й діти приголомшені. Жінки й дівчата озираються, вони тремтять від сорому. Може, вони не зрозуміли наказу німецькою мовою. Наказ повторюється. Тепер тон його нетерплячий і навіть погрозливий. Людей охоплює лихе передчуття, вони обурені. Та, усвідомлюючи своє безсилля, роздягаються. Старим і хворим допомагають в’язні із зондеркоманди. За десять хвилин усі роздягнені, одяг висить на вішалках. Люди старанно запам'ятали номери своїх вішалок!..

Есесівці відчиняють двері в кінці залу. Натовп кидається в сусіднє, також яскраво освітлене приміщення. Це велика кімната, тільки в ній немає ні вішалок, ні лавок. У центрі приміщення — колони. Та це не опорні колони, а чотиригранні металеві труби з густою сіткою отворів.

Усі вже зайшли в приміщення. Лунає команда: «Есесівцям і членам зондеркоманди залишити приміщення!» Наказ виконано. Двері зачиняються. Тим часом до крематорію під'їздить машина Червоного Хреста. Із неї виходять офіцер СС і санітар, котрий несе чотири зелені бляшанки. Вони сходять на підвищення серед газону, де із землі стирчать бетонні труби. Обидва одягають протигази, підіймають клапани труб. Потім розбивають кришку першої бляшанки і її вміст — зерна фіолетового кольору — засипають в отвір труби. Це зерна циклону. Вступаючи в реакцію з повітрям, вони перетворюються на газ. Зерна падають вниз, у металеві колони, що стоять посередині приміщення; а газ, що утворюється, через отвори в залізних трубах проникає в приміщення, наповнене людьми.

За п'ять хвилин усе закінчено…

А ще за двадцять хвилин починають працювати електричні вентилятори, які висмоктують газ. Двері роздягальні одчиняються. Водночас під'їжджають вантажні машини. Члени зондеркоманди виносять одяг та взуття і вантажать їх у машини. Усе це відвозять у дезинфекцію, цього разу в справжню дезинфекцію. А потім ці речі розвезуть по складах Німеччини.

Потужні вентилятори швидко видаляють газ із приміщення. Однак деяка його кількість ще зберігається, викликаючи в людей задушливий кашель, через це члени зондеркоманди змушені працювати в протигазах. У приміщенні вмикають світло, і перед тими, хто входить до нього, постає жахлива картина.

Тіла розкидані не по всій кімнаті. Вони лежать купою. У приміщенні височить страхітлива купа голих тіл. Це пояснюється тим, що газ насичує в першу чергу нижчі шари повітря, угору він підіймається поступово. Бідолашні жертви намагаються вилізти якомога вище, вони лізуть одне на одного. Люди хочуть одвоювати одну, максимум дві хвилини життя. Розігруються моторошні сцени. Якби люди в цю мить могли думати, вони зрозуміли б, що дертися вгору по своїх близьких і дітях марна річ. Але хто міг взагалі думати в цьому пеклі? Люди керувалися єдиним рефлексом — інстинктом самозахисту. У цій купі тіл найнижче лежали немовлята, жінки та старі, а здорові чоловіки були нагорі. Усі тіла сплелися в останній боротьбі, шкіра роздерта до крові, з носів і ротів тече кров. Обличчя сині і спотворені до невпізнання»[42].

Ця розповідь не потребує ні пояснень, ні коментування. Вона говорить сама за себе. Важко тільки зрозуміти одне: як могли цивілізовані люди свідомо чинити такі страхітливі злочини, такі нечувані бузувірства?! Нормальна людина цього не може зрозуміти…

У п'яти Освенцімських крематоріях було дев'ять газових камер і п'ятдесят печей. Пропускна здатність усіх газових камер на добу — близько десяти тисяч чоловік. Кожна піч за двадцять хвилин спалювала від трьох до десяти трупів, залежно від того, якими трупами завантажувалися печі — дорослих чи дітей. Таким чином, пропускна здатність усіх Освенцімських крематоріїв за годину становила від 450 до 1500 чоловік, а за добу від 10 800 до 36 000 чоловік. Якщо вирахувати час, потрібний на прибирання і дезинфекцію приміщень, на чистку топок, їх технічний огляд та поточний ремонт, а також час, який доводилося витрачати на усунення неполадок і аварій, середня пропускна потужність усіх Освенцімських крематоріїв практично дорівнювала двадцяти тисячам в'язнів на добу. Страшно навіть подумати: 20 тисяч чоловік міг спалювати Освенцім за добу!

Часто крематорії не встигали переробляти всю «сировину», що надходила. Тоді розкладали велетенські кострища із дров і нафти, на яких одразу спалювали цілі ешелони людей.

Із труб крематоріїв день і ніч валував густий чорний дим, виривалися язики полум'я завдовжки в кілька метрів. Удень у ясну погоду стовпи диму видно було за півтора десятка кілометрів. Дивно, що авіація союзників жодного разу не бомбила цей велетенський табір!

Хоч у самій Німеччині протиповітряна оборона була досить ефективна, повітряні армади союзників легко знаходили і накривали потрібні їм цілі. Уже перед самим кінцем війни американська авіація масованими ударами по Дрездену перетворила це місто на суцільні руїни. В останні дні війни авіація західних держав розбомбила заводи «Шкода» в Плзені і чесько-моравські заводи в Празі, хоча в цьому вже не було жодної потреби.

Розвідки західних союзників у роки війни успішно працювали в самій Німеччині і на окупованих територіях. Завдяки могутньому рухові Опору, в якому брали участь мільйони людей, західні розвідки легко добували потрібні їм дані. Без особливих зусиль вони виявляли будь-яку військову частину, завод, будь-який засекречений об'єкт і навіть такі цілі, як ракетні бази в Свінемюнде і Пенемюнде, а от Освенцімський комбінат вони ніяк не могли виявити, хоча стовпи диму і язики полум'я над п'ятьма Освенцімськими крематоріями та великі військові заводи на околицях міста легко було помітити з повітря. Та й як можна було не побачити двадцять дев'ять величезних таборів, над якими десятки разів пролітали цілі армади американських літаючих фортець. Сліпий — і той побачив би! Скільки б сотень тисяч людських життів можна було врятувати, якби своєчасно знищили крематорії і під'їзні колії до таборів! Кожне завивання сирени, яке сповіщало про повітряну тривогу, вселяло в серця в'язнів надію, що Освенцім розтрощать з повітря. Та все даремно. На табори не впала жодна бомба!

Річ у тому, що десятки тисяч Освенцімських в'язнів працювали на підприємствах промислових компаній і концернів «І. Г. Фарбеніндустрі», «Крупп», «Альгемейне електрітетс гезельшафт», «Сіменс», «Шукерт», «Стіннес», «Месснер», «Берле» та на багатьох інших, які мали картельні зв'язки з американськими концернами. Німецькі концерни одержували від експлуатації дешевої рабської праці в'язнів величезні прибутки, частина яких навіть у роки війни різними каналами текла в кишені американських та англійських товстосумів. Промислові концерни утримували есесівські гарнізони і виплачували адміністрації табору від чотирьох до шести марок у день за кожного працюючого в'язня, утримання якого обходилося адміністрації усього в тридцять пфенігів на день.

Про все це стало відомо уже після війни, а тоді ми, Освенцімські в'язні, тільки розводили руками, дивувалися й обурювалися, не розуміючи, чому на Освенцім не падають бомби.

Велетенські масштаби Освенцімського комбінату смерті і його «виробнича потужність» свідчили про те, що, в разі перемоги фашистської Німеччини, в Освенцімських крематоріях згоріли б цілі народи і передусім слов'яни та євреї. Освенцім був дітищем нацистської верхівки. Безпосереднім ініціатором і натхненником плану створення Освенцімського табору знищення був Гіммлер. Він любив цей табір і не раз казав, що мріє створити на місці Освенціму велетенське місто рабів. У ньому мало постійно перебувати 3–4 мільйони в'язнів, тривалість життя яких не перевищувала б шести місяців. Шеф гестапо мріяв дати цьому місту назву Гіммлерштадт.

На Варшавському судовому процесі над головним комендантом Освенцімських таборів Рудольфом Гессом сам звинувачуваний зізнався, що Освенцімський концерн за його географічним положенням, кліматичними умовами та мережею залізниць був дуже зручний для знищення передусім радянських військовополонених та єврейського населення, а потім і слов'янських народів[43].

Досить поглянути на географічну карту, щоб зрозуміти: Освенцім невипадково був вибраний як місце для створення комбінату винищення цілих народів. Євреї в масі своїй жили в південній Польщі, на території України, у Чехословаччині, Румунії та Угорщині. Крім того, Освенцім був на кордоні розселення багатьох слов'янських народів — чехів, словаків, поляків, українців. Недалеко була й Білорусія.

Про божевільні гітлерівські плани винищення євреїв у світовій літературі і пресі писалося вже багато. Втіленням у життя цих планів безпосередньо займалося берлінське Головне управління імперської безпеки, один із відділів якого очолював відомий нацистський злочинець Адольф Ейхман — найближчий співробітник Кальтенбруннера і Гейдріха. Ейхман мав спеціальні повноваження і відповідав за «остаточне вирішення єврейського питання». Він об'їздив і облітав усю Європу, втілюючи в життя людожерські накреслення Гітлера. В залежності від країни і місцевих умов Ейхман і його підручні діяли по-різному. В одному випадку вони, спираючись на грубу силу, заганяли євреїв у спеціальні резервації, так звані гетто, передусім у таких містах, як Варшава, Будапешт, Лодзь, Терезино, Хелм та ін. Звідси ешелонами їх вивозили в Освенцім під виглядом «переселення». В інших країнах створювалися так звані «вербувальні бюро». За допомогою брехливих обіцянок і підлих махінацій Ейхман та його помічники «вербували» євреїв для «переселення на схід». У Голландії і Греції, наприклад, вони вручали «завербованим» ордери на нові землі й маєтки. За це «переселенці» віддавали нацистам усе своє майно. До рук катів потрапляли величезні коштовності — золото, брильянти і мільйонні суми грошей у доларах, фунтах, франках, ліврах, песо, леях, злотих тощо. Все це переправлялося в надійні швейцарські банки.

В критичний момент Ейхман чкурнув із тонучого фашистського корабля. До 1950 року катюга переховувався в глухому закуті північно-західної Німеччини — в Мюнсбурзькій пущі, чекаючи слушної для втечі нагоди. Йому допомагали керівні діячі ФРН та ватіканські організації. Нарешті, прихопивши з собою величезні багатства, Ейхман втік до Південної Америки. В 1959 році його вистежили агенти ізраїльської розвідки й привезли в Ізраїль. Почалося слідство, яке тривало два роки. Тим часом Ейхман сидів у броньованій камері тюрми й писав мемуари. 11 квітня 1961 року в Єрусалимі почався судовий процес, який тривав цілий рік.

Що й казати, Адольф Ейхман знав дуже багато і, як повідомляла гамбурзька газета «Ді андере цайтунг», мав намір викрити на суді 387 своїх співучасників, багато хто з яких займав керівні посади у ФРН. Знаючи це, уряд ФРН заздалегідь подбав, щоб Ейхман не зміг скомпрометувати посадових осіб боннської республіки. В липні 1960 року спеціальний представник уряду ФРН зустрівся в Брюсселі з тодішнім прем'єр-міністром Ізраїлю Бен Гуріоном і висловив йому занепокоєння свого уряду в зв'язку з наступним судом над Ейхманом.

Західнонімецькі капіталісти й ізраїльські товстосуми швидко знайшли спільну мову. Бен Гуріон пообіцяв з усіма матеріалами попередньо знайомити уряд ФРН. Мало того, ізраїльський уряд пішов на те, щоб Ейхмана захищав західнонімецький адвокат Серватіус, котрий був довіреною особою найбільших нацистів ФРН. Для цього навіть довелося змінити існуючий закон.

Слідство і суд над Ейхманом, у процесі яких було розкрито всі деталі людожерського плану винищення євреїв, не перешкодили ізраїльським багатіям тісно співробітничати із західнонімецькими капіталістами, які свого часу добре погріли руки на ліквідації шести мільйонів євреїв, а багато хто і сам був причетний до цієї операції. Ізраїльським буржуа кінець кінцем плювати на те, хто заганяв їхніх братів по крові в газові камери, хто спалював їх у крематоріях. Їм плювати на шість мільйонів євреїв, знищених німецькими фашистами, які перебували на утриманні в німецьких монополій. Така природа капіталу. Ось чому суд над Ейхманом не потьмарив зворушливої дружби і взаєморозуміння між ізраїльськими і західнонімецькими капіталістами.

На Нюрнберзькому процесі, коли Ейхмана ще не було спіймано, його найближчі помічники розповіли Трибуналу, що розумів Ейхман під поняттям «остаточне вирішення».

«Усіма засобами фізично знищувати в таборах смерті, вбивати в газових камерах, а тіла спалювати в крематоріях. Цілком використати енергію працездатних в'язнів і всіма засобами домагатися від них якомога вищої продуктивності праці», — заявив у своїх свідченнях 6 січня 1946 року заступник Ейхмана Діттер Вісліцені.

Хоч як це дивно, але гітлерівці знищували мільйони євреїв в Освенцімі переважно руками самих же євреїв. Для цього вони створили спеціальну команду, так звану зондеркоманду, яка майже повністю складалася з в'язнів єврейської національності. Зондеркомандівці виконували ганебну роль помічників есесівців: роздягали приречених на смерть, заганяли їх у газові камери, піднімали спеціальним ліфтом задушених циклоном у печі крематоріїв або возили на кострища і спалювали. Робота в зондеркомандівців була страхітлива і, скажемо відверто, катівська.

Чому на цю катівську службу есесівці брали, як правило, євреїв? Річ у тому, що есесівців виховували в дусі таємничого символізму, що доходив до маніакального містицизму. Так був вихований і їхній божок Адольф Гітлер, параноїк від народження. Своїх підлеглих фюрер хотів бачити такими, як він сам. Він любив повторювати афоризми на зразок: «Чим більше в головах підлеглих туману, тим легше управляти ними»; «У головах моїх підлеглих повинен бути або туман, або ж взагалі не повинно бути нічого, інакше вони не зможуть втілити в життя моїх історичних накреслень»; «Солдат повинен уміти стріляти, займатися спортом і ні про що не думати, за нього думаю я…»

Політична тарабарщина та ідейний туман разом із примітивним трюкацтвом і безсоромною демагогією були невід'ємними атрибутами фашистських методів обробки населення в потрібному їм дусі. У той час, коли німцям жилося найтяжче, Геббельс і його підручні цинічно брехали, що німецький народ безмежно вдячний своєму фюреру за «щасливе і радісне життя». Усі знали, що життя те далеко не щасливе і не радісне, але, залякані терором гестапо, мовчали. Отже, це була не просто демагогія, а демагогія терористична.

Таємничий символізм, фаталістичний містицизм і сліпий фанатизм були наріжними каменями в жалюгідному духовному світі брудної і підлої брехні та ідіотських ілюзій нацизму, для якого основним постачальником «великих» ідей був Гітлер. Цей невиліковний параноїк ладен був пожертвувати не тільки всім людством, але й німецьким народом задля досягнення своїх маніакальних цілей. За ним сліпо і ревно ішло все злочинне кодло. Вони довели нордичний містицизм до абсурду. За переконанням фашистської керівної верхівки, євреїв, як представників іудейської, нібито неповноцінної раси, що вироджується, раси, проклятої самим господом богом, треба найжорстокіше переслідувати і зневажати, перш ніж вони зникнуть із лиця землі. «Шлях усіх іудеїв повинен пролягати через Аусшвітц, а там — через крематорії. Обслуговувати крематорії мусять іудеї. Ми знищуватимемо іудеїв руками самих же іудеїв. Вони спалюватимуть не лише своїх одновірців та одноплемінників, але й представників інших нижчих рас, за що їх ненавидітимуть усі», — сказав якось Гіммлер.

Ніде правди діти, серед євреїв траплялися окремі виродки, які, щоб врятувати власну шкуру, добровільно йшли працювати в зондеркоманду, причому бажаючих працювати там ніколи не бракувало. Їх справді люто ненавиділи всі. Цього вони заслужили своєю катівською службою. Тим-то дивує спроба авторів книги «Фабрика смерті» Ота Крауса та Еріха Кулки знайти виправдання зондеркомандівцям, що їх, мовляв, «примушували» чинити злочини. Якщо йти за цією логікою, то можна виправдати самого обер-ката Гіммлера, якого «примушував» Гітлер.

Ліквідація євреїв була своєрідною репетицією до знищення інших народів. Не важко уявити, що чекало десятки націй і народностей світу, якби Радянська Армія не зламала хребта фашистській звірюці. Та в декого виявилася коротка пам'ять, і вони забули про наші величезні жертви, про ріки крові, пролиті радянським народом, про наш вирішальний вклад у розгром кривавого німецького фашизму.

3

В Освенцім з усіх кінців Європи нестримним потоком прибували ешелони, переважно з євреями. Серед останніх були різні люди: були злидарі, які, крім трудових мозолів на руках, не мали нічого, та немало привозили й таких, які ще до війни нагромадили величезні багатства. Торговці, буржуа, банкіри-капіталісти і крупні бізнесмени, котрі все своє життя збирали й сундучили золото, коштовності, гроші, під час виїзду «на нові землі» забирали все це з собою, не підозрюючи, куди їх везуть насправді. В Освенцімі й обдурених багатіїв, і бідарів з гетто заганяли в газові камери, отруювали циклоном, після чого спалювали в крематоріях і на вогнищах, а їхні речі старанно обстежували на предмет виявлення цінностей. Цим займалася спеціальна команда, в якій під наглядом відбірних есесівських офіцерів та капо з німців працювали тільки євреї. Вони виявляли, сортували й відправляли на склади речі й цінності знищених.

Коли ешелонів почало прибувати більше, зросла кількісно і «трофейна» команда. Врешті-решт у ній уже працювало тисяча спеціалістів, що виявляли, вилучали та сортували цінності. Цю команду назвали «Канадою». Таку назву придумали поляки в пам'ять про ранню еміграцію безземельних та. малоземельних польських селян до Канади, де вони знайшли «землю обітовану», а просто кажучи, — роботу і хліб, чого ці злидарі не мали на своїй батьківщині. Назва «Канада» одразу прижилася і назавжди закріпилася за спецкомандою в'язнів. Навіть в офіційних документах адміністрації табору її називали «Канадою».

Та поняття «Канада» згодом розширилося і означало не тільки спецкоманду в'язнів, її есесівське начальство, Освенцімські багатющі склади, але й уявлення про розкішне життя, яке тільки могло бути в цьому таборі смерті. І справді, в'язні, котрі працювали в спецкоманді «Канада», харчувалися з есесівської кухні, ходили в шовках, спали на хутрах і пуховиках. В ешелонах, що прибували до Освенціму, було все: продукти харчування — хліб, масло, шоколад, сир, варення, цукор, ковбаси, фрукти, консерви, коньяки, вина; було золото, брильянти, дорогий одяг, різні предмети розкоші, медикаменти тощо. Все це проходило через руки «канадців». Вони мали все, чого душа забажає, крім, певна річ, волі.

В Освенцімі було дві «Канади»: одна в центральному таборі, а друга в його філіалі — Освенцімі-ІІ (Біркенау).

Перша містилася у спеціальній секції, оточеній колючим дротом. Там були один кам'яний і п'ять дерев'яних блоків та камера для дезинфекції одягу. Всі цінні речі складали в дерев'яні бараки. Іноді цих речей збиралося стільки, що їх буртували просто неба.

На багатющих Освенцімських складах лежали тисячі тонн найкращих продуктів, сила-силенна одягу, білизни, килимів, шерстяних ковдр, хутра, взуття тощо. Ці багатства відправлялися в Німеччину, частина псувалася на складах, а частину розкрадали в'язні та есесівці.

«Канадці» розпорювали одяг, взуття, ретельно обстежували тюбики кремів і паст, консерви, хліб, шукаючи там золото, брильянти, іноземну валюту та інші коштовності. Коли весною 1943 року почали прибувати ешелони з Греції, «канадці» витрушували із в'язок сушеного інжиру кілограми схованих там золотих монет. Французькі євреї везли з собою багато банок із варенням. Есесівці одразу звернули, на це увагу й наказали «канадцям» промивати усе варення на ситах. В результаті «намили» кількасот кілограмів золота, а в одній півлітровій банці з вишневим варенням виявили багато брильянтів. Голландські і бельгійські євреї найчастіше ховали золото й брильянти в консервах і сирах. Бідолахи навіть не підозрювали, до чиїх рук потраплять ці «продукти».

Я вже писав, що гітлерівці дуже полюбляли всіляку символіку, таємничі шифри, коди тощо. Усі свої злочинні плани, кампанії, акції політичного, економічного і військового характеру вони зашифровували з допомогою різних кодів і символічних назв, значення яких було відоме лише вузькому колу осіб. План пограбування євреїв вони суворо засекретили під кодовою назвою «Кампанія Рейнгардт»[44]. Про розміри цієї кампанії, а також про ті вигоди, що їх мав од неї рейх та нацистська панівна верхівка, либонь, найкраще свідчать показання головного коменданта Освенцімських таборів Рудольфа Гесса:

«В результаті цієї кампанії були захоплені цінності вартістю сотень мільйонів. Відбиралися речі казково цінні: нечувано дорогі коштовні камені, оздоблені брильянтами годинники, персні, серги, кольє. У табір привозилася валюта всіх країн. Іноді в однієї особи виявляли валюту на сотні тисяч. Тисячодоларові банкноти не вважалися рідкістю.

Сортуванням цінних речей займалася спеціальна команда в'язнів. Потім гроші і цінні речі разом з ешелонами продовольства відправляли в Берлін. Там валюта переходила в розпорядження спеціального відділення банку. Цінні речі й девізи продавалися в Швейцарію.

В'язням із команди «Канада» доводилося працювати день і ніч. Часто «канадці» відправляли в Німеччину до двадцяти вагонів з речами за добу.

В 1942 році в Біркенау почали будівництво нових складів у західній частині сектора В-ІІ. Як тільки закінчилося будівництво тридцяти складів, вони одразу заповнилися речами. Невдовзі біля складів знову нагромадилися цілі гори нерозібраних речей. Врятувати становище могла лише затримка нових ешелонів у дорозі.

У пошуках дорогоцінностей в'язні з команди «Канада» повинні були ретельно обстежувати весь одяг і взуття. Іноді в пломбованих зубах знаходили дорогоцінні камені. Тисячі годинників посилалися в Заксенхаузен і ремонтувалися там в'язнями. Більшість цих годинників потім відправляли на фронт, де їх роздавали солдатам. Золоті зуби вбитих переплавлялися, і золото щомісяця посилали в Центральний інститут охорони здоров'я».

Із тридцяти п'яти складів, заповнених награбованими речами, нацисти під час евакуації табору спалили двадцять дев'ять. Та навіть у тих шести складах, які вціліли, було виявлено стільки награбованих речей, що самі тільки цифри приголомшують уяву: 800 тисяч жіночих платтів, 350 тисяч чоловічих костюмів, 44 тисячі пар взуття, 14 тисяч килимів і силу-силенну інших речей, аж до дитячих колясок. А скільки ж було їх у тих складах, що згоріли! А скільки було відправлено в Німеччину!

З документів, які частково уціліли, видно, що тільки за півтора місяця (з 1 грудня 1944 року по 14 січня 1945 року) в Німеччину було відправлено 192 652 жіночих плаття, 222 269 чоловічих костюмів.

Мерзенні правителі рейху не гребували нічим. Вони старалися використати все, що належало живим і мертвим, аж до людського попелу і розмелених кісток, які йшли на удобрювання полів. Із закатованих жінок вони зрізали волосся. За показаннями свідків, у Німеччину було відправлено 60 тисяч кілограмів цієї «сировини. Після визволення табору на складах було виявлено 700 кілограмів жіночого волосся. Воно систематично посилалося одній баварській фірмі, яка виготовляла з нього різні сорти повсті, що йшла на матраци, сідла, попони, а також у військову промисловість, зокрема використовувалася на будівництві підводних човнів для обшивки, звуко- і теплоізоляції тощо.

Встановлено також, що з табору фашисти вивезли понад шість тисяч кілограмів золота, перелитого з самих тільки зубів!

Основну масу награбованих цінностей нацисти використали для ведення війни. Іноземну валюту, золото, дорогоцінні камені й коштовні речі вони продавали у Швейцарію. Через Швейцарію і нейтральні країни за награбовану валюту фашистська Німеччина закупляла стратегічні матеріали і сировину для військової промисловості, не кажучи вже про фінансування шпигунської мережі в десятках країн світу.

Чимало награбованих гітлерівцями цінностей прилипло до рук фашистських верховодів усіх ступенів і рангів. Тисячі гітлерівських бонз, котрі нажили під час війни за рахунок розбою і грабежів в окупованих країнах, за рахунок Освенцімів, за рахунок страждань і крові мільйонів жертв фашизму величезні багатства, розкошують зараз. Нині вони мріють про нові, вже атомні Освенціми.

У пограбуванні євреїв були зацікавлені всі верстви німецької буржуазії, яка наживалася на «вирішенні єврейського питання», а після війни всіляко відхрещувалася од фашистських бузувірів, доводячи свою непричетність до злочинів нацистів, до створення і експлуатації фабрик смерті.

З показань Рудольфа Гесса та багатьох свідків, а також з офіційних документів, захоплених арміями держав антигітлерівської коаліції, стало відомо, що одяг, взуття та інші речі посилалися з Освенцімських складів організації «Націонал-Соціалістська соціальна допомога» або бургомістрам різних міст Німеччини для розподілу серед населення. З-поміж захоплених документів були й офіційні листи, в яких організації, що займалися розподілом речей, докоряли табірному начальству за те, що воно присилало одяг, попсований кулями і забруднений кров'ю, через що його доводилося відправляти на текстильні фабрики як сировину.

У згадуваній уже нами книзі «Фабрика смерті» автори детально розповідають, як у зв'язку з втіленням у життя плану «Кампанія Рейнгардт» в самому таборі запанував дух корупції, наживи, лихоманного гешефтмахерства. Він охопив усіх, починаючи від вищого начальства, есесівської охорони і кінчаючи привілейованими в'язнями — промінентами. Кожен старався урвати для себе якомога більше, кожен старався нажитися.

За роботою «канадців»-в'язнів пильно стежили «канадці»-есесівці. А що до рук останніх потрапляли найвишуканіші коньяки і вина Європи, то вони завжди ходили напідпитку, а це значною мірою розв'язувало руки в'язням, зайнятим на виявленні і сортуванні цінностей. Нерідко траплялося, що вище начальство перетрушувало й самих есесівців, до рук яких надто багато прилипало.

В'язнів із команди «Канада» обшукували особливо ретельно. При поверненні в табір їх роздягали на пропускній догола. Але й це не дуже допомагало. «Канадці» добирали способу пронести в табір цінні речі, продукти тощо. «Канада» стала чорним ринком, на якому можна було дістати все: золото, брильянти, будь-яку валюту, хутра, взуття, шовкову білизну, дорогі парфуми і мило, тютюн, сигарети, медикаменти. Підпільникам вдалося роздобути в «канадців» фотоапарати з плівкою і зробити серію знімків Освенцімської дійсності. Ці знімки через партизанів зуміли передати за кордон; в кінці війни вони обійшли світову пресу.

Серед «канадців» були різні люди. Одні щиро хотіли допомогти іншим в'язням, шукали зв'язку з підпіллям, прагнули до активної боротьби з фашизмом. Та ніде правди діти, більшість думала тільки про себе, про врятування тільки свого життя і не гребувала нічим: давали начальству хабарі, продавали й виказували своїх же товаришів. Однак есесівці були не настільки дурні, щоб випустити на волю хоча б одного «канадця». Вони охоче брали хабарі, а тих, хто їх давав, кінець кінцем знищували, щоб позбутися небезпечних свідків.

Речі й коштовності «канадці» без особливих труднощів проносили у блок, в якому жили. За хабара есесівцям, що стояли на воротах, у цей блок мали доступ і в'язні з інших секторів Освенцімського табору — здебільшого це були зелені, що обіймали посади блокових, штубових, капо, шрайберів, форарбайтерів. Промишляли тут і «організатори», про яких мова йтиме далі.

Одного разу капо з команди «Канада» підкупив усю есесівську охорону на прохідній табору. Взагалі, цей капо був типовим «героєм» гешефтмахерства, він наліво й направо роздавав хабарі, спекулював. За ним давно вже стежило Освенцімське гестапо. Цього разу його спіймали на гарячому і розстріляли разом з усіма капо команди «Канада».

Акції, що мали на меті «покласти край зловживанням», проводилися в Освенцімі регулярно, та це майже не допомагало: Навіть всесильне гестапо було безсиле припинити «золоту лихоманку», бо в гешефтах найактивнішу участь брали самі есесівці. Деякі в'язні з числа промінентів платили їм величезні гроші. Для в'язня ні золото, ні дорогоцінні камені в таборі не мали ціни. Головне для нього — зберегти життя. Для есесівців навпаки: життя в'язня не було варте щербатої копійки, а золото та брильянти цінилися дорого. Одні прагнули за всяку ціну врятувати своє життя, другі — нажитися. Ця боротьба протилежностей породила між в'язнями-промінентами й есесівцями так звані «ділові стосунки».

Вижити в умовах табору міг тільки той, хто щось «організовував», тобто займався гешефтмахерством. В'язня, який щось «організовував», можна було визначити з першого погляду. Він не був схожий на звичайного виснаженого гефтлінга. «Організатора» вистежували капо й есесівці і вимагали хабара. Якщо він не давав хабара, його виказували гестапо. В таборі широко процвітала система хабарів, заснована на кулачному праві. Як правило, в кожного капо було кілька «організаторів», котрі постачали йому усе, що він вимагав. За це капо протегували їм, не ганяли на роботу, всіляко покривали, і ті могли жити відносно спокійно. Відносно — тому, що першої-ліпшої хвилини «організатор» міг попастися. Тоді його чекав розстріл.

Есесівці регулярно влаштовували обшуки в блоках. Єдина мета таких обшуків — вимагання цінностей у блокових, цинічний шантаж і здирства. Есесівці нещадно розправлялися з «організаторами», які засипалися, і разом з тим підтримували тих, хто спритно уникав провалу. Якщо потрібному їм «організатору» загрожував донос у гестапо, то вони нерідко рятували його. Корупція зайшла так далеко, що донос можна було викупити в канцелярії самого коменданта.

«Ділові» зв'язки в'язнів з есесівцями майже завжди закінчувалися тим, що врешті-решт «організатора» ліквідовували, позбуваючись свідка, який надто багато знав.

Хочу ще раз підкреслити, що цією комерцією займалися виключно в'язні-проміненти, які посідали в таборі привілейоване становище, вільно володіли німецькою мовою. Всі інші в'язні жодних «ділових» стосунків з есесівцями не мали. Вони були приречені на постійне голодування, цілковите виснаження і смерть.

4

Блок номер 2-А, куди я потрапив, есесівське начальство вважало зразковим карантинним блоком Освенцімського табору. «Зразковий» порядок у ньому підтримували три кити: блокфюрер Ауфмейєр, блокельтестер[45] німець Пауль на прізвисько Бандит і старший писар блока, фольксдойче Вацек на прізвисько Плюгавий. Вони становили залізний трикутник, який підпирала ціла зграя холуїв — капо, штубових, писарів та інших промінентів. Ці покидьки із шкіри вилузувалися, аби догодити начальству й довести, що недаром їдять Освенцімський хліб. Вони мали необмежену владу над двома тисячами в'язнів блока.

Серед есесівців Освенціму блокфюрер Ауфмейєр був досить колоритною постаттю. Високий, статурний, елегантний і педантично акуратний, він не був схожий на всіх інших есесівців — грубих, жорстоких катів, які діяли відверто, цинічно. І разом з тим Ауфмейєр був не менш жорстокий, ніж його колеги по службі. Однак він діяв, так би мовити, тихою сапою, зовні непомітно, чим заводив в оману деяких в'язнів, особливо новаків. У його зовнішності та манері триматися на людях було чимало артистизму. Він завжди шикував у новісінькій формі, його лаковані чоботи або черевики завжди виблискували. Правильні риси обличчя, виразисті очі й чарівна посмішка робили його схожим на голлівудського кіноактора. З підлеглими Ауфмейєр тримався підкреслено коректно і чемно. Він був улюбленцем самого Рудольфа Гесса і користувався великим авторитетом в Освенцімі. Ауфмейєра вважали за одного з найкультурніших офіцерів, за еталон зразкового, чистокровного арійця-нациста. Славився він і неабиякими організаторськими здібностями. Водночас це був першокласний катюга.

Від Ауфмейєра повсякчас тхнуло дорогими парфумами і ароматними сигаретами, якими він любив частувати есесівців і навіть в'язнів із числа промінентів. Він не поминав нагоди похвалити підлеглого, сказати йому комплімент. У своїй катівській службі повсякчас дотримувався принципу «чистих рук»: сам ніколи не вдавався до жорстокостей по відношенню до в'язнів — усе робив руками підлеглих есесівців або ж самих в'язнів, звичайно, з числа кримінальних злочинців. Ауфмейєр не любив жорстоких вчинків у своїй присутності. «Не терплю жорстокості, — не раз, бувало, казав він перед строєм в'язнів. — Мене глибоко вражає видовище людських страждань». В'язні-новаки дивувалися: «Якийсь незвичайний есесівець. Нікого не б'є, не карає, не знущається. От якби всі були такі…» Бувалі гефтлінги тільки похитували головами і радили не поспішати з висновками.

Ауфмейєр спритно грав роль турботливого блокфюрера, який бажає гефтлінгам тільки добра. Тим часом ціла зграя підручних за його ж наказами катувала і вбивала. Та робилося це тихцем, без зайвого розголосу. Під час своїх відвідин блока Ауфмейєр відбирав одного або кількох в'язнів, які в чомусь завинили чи просто не сподобалися йому. Тоді він кликав блокового старосту Пауля і починав йому вичитувати: «Пауль, ти людина чи колода? Ну як тобі не соромно? Чи в тебе душі немає, чи ти остаточно очерствів? Невже ти не бачиш, що в цього гефтлінга брудна шия? Він так охляв, бідолаха, що не може вимити шию, а ти не хочеш допомогти йому. У тебе ж стоїть бочка води у вбиральні! Хіба забув, що чистота — запорука здоров'я! Ти, Пауль, зовсім зледачів, обегемотів! Не можна ж бути таким черствим і байдужим до живої людини!»

Пауль знічено вибачався і обіцяв допомогти «бідоласі» помити шию, а Вацек тим часом записував його номер. Тільки-но за Ауфмейєром зачинялися двері, як вони заводили в'язня до вбиральні і починалася «водна процедура». «Бідолаху» опускали головою вниз у бочку з водою й топили. Потім тягли до купи трупів, що лежала тут, або ж залишали до вечора в бочці.

У центральному таборі трупів убитих та закатованих не виносили під час аппелів і не клали на лівий фланг строю, як це робилося у всіх філіалах Освенціму. Тут блокфюрер приходив до блока, приймав рапорт старости про наявну кількість живих і тих, що померли «природною» смертю. Після цього особисто, наче худобу, перераховував живих, потім заходив у туалетну кімнату, там рахував мертвих і тільки тоді йшов доповідати рапортфюреру.

Після ранкового аппеля трупи візком одвозили в крематорій. Звідти візок їхав до табірної кухні по добовий пайок хліба та кави для блока. Хліб вантажили просто на візок, де щойно лежали трупи, часто-густо поспіль укриті гнійними ранами. Кожен блок мав свого візка. На ньому, виведені красивим готичним шрифтом, біліли слова: «Праця робить вільним» і «Чистота — запорука здоров'я»…

Туалетна кімната блока 2-А була універсальним приміщенням. Це і камера тортур та страт, і трупарня. В ній же вмивалися та відправляли природні потреби дві тисячі в'язнів. Якщо взяти до уваги, що там було лише шість унітазів, шість пісуарів та шість раковин із водопровідними кранами, то неважко уявити, що тут робилося після ранкового підйому. Воістину стовпотворіння. Крім усього, туалетна правила ще й за посудомийку. Тут після роздачі баланди мили бачки і миски. У цій же кімнаті щосуботи табірні фризери, або, як ми ще називали їх, «фігаро», стригли й голили в'язнів тупими бритвами, не вдаючись при цьому до мила й помазків. На думку табірного начальства, це був найзручніший метод обслуговування в'язнів. Добре, що хоч волосся на голові стригли машинкою, бо в усіх інших місцях його просто виривали тупою бритвою. Після стрижки від чола до потилиці вибривали так звану лагерштрассе — пряму смугу завширшки три сантиметри.

В одному кутку туалетної стояла бочка з водою, а в другому — ящик із хлорним вапном для «санітарних потреб». У бочці блоковий Пауль топив в'язнів, а на ящику з хлоркою мордував — бив гумовою палицею або примушував ковтати вапно. Залежно від «провини» в'язня Пауль міг призначити ще одну кару: підвішування за ноги або за руки до водопровідної труби, що проходила під стелею.

Стіни туалетної кімнати були розписані нацистськими гаслами — лицемірними, брехливими та безглуздими, як усе фашистське. Однак це не заважало Ауфмейєру пишатися ними. Він вважав, що навіть у таборі смерті треба постійно забивати голови в'язнів фашистською пропагандою, формувати в потрібному фашистам дусі їхню свідомість і психіку. Отже, туалетна кімната, за його задумом, виконувала ще й роль культурно-освітнього закладу, призначення якого — кувати «дух і свідомість» Освенцімських гефтлінгів. Важко сказати, чого було більше в цій витівці — дурості чи цинізму.

Ауфмейєр навідувався в блок по кілька разів на день, і жоден його візит не обходився без того, щоб він не говорив Паулю стереотипної фрази: «Дорогий Пауль, ти дуже завантажений, та, якщо в тебе знайдеться вільна хвилина, візьми на співбесіду он того гефтлінга. Не забувай, що найостанніший гефтлінг — це передусім людина, яка вимагає уваги до себе». «Дорогий Пауль» заводив указаних Ауфмейєром в'язнів до туалетної кімнати і за допомогою своїх холуїв починав «співбесіду» — одних нещадно бив, других примушував їсти хлорне вапно, третіх топив або підвішував до труби. Та найчастіше особисто душив в'язня за горло, доки той не спускав дух. Одне слово, майже завжди «співбесіда» закінчувалася смертю мордованих. За двадцять п'ять діб мого перебування у блоці 2-А не пам'ятаю дня, щоб у туалетній не лежало десять-п'ятнадцять трупів. Вранці їх вивозили в крематорій, та до вечора все одно набиралося стільки ж. Це була справа рук підручних Ауфмейєра — цього «добродушного» баварця, одного з «найкультурніших і найосвіченіших» блокфюрерів Освенцімського табору.

Минуле Ауфмейєра досить характерне для розуміння того, на кого спиралася злочинна гітлерівська верхівка. Ще до приходу Гітлера до влади за злодійство та вбивство Ауфмейєр сидів у тюрмі, а в перші роки панування фашизму в Німеччині був в'язнем концентраційного табору Заксенхаузен. Там за активність і організаторські здібності, його призначили старостою блока номер 1, а згодом навіть старостою табору. На цій посаді він немало зробив для того, щоб Заксенхаузен став «зразковим» табором. Нацисти швидко збагнули, що такі, як Ауфмейєр, незамінимі в есесівських військах. Вони амністували вбивцю і зарахували в ряди СС.

Неправильним було б думати, що біографія Ауфмейєра була винятком. Навпаки, вона була типова для багатьох офіцерів СС, значна частина яких походила з кримінальних злочинців.

Ауфмейєр був підступний і жорстокий. За роки перебування в тюрмах і концтаборах він чудово вивчив психологію кримінального світу і швидко знаходив спільну мову з бандитами, вбивцями, насильниками, які за посаду й харчі з есесівської кухні готові були на все. Оточивши себе цілою зграєю покидьків, Ауфмейєр уміло розпалював у них ниці інстинкти і пристрасті. Прагнучи за всяку ціну «вибитися в люди», заволодіти промінентною посадою і тим самим врятувати свою шкуру, ці покидьки не милували нікого. Вони ладні були перегризти горло навіть своїм колишнім товаришам по тюрмах і таборах, тільки б вислужитися перед блокфюрером. Уміло граючи на честолюбстві й амбіції цих пігмеїв, Ауфмейєр постійно переконував їх, що вони повноцінні арійці, а їхнє звільнення із ув'язнення залежатиме від того, як швидко вони засвоять нацистські ідеї, як зарекомендують себе в таборі. І ті старалися. Убивці, злодюги, контрабандисти, аферисти, сутенери, насильники, гомосексуалісти, бандити всіх мастей звили собі гніздо у блоці 2-А під крилом свого ідола, якого вони обожнювали, якому поклонялися. Це був пекельний гнійник, клубок павуків, ладних жерти один одного. Їх було не більше півсотні. Та вони тримали в страху і покорі тисячу дев'ятсот п'ятдесят чоловік, ревно виконували будь-які накази й розпорядження свого божка.

Ауфмейєр уміло розпалював національну ворожнечу серед в'язнів, провокував сутички в'язнів різних національностей. Поляків він нацьковував на росіян, чехів на поляків, а всіх разом на євреїв.

Уже говорилося, що в адміністрації табору він зажив репутації зразкового офіцера СС. Однак це не заважало Ауфмейєру брати хабарі, робити гешефти. На нього постійно працювало кілька «організаторів», яких він негайно міняв, тільки-но відчував загрозу провалу.

Якось він вибрав трьох фольксдойче і на одному з аппелів заявив, що за сумлінну працю та зразкову поведінку цих трьох визнано привілейованими в'язнями. Це означало, що вони одержуватимуть їжу з есесівської кухні, їм уже не загрожуватимуть знущання, а тим більше — спалення в крематорії. Усі троє стали «посильними» блокфюрера, а простіше кажучи — «організаторами». Під виглядом електриків чи сантехніків вони проникали до блока «канадців» і виносили звідти коштовності. Якось один із унтер-офіцерів есесівської охорони затримав їх, обшукав і, знайшовши золото, спитав, кому вони несуть. Наївні, ще недосвідчені «організатори» призналися, що несуть Ауфмейєру, сподіваючись, що цього цілком досить. «А чи не забагато це для однієї людини?» — спитав есесівець, натякаючи, що вони мусять поділитися з ним. Та «організатори» виявилися тупуватими і не зрозуміли натяку. Тоді есесівець повів їх просто до коменданта. Того саме не було, і справою зайнявся його ад'ютант, якого небезпідставно вважали за одного з найпромітніших ділків. Він вирішив мудро: «організаторів», що засипалися, наказав повісити «за злодійство і наклеп на війська СС», а Ауфмейєру зробив догану.

За великого хабара блокфюрерові вдалося полагодити справу. Рішення ад'ютанта було скасоване. «Організаторів» віддали Ауфмейєру на «перевиховання». Одного з них він наказав утопити в бочці, а двом іншим прочитав таку мораль: «Якщо вже ви, ідіоти, попалися, то беріть провину на себе або відкупляйтеся хабарем, це ваша особиста справа, але не смійте, падлюки, вплутувати в халепу блокфюрера і ганьбити його чесне ім'я».

Так закінчилося «перевиховання» «організаторів»-невдах.

Розправи над в'язнями відбувалися в таборі щодня. На них уже ніхто не звертав уваги. Страта одного чи кількох в'язнів вважалася дріб'язковою, не вартою уваги подією порівняно до того, що цілі ешелони людей знищували в газових камерах і спалювали в крематоріях.

Ауфмейєр, після згаданого скандалу процвітав і далі. 20 квітня 1943 року, в день народження Гітлера, його навіть нагородили залізним хрестом першого ступеня. Такої честі удостоювалися тільки ті, хто особливо відзначився в боротьбі з «ворогами націонал-соціалізму та Німецької держави». Одне слово, Ауфмейєр «чесно» заслужив нагороду. Цей «добродушний» баварець за час свого блокфюрерства замордував і відправив у крематорії тисячі в'язнів. Правда, ці злочини він робив чужими руками…

5

Коли після нумерації й санобробки нас привели до карантинного блока 2-А, з нього вискочив низенький миршавий чоловічок в арештантській робі з пов'язкою на рукаві, на якій білою фарбою було написано «шрайбер». То був писар Вацек на прізвисько Плюгавий. Він верескливо скомандував «ахтунг», якусь мить улесливо їв очима есесівський конвой, після чого напівобернувся до дверей блока і застиг у шанобливій позі. Я подумав, що зараз до нас вийде принаймні блокфюрер. На мій великий подив, з дверей блока показалася горилоподібна істота в самих трусах. Це був сутулуватий здоровило з непропорційно довгими клішнявими руками, що звисали до колін, а довге волосся на голові спадало аж на плечі. В його булькаті, налиті кров'ю очі страшно було дивитися. Та найбільше мене вразило те, що ця семипудова туша була татуйована з голови до п'ят.

Есесівці оточили напівголого здорованя, навперебій розпитували в нього про здоров'я, самопочуття, фамільярно поплескували по вкритих волоснею плечах. А він з гідністю потискував їхні руки, стримано усміхався.

— Приймай, Пауль, поповнення. Привели сто «мусульманів», — сказав йому начальник конвою. — Сподіваюся, ти швидко поставиш їх на ноги, — і зареготав, задоволений із свого дотепу.

З подальшої розмови я зрозумів, що волохатий здоровило займав посаду блокельтестера і, отже, сам був в'язнем. Він порахував нас, розписався за одержане поповнення і тупо вп'явся в колону своїми булькатими очима. Ми з острахом дивилися на цього напівголого кабанюру, що заплив жиром. А він, зібравшись із думками, виголосив таку промову:

— Ви прибули в зразковий карантинний блок. Порядок у мене залізний. Хто буде сумирний і слухняний, з тим нічого поганого не станеться. Та якщо хтось посміє костричитися, пузиритись — матиме справу зі мною, — він показав величезного пудового кулака. — Майте на увазі, я людина нервова і швидко роздратовуюсь. А ще затямте собі, що тут я ваш головний начальник, вихователь і суддя. Захочу — покараю, захочу — помилую. Можу й на той світ послати. Зрозуміло?

Свою коротку промову блоковий щедро пересипав вишуканою, сказати б, художньою лайкою, запозиченою з усіх відомих йому злодійських жаргонів. Плюгавий Вацек дослівно переклав промову блокового спершу польською, а потім російською мовами. Від себе він додав:

— Так от, панове «мусульмани», зарубайте собі на носі: у нас залізна дисципліна і беззастережне виконання всіх розпоряджень начальства. Німці люблять порядок і не терплять розгільдяйства. А ще затямте: досить панові блоковому ворухнути пальцем, щоб будь-кого з вас переселити на той світ через трубу крематорію. Ферштейн?

Ми стояли, боячись поворухнутися.

Блоковий староста Пауль, на прізвисько Бандит, був німецьким кримінальним злочинцем. Він по праву вважався неперевершеним садистом і катом серед найжорстокіших Освенцімських катів.

Освенцімська дійсність була страшна сама по собі. Та ще страшнішою робили її негідники типу Пауля. Тупий, жорстокий, він ні в що ставив людське життя. Катувати й мучити в'язнів було його улюбленим заняттям. Гладкий, незграбний, густо зарослий рудим волоссям, з божевільним поглядом завжди налитих кров'ю булькатих очей, що нагадували очі розлюченого бика на кориді, Пауль самим тільки зовнішнім виглядом наганяв жах на в'язнів. Це був професійний убивця і кат-любитель. Від постійного вживання алкоголю та повсякчасних лайок він зовсім охрип і не говорив, а сичав. Дужий як ведмідь, Пауль одним ляпасом збивав з ніг будь-якого в'язня, а ударом свого пудового кулака по голові вбивав на смерть. Та найбільше він любив душити свою жертву за горло. Робив це неквапливо, з великою насолодою.

У Пауля була якась патологічна потреба когось мучити, дубасити. Нерідко на аппелях розлючений Бандит тараном врізався в колону вишикуваних в'язнів і нівечив своїми кулаками-довбешками десятки людей. У таку мить він ставав схожий на розлюченого бугая, що зірвався з ланцюга.

Сам Пауль вважав себе людиною інтелектуальною, творчою, він навіть зверхньо поглядав на «тупоголових есесівців». Якось, захопившись «творчою роботою», Пауль сконструював портативну розбірну шибеницю з дюралевих трубок. Винахід сподобався гестапо. Громіздка, неоковирна німецька шибениця гітлерівських часів не йшла в жодне порівняння з винаходом Пауля, який спрощував і здешевлював процедуру страти. Переваги нової шибениці були очевидні, і деякий час її творець служив роз'їзним катом. Він гастролював по всій Німеччині разом зі своєю розбірною шибеницею, наче циркач зі своїм реквізитом.

Траплялося, деякі кати відмовлялися страчувати жінок. Пауль був катом універсальним: не кліпнувши оком, міг повісити кого завгодно — чоловіка, жінку, дитину, навіть рідну матір. Сам розповідав, що іноді йому дозволяли гвалтувати жінок, засуджених до страти.

Серед есесівців Пауль вважався своєю людиною. Вони щиро співчували йому: через татуїровку для нього була закрита дорога у війська СС. Історію цієї татуїровки в таборі знали всі.

На початку тридцятих років один досить здібний німецький художник відкрив у Берліні власну художню майстерню й салон. Та невдовзі збанкрутував, спився і потрапив до в'язниці, а звідти в концтабір поблизу Гамбурга. Там він зайнявся татуюванням в'язнів, і слід віддати йому належне, робив це артистично.

Дізнавшись про здібного татуювальника, начальник табору вирішив зробити на ньому бізнес. Він дозволив художникові відкрити «майстерню», забезпечив його потрібним матеріалом і клієнтурою, а левову частку прибутку забирав собі. В «майстерню» плавом попливли моряки й портові вантажники, які вважали, що кожна порядна людина повинна прикрасити своє тіло художньою татуїровкою.

До цього ж табору за вбивство потрапив і Пауль. Злигавшись із зграєю картярів і злодюг, він одного разу догрався до того, що програв своє життя. Йому мали відрубати голову. Плачучи, Пауль благав помилувати його. Він погоджувався стати рабом картярів. Пауля помилували, а щоб він пам'ятав про своє рабське становище, вирішили розмалювати все його тіло порнографічною татуїровкою. Кілька тижнів художник працював з натхненням, перевіряючи на Бандитовій шкірі свої здібності й нестримну фантазію. Робота вдалася на славу, і Пауль став ходячою виставкою порнографічного мистецтва. На всьому його тілі не залишилося й цятки нерозмальованої шкіри. Чого там тільки не було!..

Коли Пауля привезли в Освенцім і повели на таврування, есесівці розгубилися, не знаючи, де ж виколоти йому Освенцімський номер. Лагерфюрер дозволив Паулю, як виняток, бути без номера. Обмежилися тим, що на куртку нашили цифру 21. Пауль пишався тим, що він ветеран Освенціму, бо прибув сюди з першою партією в'язнів ще в 1940 році.

Тривалий час він був об'єктом паломництва есесівців, які приходили в блок з єдиною метою: подивитися на унікальну татуїровку. Оскільки потік «екскурсантів» не зменшувався, Паулю для зручності дозволили в блоці та біля нього ходити в самих трусах, за винятком вечірнього і ранкового аппелів, коли він одягався, щоб по формі віддати рапорт Ауфмейєру.

Навіть у такому пеклі, як Освенцім, Пауль жив розкошуючи. У нього було не менше десятка піплів[46]. Вони робили йому масаж, манікюр, педікюр і завивку волосся. Спеціальними опахалами із страусового пір'я піплі одганяли від Пауля мух, коли він відпочивав, і невтомно обмахували його в спеку. Йому ніколи не бракувало ні вишуканої їжі, ні добірних коньяків та вин. Іноді він розчулювався, і, блаженно закотивши очі, слухав музику, або ж сам грав на подарованій йому Ауфмейєром губній гармошці.

Таким був наш блоковий Пауль, вишуканий садист і катюга.

Блокфюрер дуже цінував його. Він часто-густо дозволяв собі випивати з Бандитом прямо в блоці, навіть ходив із ним у будинок розпусти, спеціально створений для есесівської охорони та «передових» гефтлінгів типу Пауля. «Клієнтів» у цьому закладі обслуговували німецькі повії і молоді єврейки. Заклад містився на другому поверсі двадцять четвертого блока, розташованого неподалік від центральної брами Аусшвітцу поряд із адміністративними будівлями.

Освенцімський будинок розпусти було відкрито офіційно за наказом головного коменданта всіх Освенцімських таборів Рудольфа Гесса в перший день різдва 1943 року. Першими його відвідувачами були есесівці. Саме в такий спосіб вони відзначили велике релігійне свято. Святкування почалося урочистою церемонією — святковим обідом. На обіді з промовою виступив Рудольф Гесс, котрий вважав себе «зразковим християнином». Привітавши своїх підлеглих із святим різдвом, він пообіцяв їм вічне панування на завойованих землях, закликав нещадно розправлятися з ворогами націонал-соціалізму, бути вірними фюреру і його ідеям. По обіді Гесс власноручно роздав есесівцям талони на відвідання будинку розпусти.

Привілеєм відвідувати цей «культурний заклад», крім есесівців, користувалися і «передовики виробництва», «зразкові гефтлінги», «активісти» з числа німців. Здебільшого це були капо, старости, штубові та інші есесівські лакузи з зелених. Комендант табору видавав блокфюрерам спеціальні талони для розподілу їх серед вищезгаданих «передовиків», котрих есесівський унтер-офіцер щовечора збирав на центральному аппельплаці й організовано вів до чистокровних арійок, запакованих в Освенцім за проституцію. «Візитерів» з Біркенау привозили машиною.

Так начальство розпалювало у зелених ниці інстинкти, підохочуючи їх заслужити право на відвідування будинку розпусти. А заслужити це право, звісно, можна було тільки холуйством, жорстоким поводженням з підлеглими. За один такий талон «передовик» ладен був замордувати на догоду есесівцям десятки в'язнів. Попервах у будинку розпусти «працювало» півсотні чистокровних німкень, але згодом заклад розширили і повій стало кількасот. Добре, що охочих потрапити на «роботу» в цей заклад завжди було більш ніж досить. Між повіями, завезеними в Освенцім з усієї Німеччини, точилася справжня боротьба за право «працювати» в будинку розпусти. І недаремно. Річ у тому, що «працівниці» закладу жили розкішно, порівняно з іншими в'язнями-жінками. Начальство табору постачало їх білизною, парфумами, їжею досхочу, спиртними напоями, добротним одягом. А щоб красуні не втрачали в умовах табору своєї вроди, їх водили навіть на прогулянки в лісок, що був поблизу. Там вони могли подихати свіжим повітрям, позагоряти, покупатися. Нікого не соромлячись, красуні роздягалися біля ставків, і в чому мати народила ніжилися на травичці, або походжали лісом, наче якісь міфічні істоти — веселі, життєрадісні, задоволені життям. Їх не бентежила Освенцімська дійсність, не хвилювали людські страждання. В'язні табору, особливо жінки, ненавиділи їх так само, як і своїх мучителів есесівців.

Якщо котрась із «працівниць» закладу вагітніла, її негайно відправляли в газову камеру або ж у розпорядження есесівського лікаря Менгеле, який у десятому блоці робив свої бузувірські досліди над живими людьми. Коли жінка не помирала після дослідів, її все одно посилали в розпорядження Молла, тобто в крематорій. Характерно, що про такий кінець знали всі, та це не зупиняло проституток, і вони всіма засобами домагалися «роботи по спеціальності». Комендантові жіночого табору Гесслеру доводилося відхиляти численні пропозиції, бо, як уже говорилося, охочих потрапити «на роботу» в будинок розпусти завжди було більше ніж треба.

Згодом для «роти красунь», що безперервно прибували з Німеччини, довелося відвести цілий блок у секторі В-16. Туди частенько заходив сам Гесслер. Одразу ж на прийом до нього вишиковувалася велика черга. Щоб відібрати потрібний «асортимент», Гесслер у присутності кількох есесівців влаштовував своєрідний «конкурс красунь», під час якого повії дефілювали перед «жюрі» цього незвичайного конкурсу в «натуральному» вигляді. Одних він брав тут-таки, других заспокоював, що візьме, як тільки звільниться місце, третім подавав надію на майбутнє…

Закладом керувала стара відьма, яку прозвали Пуфмутер. Це прізвисько міцно закріпилося за нею, ніхто навіть не знав її справжнього імені. Передчасно постаріла, із зморшкуватим обличчям, що нагадувало печене яблуко, густо наштукатурена кремами і фарбою, вона таки була схожа на відьму. Довкола її вицвілих очей стирчали довжелезні штучні вії, на маленькій голові патлатилася ціла копиця рудого волосся. Самий тільки зовнішній вигляд цієї яги викликав огиду в будь-якої нормальної людини, але на своїй посаді вона була незамінима, бо мала неабиякі організаторські здібності і величезний досвід, який вона успішно передавала своїм «дівчатам».

Пуфмутер прославилась не тільки організаторськими та «педагогічними» здібностями, але й патологічними нахилами до статевих ненормальностей. У неї були «свої дівчатка», з якими вона частенько залишалася на самоті з метою «інструктажу». Чогось бридкого в цьому ніхто не вбачав: по-перше, Освенцімський будинок розпусти був не звичайним закладом, а закладом спеціального призначення, а по-друге, нічого дивного не було в тому, що керівниця закладу передавала свій багатющий досвід своїм вихованкам і тим самим підвищувала їхню кваліфікацію.

Мені довелося побачити Пуфмутер і її «вихованок» 20 січня 1945 року. Тоді закінчувалася евакуація чудом уцілілих в'язнів. Нас пригнали з Явожно на сумнозвісну платформу смерті в Біркенау, знайому кожному Освенцімському в'язневі. Вона проходила між другим і третім крематоріями і протягом п'яти років була кінцевою зупинкою ешелонів, які прибували в Освенцім з усіх кінців Європи. З цієї платформи вирушали в останню путь близько п'яти мільйонів в'язнів, привезених в Освенцім на кількох тисячах ешелонів. Звідси їх відправляли в газові камери, а далі в крематорії або на велетенські кострища. Поняття «платформа смерті» нерозривно пов'язане з поняттям Освенцім.

В останні дні існування табору гітлерівці похапцем замітали сліди своїх кривавих злочинів. Вони висадили в повітря крематорії, газові камери та інші споруди. Гарячково розкопувалися могили масових поховань страчених, трупи обливали бензином і спалювали. Гітлерівцям було вже не до ліквідації уцілілих в'язнів. Їх вивозили у внутрішні табори «тисячолітнього» рейху, який конав уже на дванадцятому році своєї кривавої історії.

У ці дні страхітлива платформа смерті стала звичайним евакопунктом. Евакуювався і Освенцімський будинок розпусти.

З центрального табору привезли на вантажівках кількасот повій разом з їхнім «реквізитом» — білизною, дорогим вбранням, постелями, килимами тощо.

Ми, звичайні Освенцімські гефтлінги, як на чудо дивилися на гарненьких, розкішно одягнених молодих жінок. Аж не вірилося, що в цьому пеклі були такі красуні, могли лунати такі веселі, дзвінкі голоси, безтурботний сміх і жарти. Особливо вразило розкішне волосся повій і запах дорогих парфумів.

У моїй пам'яті чомусь на все життя закарбувався цей холодний січневий день на платформі смерті. В лютий холод ми, напівроздягнені, майже добу гибіли на морозі, чекаючи вагонів, які мали повезти нас на захід, на нові муки і страждання. Крізь заметіль бовваніли купи притрушеної снігом цегли і бетону — залишки висаджених у повітря крематоріїв. Довкола гриміли вибухи. То есесівці замітали сліди своїх злочинів. В ліску за крематорієм горіли величезні вогнища, на яких спалювали відкопані трупи. Звідти несло страхітливим смородом. А тут гарненькі дівчата кокетували з есесівцями. Ті з солдафонською безцеремонністю лізли дівчатам під спідниці, заводили їх у порожні вагони й уцілілі будівлі на кілька хвилин «пришити гудзика».

— Ельзо, Ельзо! — гукала метка Пуфмутер, шастаючи поміж своїх підлеглих. — Дитинко, сходи он із шарфюрером, йому треба пришити гудзика. Ти зробиш це краще за інших…

Розшаріла синьоока блондинка, маленька, кругленька, на вигляд ще зовсім підліток, жваво вискочила з гурту повій і підбігла до старої відьми.

— Я, матусю, зроблю все як слід. Шарфюрер буде задоволений, — сказала Ельза і, грайливо підстрибуючи, подалася за здоровилом-есесівцем у барак, що вже стояв без вікон і дверей…

Поки прибули вагони, Ельза на прохання Пуфмутер ще двічі ходила «пришивати гудзики»…

Ось подали ешелон. Пуфмутер із своїми «янголами» сіли у три пасажирські вагони. Крім сили-силенної різних продуктів, їм дали на дорогу ще й п'ятдесятилітрові термоси з гарячою стравою. А нас натрамбовували в кожен телятник по сто чоловік:, та оскільки сто не вміщалося, то решту кидали прямо на голови тим, що вже стояли у вагоні. Кати не дали нам на дорогу ні грама продуктів, ні ковтка води. Позабивали двері, і поїзд рушив. Коли через кілька діб ешелон прибув у Маутхаузен, живими залишилося менше половини в'язнів… Та це я забіг далеко наперед. Повернімося в Освенцім 1943 року.

Через півроку після урочистого відкриття будинку розпусти його знову розширили, зробивши додаткове відділення на сорок кімнат для обслуговування «передовиків» з числа неарійців. На роботу взяли молоденьких дівчат-єврейок. І сюди брали тільки добровольців. Та це вже була охота, гірша неволі. Перед нещасними був вибір: крематорій або добровільна проституція. Я сам бачив, як одна жінка, вже йдучи в газову камеру, благала есесівців взяти її шістнадцятирічну доньку в будинок розпусти. Бідна мати, наче причинна, рвала на дівчині одяг — квапилася показати доньчині принади…

Кожній дівчині, котра обслуговувала неарійців, адміністрація встановила «виробничу норму» — тричі на тиждень вона повинна була приймати по шість «візитерів», тобто сімдесят два «візитери» на місяць…

На Нюрнберзькому процесі з'ясувалося, що такі «культурні заклади» були майже в усіх концтаборах фашистської Німеччини. Мало того, як посвідчила француженка Клод Вайян-Кутюр'є, в Освенцімі широко практикувалася замаскована проституція. Часто есесівці в супроводі наглядачок заходили в бараки жіночого табору, відбирали на свій смак молоденьких дівчат і забирали їх начебто як служниць. При цьому старша наглядачка інструктувала дівчаток, наказуючи їм беззастережно виконувати все, що від них зажадають. А перед цим дівчину роздягали в присутності есесівця догола, нібито для медогляду з метою виявлення нашкірних захворювань — корости, лишаїв, екземи. Все це робилося з відома головного коменданта всіх жіночих таборів Освенціму Марії Мандель, яку в'язні іронічно називали святою Марією. (В грудні 1947 року польський Верховний національний трибунал у Кракові засудив її до смертної кари).

Після Ауфмейєра і Пауля блокшрайбер Вацек, на прізвисько Плюгавий, був третім божком у блоці. Вацек однаково добре володів німецькою і польською мовами, бо сам походив із польських фольксдойче. Це був запеклий кримінальний злочинець, садист і гомосексуаліст. Прізвисько Плюгавий якнайкраще пасувало до нього. Лисий, миршавий, метушливий, він був неперевершеним підлабузником і облесником. Своїми каламутними собачими очима Вацек пильнував кожен рух Ауфмейєра і блокового Пауля, наперед угадуючи їхні бажання. Потрапивши до табору за тяжкі кримінальні злочини, він швидко зорієнтувався тут і невдовзі став старшим писарем блока — очолив блокову канцелярію, вів бухгалтерський облік живих і мертвих. Він люто ненавидів політичних в'язнів, всіляко знущався з них і жив душа в душу з кримінальними злочинцями.

Решта табірних придурків, — а їх у блоці налічувалося близько п'ятдесяти, — всі до одного були з кримінальників, яким, кажучи табірним жаргоном, проби ніде було поставити. До цієї братії входили штубові, помічники штубових, штубові писарі, молодші штубові писарі, капо, унтер-кало, форарбайтери, штубендисти, чергові, лойфери і просто «організатори», роздавачі їжі, піплі та інші холуї. Всі вони немало попили нашої крові, однак порівняно з трьома головними китами це була дрібнота.

Були в Освенцімі й політичні в'язні з німців — комуністи, соціал-демократи. Вони не користувалися ніякими пільгами, за винятком тих, які визнали Гітлера, прийняли нацистську ідеологію і виявили бажання «спокутати свою провину чесною працею», тобто погодилися зайняти посаду капо. Такі старалися не згірше за кримінальних злочинців, хоча й носили на одязі червоні вінкелі як політичні. Їм дали великі привілеї, бо вони наочно демонстрували «перемогу націонал-соціалістського духу», що «перевиховав» їх. Одначе таких було мало. Як відомо, Комуністичну партію Німеччини було розгромлено, більшість комуністів знищено, а ті, кому вдалося уникнути арешту, пішли в глибоке підпілля. Мабуть, саме тому комуністів в Освенцімі були одиниці. Вони жили в таборі на тих же правах, що і всі в'язні, — голодували, терпіли побої і знущання, в той час, як кримінальні злочинці харчувалися з есесівської кухні, та ще й одержували з дому посилки.

Німецьким політв'язням дозволялося раз на місяць посилати рідним листівку такого змісту: «Живий, здоровий, почуваю себе добре, нічого мені не бракує». Тих, хто намагався писати інше, суворо карали. Якщо політичний в'язень помирав або його знищували, адміністрація табору сповіщала рідних: «Помер від тривалої важкої хвороби — раку, і медицина, на жаль, виявилася безсила». Далі висловлювалося співчуття сім'ї і повідомлялося, що рідні можуть одержати урну з прахом покійного, якщо внесуть до банку десять марок — плату за урну, кремацію та доставку праху. В урну насипали попелу із загальної купи. Чого-чого, а попелу в Освенцімі вистачало…

Після того як Пауль виголосив перед нами свою промову, а Вацек переклав і прокоментував її, Бандитові здалося, що ми без ентузіазму поставилися до його персони. Він заходився тут-таки вчити нас поштивості. Врізавшись у стрій в'язнів, Бандит, наче довбнями, гамселив своїми пудовими кулаками усіх підряд. У цей час Плюгавий шулікою наскакував збоку, дубасив нас гумовою палицею[47] по чому попало, ще й наказував своїм писклявим голосом: «Вирівнюй ряди!»

Де вже тут було думати про ряди. З десяток в'язнів з розбитими до крові обличчями лежали на землі і глухо стогнали, інші вужами звивалися, намагаючись уникнути Бандитових довбешок.

Та ось заревіла сирена — вечірній аппель. З блока висипало дві тисячі в'язнів. Вони миттю вишикувалися, утворивши двадцять квадратів по сто чоловік у кожному: десять у глибину і десять у ширину. Двадцята сотня була неповна. Померлі «природною смертю» залишалися лежати в туалетній кімнаті.

Озирнувшись, я побачив такі самі квадрати біля всіх блоків. Аж моторошно стало: територія табору була заповнена живими смугастими квадратами! Боже праведний! Скільки ж тут в'язнів! Суцільне людське море! Тисячі людських життів згасає в Освенцімському пеклі! Це так приголомшило мене, що я навіть забув про плани самогубства.

Після аппеля нас завели в блок. Почався розподіл по ліжках. Ніяких ліжок, певна річ, не було. Замість них — чотириповерхові дерев'яні нари, так звані вагонки, на яких впритул один до одного лежали паперові матраци, наповнені, зіпрілою солом'яною потертю або стружками. Кожен матрац розрахований на чотирьох в'язнів, а щоб вони могли вміститися на ньому, вдавалися до хитромудрого способу: спали «валетом попарно». Двоє лягали на бік, притиснувшись один до одного і трохи підкорчивши ноги. Третій і четвертий вкладалися головами в протилежний бік, а ноги клали на першу пару. Такий спосіб розміщення чотирьох в'язнів на одному матраці дотепні французи назвали «спати сардинами». Завдяки цьому в порівняно невеликому приміщенні можна було розмістити сотні людей. То дарма, що вночі вони не відпочивали, а мучились. Головне — розмістити всіх. Серед ночі один із помічників штубового давав команду «підйом!», потім другу — «змінити позу!». Усі переверталися на другий бік.

Дерев'яні колодки (гольцшуги), загорнуті у роби, клали під голови. Вигідно і зручно. По-перше, менше шансів втратити взуття і робу (за це нещадно вбивали), по-друге — швидше одягнешся після підйому, а по-третє — усе-таки хоч щось та є під головою.

Голі в'язні являли собою страхітливе видовище. Це були висохлі напівскелети. Грудна клітка кожного нагадувала пральну дошку — так випиналися ребра. Потворно стирчали ключиці й лопатки, видно було кожен хребець на спині, кожну кісточку. У багатьох на тілі гноїлися рани і виразки, багато хто температурив. Воістину, про абсолютну більшість в'язнів можна було сказати: тонкі, дзвінкі й прозорі.

Блок ділився на дві штуби (відділення), у кожній по тисячі чоловік. Штуба — зал для спання і кілька кімнаток, у яких жили привілейовані в'язні — капо, штубові, писарі. А блоковий староста мав окрему, розкішно вмебльовану кімнату.

Неважко уявити, як тісно було в блоках. Випари немитих тіл і гнійних ран робили повітря нестерпно смердючим. Ніхто не дотримувався жодних правил елементарної гігієни, та їх і не можна було дотримуватися, хоч би й хотіли. Тим часом на стінах серед інших гасел олійними фарбами було написано: «Чистота — запорука здоров'я».

Крім усього, страшенно дошкуляли блохи. Вони цілими сонмищами стрибали по підлозі, по нарах і люто кусали нас. Ніякі дезинфекції і дезинсекції не допомагали. Табірне начальство давно вже махнуло на них рукою, вважаючи боротьбу з блохами безнадійною справою. Інша річ — воші. З ними боролися, бо вони розносили тиф. Власне, боролися не стільки з тією нужею, скільки з в'язнями, в яких під час льойзеконтролю знаходили паразитів. Біля входу до блока красувалося гасло: «Одна воша — твоя смерть!» Його слід було розуміти буквально: завошивілого в'язня без зайвих турбацій відправляли в крематорій…

Сон тісно спресованих людей був важкий і лихоманний. Напівтемрява, неймовірна духота, приглушені стогони, жахливий сморід, марення хворих, їхні крики, — все це створювало враження, що ти потрапив у братерську могилу, в якій разом з мертвими конають сотні ще живих, але вже приречених людей.

У мене розболілися покалічені пальці й побите під час нумерації тіло. Страшенно боліла спина від удару гумовою палицею. Я довго не міг заснути. Перед очима стояли жахливі картини всього побаченого й пережитого за цей день. Приїзд, табір, крематорій, колони напівмерців, візок з голими трупами, дезинфекція, лазня, татуїровка, есесівці, блок 2-А, блоковий Пауль, Вацек, вогні вздовж дротяної огорожі, море смугастих гефтлінгів, трупи в туалетній кімнаті, сморід від горілого людського м'яса, і чорні сніжинки, що літають у повітрі над табором, і, нарешті, цей смердючий зал, ця душогубка в чотири яруси, в якій живцем гнили люди серед мільярдів паразитів… Збожеволіти можна! А скільки разів мене сьогодні били?! І за що? Скільки ж я витримаю в цьому пеклі? Моє існування в цьому світі страждань і насильства здавалося мені зовсім безглуздим. Можливо, вже завтра мене повезуть у крематорій… і мої худі посинілі руки будуть теліпатися і корчитись в останніх конвульсіях… Все побачене й пережите в перші години перебування в таборі настільки приголомшило мене, що я не втримався і заплакав. У думках згадував рідну Сквиру, батька, матір і прощався з життям. Так, плачучи, й заснув…

Прокинувся, коли пролунала команда «підйом!». Одразу відчув, що моїм ногам, які лежали на тілі напарника, стало холодно. Коли помічник штубового дав команду «змінити позу!», мій напарник не відреагував на неї і не перевернувся. Я підліз до нього, помацав рукою висохле тіло. Воно було мертве. Не знаючи, що мені робити, звернувся до сусідів — двох в'язнів, які так само сардинами спали на нашому матраці.

— Він помер. Може, покликати штубового?

— Якщо захотілося скуштувати палиці, то клич, — сказав один із них. — Хай лежить до ранку.

6

Наступного дня ще тільки забринів світанок, а нас уже вигнали на аппель. Після закінчення аппеля двічі просурмила сирена, і по всьому таборі забігали, заметушилися лойфери й капо, які щодуху горланили: «Арбайтскомандо формірен! Арбайтскомандо формірен!»

Сирену, встановлену на щоглі посеред табірного майдану, було чути по всій території табору. Її гудки правили за умовний сигнал для проведення тих чи інших заходів. Так, наприклад, один довгий гудок означав загальне шикування (звичайно на ранковий та вечірній аппелі або у випадку, коли в якомусь блоці чи робочій команді не дорахувалися одного чи кількох в'язнів); два коротких сповіщали про формування робочих команд і відправку їх на роботу. Здебільшого така команда подавалася після ранкового аппеля. Короткі часті гудки означали оголошення блокшпери. Після кожного сигналу сирени команду повторювали ще й голосом. Десятки спеціальних посильних бігали по табору й на все горло вигукували ту чи іншу команду. Її підхоплювали блокові й капо. Блокові, які не хотіли надривати своїх горлянок чи не мали гучного голосу, як, наприклад, наш Пауль, за миску баланди наймали спеціальних крикунів. Такі щасливчики заробляли собі харчі лудженим горлом. У кожному блоці, у кожній команді були свої крикуни.

Наш блок був карантинний, «виконавчий», в'язнів із нього на роботу не ганяли. Тільки в окремих випадках звідси брали поповнення в деякі команди, взамін тих, хто вже остаточно охляв. Через те на ранковому аппелі Пауль тримав карантинників у строю доти, доки всі робочі команди не виходили за ворота табору.

Так було й цього разу. Та ось прибіг мордатий капо Адольф із нарукавною пов'язкою, на якій було написано «штрафна № 1». Ще здалека він закричав: «Пауль! Десять гефтлінгів, швидко!»

Плюгавий Вацек подав команду штрафникам вийти із строю. Мене і ще дев'ятьох в'язнів із нашого блоку Адольф погнав на центральний аппельплац, де саме формувалися арбайтскоманди і де вже стояла штрафна команда № 1. По дорозі Адольф почастував кожного з нас гумовою палицею за те, що не могли бігти так швидко, як йому хотілося.

Аппельплац уже заповнили колони в'язнів.

— Арбайтскоманди, за порядком номерів на вихід кроком руш! — скомандував рапортфюрер, і одразу все заворушилося. Оркестр заграв бравурний марш. До прохідної одна за одною рушили арбайтскоманди. За брамою їх приймав конвой і вів на роботу.

Освенцімський оркестр — одна з найнезбагненніших примх гітлерівських бузувірів, витівка самого обер-ката Гіммлера. Оркестр складався із сотні музикантів-віртуозів, вивезених в Освенцім із столичних театрів окупованої гітлерівцями Європи. Він грав щодня, коли арбайтскоманди вирушали на роботу і поверталися з роботи, а також під час екзекуцій і страт. Музиканти цього оркестру створили на замовлення самого Гіммлера унікальну мелодію — «Танго смерті», яка дуже сподобалася шефу гестапо. «Танго смерті» виконувалось тільки під час страт та масових екзекуцій. На Нюрнберзькому процесі ноти цього сатанинського танго, під звуки якого було страчено тисячі людей, правили за речовий доказ. Щоб перешкодити поширенню мелодії як танцювальної музики, ноти за ухвалою Трибуналу знищили. Тим часом уже в повоєнні роки авторові цих нотаток не раз доводилося чути бездарні підробки сумнозвісної мелодії, їх видавали за справжнє «Танго смерті». Насправді ж вони нічого спільного не мали з мелодією, яку мені довелося чути свого часу в Освенцімі. Спритні ділки в гонитві за бізнесом не зупинилися перед наругою над світлою пам'яттю мільйонів жертв фашизму. (Музиканти Освенцімського оркестру всі до одного були розстріляні есесівцями в останні дні існування табору — в січні 1945 року).

Треба сказати, що на прохання комендантів інших концтаборів Гесс передав їм ноти «Танго смерті»; і там його також виконували під час масових страт і екзекуцій, зокрема в Янівському і Хелмському концтаборах. В інших таборах смерті були свої «гімни» й улюблені мелодії. Так, наприклад, у Маутхаузені під час страт виконувалася мелодія німецької пісеньки «Кохана, ми зустрілися знову». Я й досі не можу збагнути, як в есесівців уживалися садистська жорстокість і суто німецька сентиментальність, любов до чистоти, квітів, музики, жалісливих пісеньок…

Нас ведуть дорогою, якою вчора везли в табір. Я впізнавав ті місця, зриті канавами, де напередодні працювали тисячі в'язнів. Обабіч дороги через кожні 200–300 метрів лежали складені на купи лопати, кайла, відра, стояли тачки. Робочі команди займали свої місця, розбирали інструмент і починали роботу. Нашу команду повели трохи далі, на дільницю, де проходила нова дорога, що з'єднувала Освенцім-І з Біркенау.

Освенцім було побудовано на болотистій місцевості. У літній день тут стояла несамовита спека, а вночі й ранками тягло прохолодою, болотяною вогкістю. Сонце ще не встигло піднятися, і в повітрі носилися цілі хмари мошви. Птахів ми тут не бачили, вони уникали цих гиблих місць.

Ми йшли, заточуючись від слабості, притримуючи один одного. Багато хто не сподівався повернутися живим до табору. Опущені плечі, в очах кожного — згусток болю. У нашій штрафній колоні був цілий інтернаціонал — росіяни, поляки, чехи, євреї, цигани, французи, датчани, угорці, югослави, латиші, навіть кілька німців. І всі виснажені до краю.

Обіруч дороги лежали мертві, випалені села, а попереду, скільки око сягає, — пагорбиста місцевість, якою гадючилася незакінчена дорога рабства і смерті.

Нас привели на заболочену дільницю, роздали лопати, відра і наказали копати канави та розширювати вже викопані. Канави були заповнені болотною рідиною, доводилося, стоячи по коліна в драговині, черпати її лопатами та відрами й відносити метрів за п'ятдесят. Одні стояли в канаві й наповнювали відра, другі носили їх, треті возили тачками пісок і щебінь. Неподалік розташувалася есесівська охорона, озброєна автоматами. Безпосередньо за роботою наглядали капо і п'ять форарбайтерів — бандюги один в один. Вони походжали вздовж канави і гумовими палицями підганяли тих, хто, на їхню думку, працював не досить ретельно.

Була сьома година ранку. Лайка і крики наглядачів, глухі удари гумових палиць, зойки в'язнів, чавкання болота рвали ранкову тишу. Робота щойно почалася, а мені вже ломило спину і гуло в голові від утоми. Це була безглузда первісно-тяжка праця, розрахована на цілковите виснаження людського організму. Робочий день штрафних команд тривав чотирнадцять годин з однією перервою на сорок п'ять хвилин. Її оголошували ударом гонга о дванадцятій годині дня, коли привозили баланду. Та до неї ще треба було дожити…

— Льос, шнель, бевегтойх, темпо![48] — раз по раз лунали крики наглядачів, та саме темпу й не було. Нам просто бракувало сили. Тоді за нас узявся сам начальник конвою — есесівський унтер-офіцер. Він звелів одному з капо принести замашного кия і особисто заходився «заохочувати злісних ледарів». Не заспокоївся доти, доки власноручно не відлупцював півтора десятка в'язнів. А одному, який інстинктивно відхилився вбік, щоб уникнути удару, проломив череп. Це була перша жертва в нашій команді, хоча минуло лише півгодини, як ми приступили до роботи. А попереду ще цілий день!

Вбитого поклали неподалік од мене. Намагаюся не дивитися на нього, та це мені не вдається. Я бачу його закривавлене обличчя, вишкірені зуби, скляні очі. Чомусь весь час здавалося, що тепер моя черга, що незабаром і мене покладуть біля нього з проломленим черепом.

Щосили черпаю твань. Кожен рух лопатою дається з великим трудом, я весь змокрів, а нагрітися не міг — мене морозило.

Читачам важко навіть уявити, якими негідниками були ті, що носили есесівську форму. З благословення кривавого ката Гіммлера ці патологічні злочинці і маніакальні вбивці, починаючи від рядового есесівця чи паршивого єфрейтора і кінчаючи фюрерами всіх рангів, мали необмежену владу над мільйонами людей. На в'язнів вони дивилися як на покидьки, що їх треба використати на угноєння землі, попередньо висотавши з них усю мускульну силу. Вони старалися один поперед одного довести свою відданість фюреру та його божевільним ідеям. Адже фюрер пообіцяв їм за вірну службу райське життя на землі. Кожей із цих мерзотників мріяв про власний маєток на східних просторах.

Ніхто інший, як божевільний фюрер у своєму виступі 1941 року після параду есесівських військ без зайвого словесного камуфляжу поставив перед ними завдання — завоювати світ. Показуючи рукою на схід, він кинув одну фразу: «Німці! Перед вами світ, підкоріть його і владарюйте ним!» То був найкоротший з усіх його виступів. Маячну ідею завоювання світу носив у своєму серці кожен есесівець. Найплюгавіший із них мріяв дослужитися хоча б до чину гауптштурмфюрера[49], мати власний маєток, автомобіль і рахунок у банку. Ось чому він так запопадливо збиткувався над в'язнями, хизувався вишуканою жорстокістю, відверто демонструючи своє невситиме прагнення до панування. Він не задумувався над тим, що, може, колись настане розплата за вчинені ним криваві злочини. Він був лише рядовим кровожерної армії головорізів, а рядовому солдатові думати категорично заборонялося — за нього думав фюрер.

Кого-кого, а дурнів і негідників ніде не бракує. Вистачало їх і в Німеччині. Та одне — дурень сам для себе, а зовсім інше — дурень при владі. Тоді горе всім. Таким дурнем та негідником був і начальник нашого конвою. З нудьги він почав шукати собі розваг. Що не кажіть, а простояти чотирнадцять годин на варті не дуже приємно, та ще в цій клятій драговині. А коли врахувати ще й час, потрібний на дорогу від табору до місця роботи й назад, на чистку зброї, на лазню після роботи, то виходить цілих вісімнадцять годин. Правда, есесівців посилали в наряд через день, але й через день пробути вісімнадцять годин на ногах і втомливо, і нудно. Щоб якось згаяти час, вони вигадували для себе розваги. На них я надивився, працюючи на початку липня 1943 року в штрафній команді № 1.

Ми трудилися на дільниці завдовжки двісті метрів. Попереду були штрафні команди № 2 і № 3. Вони валили дерева, корчували пеньки, а ми копали водостічні канави й робили земляний насип майбутньої дороги. Штрафники старалися, як могли, а їх ще й підганяли. Тих, хто не витримував шаленого темпу, вбивали і заміняли іншими. Щодня в кожній штрафній команді доводилося замінювати двадцять-тридцять чоловік. Це була заздалегідь продумана сатанинська система знищення в'язнів, що «проштрафилися». В такий спосіб табірне начальство сподівалося стимулювати продуктивність праці інших Освенцімських робочих команд. В'язні, як вогню, боялися штрафної, отже, вони будуть старатися на роботі і не порушуватимуть каторжного режиму. Так думало начальство табору. Власне, штрафні команди створювалися з метою залякати в'язнів, паралізувати жахом їхній опір, примусити їх працювати й коритися.

За інструкцією есесівці мали «перевиховувати» штрафників і навчити їх працювати. На практиці це означало, що з штрафника в найкоротший термін вичавлювали всю мускульну силу, доводили його до цілковитого виснаження, а потім знищували й заміняли іншим. А щоб це служило пересторогою для решти в'язнів, штрафників зумисне розсіювали по всіх блоках. Там вони своїм зовнішнім виглядом наочно демонстрували, що таке штрафна команда, наганяючи жах на всіх в'язнів.

Так зване «перевиховання» штрафників було облудною брехнею, бо в штрафних командах убивали не тільки тих, хто «лінувався» або вже остаточно знесилів, але й першого-ліпшого, залежно від примхи конвоїрів. Штрафник не повинен жити більше, як чотири тижні, — така була офіційна настанова табірної адміністрації. В'язні знали про це, і навіть найстійкіші з них занепадали духом. І дійсно, ті, хто потрапляв у штрафну команду, не жили довше чотирьох тижнів. Одні божеволіли, другі кінчали життя самогубством, третіх убивали капо чи конвоїри або відправляли в газові камери. Та серед в'язнів траплялися одинаки, які витримували місяць цієї страшної каторги. До таких виявляли «милість» — їх не душили в газовій камері, а розстрілювали. Розстріл вважався почесною смертю.

Штрафники розуміли безвихідність свого становища, та, хоч як це дивно, більшість сумлінно працювала, очевидно, надіючись на чудо. Така вже природа людини — сподіватися на порятунок у найбезвихіднішому становищі.

Самогубці кінчали з життям у такий спосіб: вони з лопатою в руках ішли на есесівця. Їх тут же прошивали автоматною чергою. Без попередження. Річ у тому, що за інструкцією штрафникові заборонялося наближатися до есесівців. Траплялося, що конвоїр сам іноді для чогось підкликав штрафника. В таких випадках в'язень повинен був залишити лопату на місці, скинути мютцен, підійти до есесівця не ближче як на п'ять кроків і завмерти струнко, чекаючи вказівок. Найменше порушення цієї інструкції каралося смертю.

Ми копали старанно й квапливо, намагаючись не привернути до себе уваги жорстоких капо і начальника конвою. Правду кажучи, я не вірив, що доживу до вечора, а проте старався. Тут уже діяв колективний рефлекс: працювали всі, працював і я. І все це для того, щоб живим повернутися до табору, випити порцію баланди і впасти змученим, болючим тілом на матрац, склепити очі й ні про що не думати. Нари в бараці були тоді для мене единою мрією, єдиним острівцем спокою в цьому змученому жахами, — затопленому кривавим безумством, жорстокістю і злобою світі, в якому і жити було страшно, і помирати не хотілося.

Час збігав повільно. Я поставив перед собою мету дожити до вечора. Щоб досягти її, треба було спершу виконати програму-мінімум — дотягти до обіду, одержати черпак баланди, а ті п'ятнадцять хвилин, які ще залишаться, використати на відпочинок. Якщо мені вдасться здійснити цю програму і зі мною нічого не станеться лихого, я міг розраховувати на те, що виконаю і програму-максимум, тобто доживу до вечора. А що буде завтра — про те навіть думати не хотілося…

Крадькома поглядаючи на всі боки, я пильнував за есесівцями, що стояли неподалік, за капо й форарбайтерами, що походжали вздовж канави, і особливо за унтершарфюрером. Якесь шосте чуття підказувало мені, що його слід остерігатися найбільше. Унтершарфюрер саме проходив повз мене. Від страху я втягнув голову в плечі й зібгався в грудочку. Хотілося зробитися маленьким і непомітним, загубитися в цьому болоті.

Тим часом він зупинився неподалік мене, притулився спиною до обчімханої сосни і закурив, ліниво дивлячись на в'язнів, що бабралися в драговині. Нарешті кат знайшов те, що шукав. Його погляд зупинився на одному євреї. Він підкрався до нещасного і здер з голови своєї жертви мютцен. Той обернувся й закляк од страху. Есесівець хвилин п'ять стояв мовчки, втішаючись ефектом. Потім одійшов убік і, зібгавши мютцен, кинув його метрів за десять за цеп охорони, після чого лагідним голосом звернувся до приреченого:

— Потрудися, голубе, принести свій мютцен.

Заточуючись, в'язень, наче в маренні, пішов назустріч своїй смерть Унтершарфюрер помахом руки попередив автоматників, щоб не стріляли, а сам вийняв парабелум і почав цілитися у потилицю своїй жертві. Робив це з неприхованою насолодою. Щойно в'язень наблизився до шапочки і вже нахилився, щоб підняти її, пролунав постріл. Бідолаха тільки похитнувся, потім випростався і повернувся до нас обличчям, покірно чекаючи другого пострілу. На його змученому обличчі вже не було страху. Він застиг на місці, наче спеціально позував унтершарфюрерові, щоб той, бува, не промахнувся. Пролунав другий постріл, і мертве тіло впало на землю. Есесівець побіг дивитися, куди влучила куля. Невдовзі ми почули його радісний вигук: куля пробила череп! Негідник покликав кількох своїх колег, щоб ті пересвідчилися, як влучно він стріляє. Хвилин із десять вони стояли над трупом, перевертаючи його ногами і про щось жваво розмовляючи. Есесівці не скупилися на компліменти унтершарфюрерові… Що й казати, стріляти він умів. Щоденні тренування в стрільбі по живих мішенях не минули даремно.

Збуджений унтершарфюрер повернувся назад і в супроводі капо Адольфа пішов уздовж канави. Адольф пишався тим, що був тезком самого фюрера. Свої обов'язки він виконував з великою запопадливістю. За дві години роботи цей покидьок устиг побити десятків зо два в'язнів. А зараз, догідливо заглядаючи в очі своєму господареві, дріботів поруч нього. По дорозі їм трапилася велика калюжа. Адольф покликав десяток в'язнів, поклав їх долілиць прямо в калюжу, і по цьому помості з живих людей вони пройшли далі.

Ми дістали можливість розслабитися на кілька хвилин, стишити шалений темп роботи. Сонце вже підбилося над лісом і пекло немилосердно. Нестерпно мучила спрага, в горлі пересохло, але води, придатної для пиття, не було. Усе тіло страшенно боліло. Руки й ноги наливалися свинцевою втомою. Я вже не вірив у те, що доживу до обіду. Тим часом на другому кінці ділянки розігралася нова трагедія. Унтершарфюрер і капо заходилися мордувати якогось в'язня. Той несамовито кричав, а це завжди розцінювалося як протест і зухвалість. Нещасного били довго, а він не переставав кричати. Кінчилося тим, що капо схопив лома і одним ударом розвалив йому черепа. Мертвого взяли за ноги, притягли до нас і поклали поруч з убитими раніше…

За якийсь час унтершарфюрер з капо вернулися. Для мене було б краще не дивитися на те, що робиться довкола, і всю свою увагу зосередити на роботі, та сили було обмаль, а тут ще боліли покалічені пальці, і мимохіть доводилося стежити за жорстокими пригінчими. Коли вони одходили, я стишував темп роботи, розслаблював м'язи, а коли наближалися, працював у швидкому темпі. Так робили всі.

Капо з есесівцем зупинилися позад мене. Про щось розмовляючи, вони дивилися на високу гіллясту сосну, що росла поблизу. Вона чимось привернула увагу унтершарфюрера. «Мабуть, накаже спиляти», — подумав я, але помилився. Кат узяв одного в'язня, привів до дерева, звелів йому вилізти на верхівку і кричати: «Я мавпа!» Він навіть дозволив своїй жертві скинути гольцшуги, щоб легше було дертися на дерево. Кало послужливо підсадив в'язня, а далі той поліз уже сам.

— Вище, вище! — командував унтершарфюрер і, коли в'язень виліз на саму верхівку, наказав: — А тепер починай!

— Я — мавпа! Я — мавпа! — закричав переляканим голосом в'язень.

Есесівці й капо дружно зареготали, втішаючись із витівки свого начальника. Він сам реготав, аж за живота брався.

— Голосніше, голосніше, щоб усі чули! — покрикував унтершарфюрер.

— Я — мавпа! Я — мавпа! Я — мавпа!.. — линуло з верхівки сосни на кілометр довкруж.

Есесівці реготали до сліз. Цієї розваги їм вистачило на якихось півгодини. І хоча сердега уже захриплим голосом, наче зіпсована пластинка, і далі повторював «я — мавпа», на нього більше не звертали уваги. Унтершарфюрер попрямував до в'язня, котрий, припинивши роботу, голосно розмовляв сам із собою — розуму відбіг, бідолаха. Таким есесівці приділяли особливу увагу. Перш ніж убити божевільного, вони досхочу розважалися. Божевілля в'язнів вважалося за наочний доказ неповноцінності нижчої раси. Якийсь час унтершарфюрер спостерігав за хворим, не чіпаючи його. Той бурмотів уривчасті, безглузді фрази і, тримаючись за лопату, пританцьовував.

— Іди сюди! — покликав есесівець.

У відповідь — ідіотський смішок.

— До мене! Шнель!

Божевільний, піднявши лопату над головою, кривляючись і змовницьки підморгуючи, пішов до начальника конвою.

— Кинь лопату! — наказав той, але в'язень залишив без уваги цей наказ і сунув на есесівця. Тому вже було не до жартів. Він вихопив із кобури пістолет, та капо випередив постріл: ударом лома він перебив нещасному руки. Той упав у болото й почав качатися, плачучи і сміючись одночасно.

— Дайте вірьовку! — розпорядився унтершарфюрер. Один з есесівців дістав із свого ранця довгу тонку мотузку. Божевільному зв'язали ног й потягли до сосни, на якій усе ще сидів в'язень і вже не кричав, а хрипів: «Я — мавпа!»

Адольф перекинув один кінець мотузки через товсту гілку, після чого божевільного підтягли ногами вгору, а головою вниз. Потім капо розгойдав підвішеного, а сам відійшов убік. Тим часом начальник конвою забився з одним із есесівців на пляшку вина, що він трьома пострілами з відстані двадцять кроків прострелить череп в'язневі, який гойдався, наче маятник. Поцілити в рухому мішень було не так просто, тим більше, що божевільний звивався в корчах. Я давно вже помітив, що в есесівців завжди був підвищений інтерес до стрільби по рухомих цілях.

Унтершарфюрер відміряв даадцять кроків, став у картинну позу впівоберта до в'язня і почав цілитись, упиваючись своєю владою над беззахисною людиною. Негідник явно хизувався перед колегами, про це свідчили і його поза, і жести, і вираз обличчя. Його ніщо не бентежило: ні можлива кара за вчинений злочин, ні муки сумління. Сам фюрер брав на себе відповідальність за злочини есесівських головорізів, він звільняв їх од такої «химери», як сумління. Що-що, а «Майн кампф» Гітлера і «Міф двадцятого віку» Альфреда Розенберга — ці дві біблії німецького фашизму есесівці знали назубок і не тільки знали, але й фанатично втілювали в життя ідеї своїх ідолів.

Унтершарфюрер виграв парі: трьома пострілами він розчерепив в'язневі голову.

Я старався що було сили, та, видно, працював не досить інтенсивно, бо один із штрафників, які носили наповнені відра, мимохідь кинув мені: «Ворушись, якщо хочеш жити!» Летко сказати «ворушись», коли нестерпно болить кожна клітина твого тіла, коли тебе залишають останні сили. Я відчував себе смертником, який випадково затримався на краю могили. А тут іще, на лихо, унтершарфюрер і капо прямували в наш бік. Важке передчуття буквально паралізувало мене. Рясний піт заливає обличчя, стікає по тілу. Я вже чую голоси катів і боюся навіть глянути в їхній бік. Ось вони стали неподалік мене, закурили. Усім єством відчуваю, що їхні погляди зупинилися на мені. Увагу унтершарфюрера привернув, номер, нашитий на моїй куртці.

— Поглянь, Адольфе, — звернувся вій до капо, — у цього гефтлінга номер 131161. У нашій команді ще не було в'язнів з такими великими номерами.

— Це новенький. Я взяв його сьогодні з карантинного блока, — відповів Адольф.

— Кажеш, новенький, а бач, як працює. Метушиться, хоч толку ніякого з цієї метушні. А ще й росіянин.

— Зараз я його піджену…

— Стривай-но, я сам побалакаю з ним. Потилицею відчуваю, як до мене підходить унтершарфюрер. Руки й ноги терпнуть від страху. Несамовито калатає серце. Мене затоплює хвиля безнадії й відчаю.

— Гей, ти!

Я інстинктивно відсахнувся, забувши, що передусім треба поштиво зняти з голови мютцен. Есесівець сам зірвав його з мене і, відійшовши ближче до постенкетте[50] звелів мені підійти до нього. Залишаю лопату, виграбуюся з канави і з завмираючим серцем підходжу до унтершарфюрера. Наблизившись на відстань п'яти кроків, виструнчуюсь, чекаючи вирішення своєї долі. Катюга розумів мій стан і тому не поспішав. Він тримав у зубах тоненьку галузку й презирливо дивився на мене своїми холодними водянистими очима, наче на якусь комашку. У цьому погляді я прочитав свій вирок. Стою, помертвівши од страху, і відчуваю, як у мене під ложечкою повільно тане крига. Чомусь подумав, що незабаром обідня перерва, роздаватимуть баланду, а мене вже не буде. А я ж мріяв дожити до обіду, а потім і до вечора. Чому ж так сталося, що його вибір упав саме на мене?..

Унтершарфюреру набридло бавитися, він зібгав мій мютцен і кинув за лінію постенкетте.

— А тепер піди принеси свій мютцен!

«Все одно він мене пристрелить, то хай стріляє тут», — подумав я. Страх, який охопив мене в першу мить, раптом змінився на відчайдушну і злу рішучість.

— Іти за постенкетте я не маю права. Правила поведінки в'язня у таборі — закон для мене. Я хочу працювати! — твердо сказав я по-німецьки.

Есесівця вразило, що я розмовляю німецькою мовою. Він навіть припустити не міг, що така мізерна комашка може володіти його рідною мовою.

— Ах, он воно що! — сказав він глузливо. — Тільки-но попав у табір, а вже знаєш порядок.

— У таборах я давно, але ніколи не порушував встановленого порядку. Я хочу працювати!

— А чого ж ти, такий дисциплінований, потрапив у штрафну команду?

— Через непорозуміння.

— По шапку підеш?

— Ні. Я не маю права переходити лінію постенкетте.

— Альзо![51] — Унтершарфюрер вийняв з кобури пістолет і поставив його на бойовий взвод. В його очах засвітилися хижі іскорки. — Востаннє питаю: підеш по шапку?

— Не піду, бо не маю права! Ваше право вбити мене, моє право — померти, не порушивши встановленого законом порядку.

— Повернися до мене спиною! — наказав він.

Позад себе я почув кроки, але не наважився повернути голову. Наступної миті унтершарфюрер вистрелив. Я ще встиг відчути, як куля пробила мій череп. Після цього піді мною розверзлася земля і настав цілковитий морок. Коли я опритомнів, почув несамовитий регіт і побачив біля себе кількох есесівців. Один із них тримав у руках довгу палицю. Це він, підкравшись ззаду, вперіщив мене нею по голові, а унтершарфюрер у цей час вистрелив у мене над головою.

Трохи оговтавшись, я пригадав, що серед інших диких розваг есесівців цей трюк був найпоширеніший. Я сам не раз бачив, як ці мерзотники задля розваги імітували розстріл в'язня, а потім реготали, наче навіжені.

— Ти вже в гіммелькоманді, голубе, а ми прийшли до тебе в гості, — сказав один із них, і всі знову зареготали.

Мені, певна річ, було не до сміху. Я був у напівнепритомному стані й кепсько розумів, що зі мною діється.

Навтішавшись, вони повернули мені шапку (її приніс капо) і наказали продовжувати роботу. Капо підвів мене до канави і вліпив такого ляща, що я беркицьнув у болотяну рідину і деякий час борсався в ній, поки нарешті виліз, увесь виквацюваний у грязюку.

Мій вигляд ще більше розвеселив душогубів. Вони реготали, аж присідали, а один, згинаючись пополам од сміху, сказав:

— Російський чорт у болоті! Ой, не можу! Помру од сміху! Оце так цирк…

Нареготавшись, есесівці розійшлися.

Мене тіпала пропасниця. Я промерз до кісток, хоч надворі стояла несамовита спека. Щоб не випробовувати долю, взяв у руки лопату й почав працювати. Дихати було важко. Піт заливав очі, лице. Мучила спрага. Навіть не було радості від того, що залишився живий. Єдиним моїм бажанням у цю мить було померти. Уже шкодував, що не пішов за постенкетте…

Ударив гонг на обід. Одразу все завмерло. В'язні розправляли занімілі спини, витирали спітнілі обличчя. А на верховітті сосни уже зовсім охриплий в'язень продовжував кричати: «Я — мавпа!»

— Гей, ти, злазь обідати! — гукнув до нього капо, але нещасний наче й не чув.

— Ану, допоможіть йому злізти! — наказав одному з охоронників унтершарфюрер. Той звів автомата й почав цілитись. Першим пострілом бідолаху поранило. Зненацька він закричав по-німецькому:

— Смерть Гітлеру! Смерть фашизму! Прокляття вам, убивці! Все одно не втечете од кари! Червона Армія близько!..

Оскаженілий унтершарфюрер зарепетував на все горло:

— Файєр!

Пролунала автоматна черга. В'язень каменем упав на землю. Форарбайтери взяли його за ноги і потягли до трупів, рядочком укладених над дорогою.

Був полудень. Сонце зависло над головою і нещадно пекло. З болота піднімалися густі випари. Мошва зникла, натомість з'явилися якісь маленькі сірі мухи і гедзі. Жалили вони немилосердно.

Почалося шикування. Шикувалися блискавично, бо кожен хотів якомога швидше одержати баланду і зекономити зайву хвилину на відпочинок. Після того як нас перерахували, унтершарфюрер дав команду:

— Постенкетте айнцін!

Цеп охорони стягнувся. Частина автоматників оточила в'язнів, а друга розташувалася поруч, за похідними столиками, привезеними на грузовику разом з кесселями[52]. Есесівці на наших очах почали обідати. Їхній обід складався з чотирьох страв і міг викликати галюцинації в будь-кого з нас. Іноді хтось із них кидав нам обгризену кістку і з насолодою спостерігав за товкотнечею, яка зчинялася на місці, де впала кістка.

Нам теж привезли обід — на двісті голодних, виснажених чоловік два бачки ріденької бруквяної юшки. По чверть літра на кожного. Форарбайтери й капо харчувалися з есесівської кухні, але тільки після того, як пообідають конвоїри.

Кало Адольф почав роздавати баланду, а форарбайтери з гумовими палицями в руках пильно стежили за порядком. Штрафникам миски й ложки не давали, обід ми одержували прямо в шапки. Вони були настільки засмальцьовані потом і брудом, що баланда майже не витікала, та й не встигала вона витікати, бо її випивали за один ковть.

З лихоманним блиском в очах в'язні нетерпляче чекали на свою порцію, при цьому хвилювалися більше, ніж тоді, коли есесівці вправлялися в стрільбі по живих мішенях. Одні напівбожевільними очима їли бачок з баландою і нервово тупцяли на місці, переживаючи, що так повільно посувається черга. Другі не могли відірвати погляду від заставлених розкішними стравами столиків есесівців. Треті, вже випивши свою порцію баланди, ставали у хвіст черги, сподіваючись на добавку. Та більшість одразу ж лягали на землю, заплющували очі й відпочивали.

Зовні усі штрафники мали однаковий вигляд: виснажені, чорні, в брудному, перетлілому, з плямами крові смугастому одязі, вони схожі були на мерців. Таким мерцем був і я. Нервово переступаючи з ноги на ногу, стояв у черзі за пійлом. Нарешті вона підійшла, і я наставив шапку.

— А-а, росіянин, болотяний чорт… — весело озвався до мене капо. — Підставляй свій мютцен, дам тобі густішого.

Він опустив черпак на саме дно бачка, старанно зачерпнув і обережно, стараючись не пролити й краплини, підняв повного черпака. Від хвилювання в мене затремтіли руки, і я не знав, як мені дякувати Адольфові. «Бандит, а все ж таки пожалів», — подумав я. Та в наступну мить кало зробив різкий рух і вихлюпнув баланду мені на голову, гримнувши: «Забирайся геть!» Ніби крізь сон почувся регіт есесівців. Я відчув себе викресленим із життя.

Мене душили сльози. Я ліг на землю, уткнувся обличчям у траву і гірко заплакав…

Невдовзі хтось підійшов до мене, ліг поруч.

— Плачеш? — почувся лагідний голос.

Я повернув обличчя і побачив літнього в'язня з глибоко запалими карими очима. Вони дивилися на мене співчутливо, вивчаюче.

— Скільки тобі років?

— Сімнадцять.

— Звідки ти?

— Із Сквири.

— Виходить, земляк. А я з Полтави. На ось, підкріпись. — Він подав мені шматочок чорного, як земля, хліба, наполовину з тирси і просяної потерті. — А плачеш даремно…

— А що ж мені робити? — схлипнув я, з вдячністю беручи хліб. — Понад рік поневіряюся по тюрмах і таборах, а кінця-краю не видно.

— Запам'ятай: відчай — ворог номер один. Будеш киснути — загинеш. Сльозами горю не зарадиш — треба боротись.

— Як же тут боротись? — простогнав я.

— Боротися можна й тут, але про це ми поговоримо в таборі, а зараз їж.

Я з вдячністю дивився на цю людину, яка враз стала мені близькою і рідною. Легко сказати, віддав свою пайку хліба, принесену, певна річ, з табору, бо тут хліба не давали. А ще глибоко в душу запали слова: «Треба боротися!»

У другій половині дня в нашій арбайтскоманді загинуло ще кілька в'язнів. Один, не стерпівши знущань, кинувся з лопатою на унтершарфюрера. Цей вчинок для есесівця був настільки несподіваний, що він з переляку дременув. В'язня одразу ж прошили автоматною чергою. При цьому випадково поранили ще двох, які носили відра. Їх тут же добили. Після цього випадку унтершарфюрер якось посірів і більше не підходив до нас.

День згасав. Згасали й наші сили, але ми відвоювали в смерті цей день, щоправда, надто дорогою ціною. Та все одно це немало важило, бо життя в'язнів штрафної команди вимірювалося днями…

Сонце кинуло на нас останні промені й пірнуло в ліс, який таємниче синів на обрії. Звідти повзли сутінки. Робота закінчувалася. До смерку нас повинні привести в табір, бо в сутінках ніякі автоматники не впоралися б з такою масою людей, що впали у відчай і першої-ліпшої хвилини могли ринути на конвоїрів, зім'яти їх і податися до лісу.

Нарешті пролунав гонг. Ми один поперед одного кинулися шикуватись. Кожен хотів стати в середину колони, щоб опинитися подалі від гумових київ капо та форарбайтерів і не нести трупів. А їх лежало близько двадцяти. Це була середня денна норма штрафної команди № 1. Останнім, хто замикав колону, довелося нести загиблих товаришів до самого табору.

Колона вибралася з боліт і пішла грунтовою дорогою. Смертельно втомлені, побиті (за день роботи майже кожному в'язневі дісталося від есесівців і пригінчих), вкрай виснажені, підтримуючи один одного, ми ледве переставляли ноги. Майже чотири сотні дерев'яних колодок здійняли хмару пилюки, яка, тут же осідаючи, забивалася в рот, у ніс, у вуха, за комір. Якби хто збоку подивився на нашу колону, то подумав би, що дорогою, у хмарі пилюки, повзе якась фантастична тисячонога істота.

Грунтова дорога закінчилася, і ми вийшли на шосе. По бруківці заклацали сотні колодок, утворюючи звуки, які ні з чим не можна порівняти. У міру наближення до табору колона уповільнювала ходу. До брами підтягувалися десятки арбайтскоманд, утворюючи довжелезну сіру стрічку. Попереду й позаду чути було стукіт тисяч колодок. Це бредуть гефтлінги Освенціму — раби фашистського рейху і його смертельні вороги. На обличчі в кожного віялом розходяться від очей глибокі зморшки і збираються в жмуток біля куточків міцно стиснутих уст, як сліди невимовних страждань. Похмурі, суворі обличчя з мертвими очима.

Раз по раз лунають постріли: добивають тих, хто впав, у кого не вистачило сил пройти ці кількасот метрів до брами табору. Інших і стріляти не треба. Їх загризають здоровенні, спеціально натреновані вовкодави. Трупи залишаються на шосе. Їх підберуть в'язні останньої арбайтскоманди і принесуть у табір.

Здавалося, що над цією нескінченною колоною живих мерців шугають якісь апокаліптичні страховиська і тчуть свій невидимий саван смерті. Та, незважаючи на це, більшість живих мерців бреде далі. Їх веде ненависть і жадоба помсти, непереборне бажання дожити до того часу, коли народи світу розгромлять і поховають фашизм. Вони не здаються, вони борються, і кожний відвойований у катів день мученицького життя, сповнений злигоднів і страждань, вони розцінюють як свою велику перемогу.

Відчиняється брама пекла. В неї втягується нескінченна сіра стрічка.

— Айн, цвай, драй… — голосно рахує в'язнів угодований обер-капо з коротким, як постріл, ім'ям Фріц. На голови й плечі тих, хто не досить чітко карбує крок, або й просто для порядку раз у раз опускається його дубова палиця. Фріц — бандит і вбивця, яких світ не бачив. Важко полічити, скільком в'язням він укоротив віку, скількох замучив! Він знічев'я міг проломити череп першому-ліпшому в'язню тільки для того, щоб подивитися «є в нього мозок чи немає». Фріц у великій пошані в есесівців. Вони називали його диспетчером гіммелькоманди, тобто небесної команди, йому запопадливо допомагають капо з інших команд, а серед них і наш Адольф. Тут і там лунають розпачливі зойки, моторошні передсмертні крики. Вони тонуть у звуках бравурного маршу, який грає Освенцімський оркестр. Звуки музики химерно вплітаються в клацання тисяч колодок.

До брами підходить остання команда. Ці йдуть не стрункими рядами, а квадратиками. В кожному квадраті п'ять гефтлінгів — чотири живі несуть за руки й ноги п'ятого мертвого. Такі квадрати зручніше рахувати.

Мене обсіли розпачливі думки. Загавившись, спотикаюся і порушую стрункість ряду, в якому йду. Вмить на голову опускається палиця. Перед очима попливли жовті кола. З жахом відчуваю, що зараз упаду, упаду, щоб уже ніколи не встати. Теплий липкий струмочок стікає по моєму обличчю. Товариші із шеренги підхопили мене і потягли. «Покиньте, — прошу їх, — я хочу вмерти».

— Що, гайка послабшала? Не будь черв'яком, терпи! — суворо сказав один із тих, що підтримували мене.

В Освенцімі, як і в кожному фашистському таборі смерті, існував закон, який коротко можна сформулювати словами: «Бійся подумки». Його неухильно дотримувалися всі в'язні. Зараз я порушив цей закон, показавши при всіх свою легкодухість. Мало того, я порушив дисципліну і тим самим поставив під удар не тільки себе, а й усю шеренгу. Часто-густо порушників дисципліни карали самі в'язні, щоб відвести удар катів від себе.

— Тримайся, малий, тримайся. Ну, чого розкис? Смерті злякався? — лагідно повчає в'язень, що дав мені в обід хліба. — Либонь, співав у школі «Орлятко», то будь же бійцем, а не ганчіркою.

В його голосі бриніла батьківська ніжність, душевність. Ці слова вирвали мене із стану відчаю й апатії, надали сил. Я з вдячністю звів на нього погляд і побачив літню людину з глибоко запалими карими очима, з суворим, наче з каменю висіченим обличчям, на якому застиг вираз рішучості й нескореності. В'язень лагідно усміхнувся, і враз його обличчя зробилося лагідним, турботливим.

— Поки живий — тримайся! Опустиш руки, впадеш у відчай — загинеш, — сказав він рівним, трохи захриплим голосом. Карі очі полтавця світилися розумом. Видно, це була людина незвичайної душевної сили і великої мужності. Він чимось нагадував Максима Кирєєва, можливо, отією спокійною впевненістю, почуттям людської гідності за будь-яких обставин. — Візьми себе в руки і старайся йти в ногу, бо он наближається Адольф, — попередив він мене.

Як багато важить слово підтримки, сказане в скрутну хвилину! Цей в'язень подав мені приклад стійкості й мужності. Я остаточно опанував себе, мій крок став твердіший, хода впевненішою. Недремне око капо Адольфа на мить зупинилося на мені, але, не помітивши нічого підозрілого, ковзнуло далі.

З крематорію, як і раніше, валив густий чорний дим, зловісними протуберанцями вихоплювалися з труби рвані язики полум'я, кидаючи багряні полиски на дротяну загорожу, сторожові вишки і дахи блоків. Біля центральної брами табору оркестр грав бадьорі марші…

7

Перед підйомом мою ліву ногу звела судорога. Спросоння я закричав, сам злякався цього крику і більше вже не міг заснути. Невдовзі просурмила сирена — підйом. Звуки Освенцімської сирени на все життя вкарбувалися в мою пам'ять. Вони й досі будять мене вдосвіта.

Перед туалетною кімнатою неймовірна тіснява, крики, лайки всіма мовами світу. Кілька чоловік, уже зовсім охлялих, упали. Затоптуючи їх, сотні в'язнів намагаються прорватися до кранів з водою, щоб принаймні сполоснути обличчя, бо при виході з блока стоять штубові з важкими палицями: коли вони побачать, що обличчя в тебе сухе — начувайся.

Так починався новий каторжний день.

Аппель пройшов як звичайно, і хоч він уже закінчився, Пауль усе ще тримав нас у строю, чекаючи, чи не прибіжить Адольф за поповненням.

Я стояв ні живий ні мертвий. Усе тіло здавалося суцільною раною, яка кровоточила і нестерпно боліла. Від голоду паморочилася голова. З жахом чекав тієї хвилини, коли прийде Адольф і забере мене в штрафну команду.

Тоді сьогоднішній день буде останнім у моєму житті. А тут ще й ноги понабрякали так, що дерев'яні колодки стали тісними й боляче врізалися в розпухлі ступні. Я боявся, що не дійду до місця роботи. Хворобливо запрацював мозок, шукаючи порятунку. А в глибині душі жевріла надія: може, якось обійдеться і мене сьогодні не візьмуть… Та де там. До нашого блока вже біг опецькуватий Адольф і ще здалеку закричав:

— Пауль, дванадцять гефтлінгів!

Плюгавий Вацек почав відбирати потрібну кількість в'язнів. У число приречених потрапив і я. Адольф погнав нас, наче худобу, на центральний алпельплац, де вже стояли вишикувані арбайтскоманди. Побачивши, що я насилу переставляю ноги, він заходився підбадьорювати мене гумовою палицею. При цьому ще й давав своєрідний інструктаж:

— Тільки не здумай упасти — шкуру спущу! До брами не маєш права падати, а вийде команда за браму — будь ласка, падай скільки завгодно.

Річ у тому, що кожна арбайтскоманда мала виходити на роботу в тому кількісному складі, який заздалегідь був визначений адміністрацією табору. Кількість працюючих в арбайтскомандах була постійна. Якщо хтось із в'язнів падав од виснаження ще до того, як команда виходила за браму, її повертали назад, поповнювали і знову вели. Того, хто впав, добивали, а труп відносили в тотенблок. Та це призводило до затримок, за які рапортфюрер суворо питав із капо. Ось чому капо старалися, щоб до виходу за браму ніхто з в'язнів «не підвів». Головне, щоб пройшов браму, а там можеш собі падати, скільки хочеш. Тебе доб'ють, труп понесуть на місце роботи, а ввечері принесуть у табір. Конвою байдуже, за кого звітувати: за живих чи мертвих, йому — аби цифра зійшлася. А як я вже казав, облікові живих і мертвих в'язнів у гітлерівських тюрмах і концтаборах надавали величезного значення.

За годину ми були на місці роботи. Я стояв у тій самій канаві, наповненій болотною тванню. Працював з останніх сил, а їх ставало дедалі менше. Мене били, та я не відчував болю, не стогнав, не плакав. Наче був під наркозом. І досі не можу збагнути, як я витримав стільки побоїв! Мовчки кусав губи і ковтав пекучі сльози. Поза всяким сумнівом, я не дотягнув би до вечора і за всіма законами Освенціму мав загинути. Та сталося інакше. Всупереч усьому я дожив до обіду. В обід випив чверть літра баланди й, остаточно розбитий, ліг на землю. Незчувся, як задрімав. Наснилися дитячі роки, рідне село Селезнівка, де я народився.

…Мені п'ять років. Зимовий ранок. Бабусина хата переснована напівтемрявою. У печі гуготить полум'я, стогне і завиває в комині. Здається, от-от спалахнуть і розтопляться на шибках крижані мережки. По долівці дибає червонясте телятко. Воно тільки вночі знайшлося, і його принесли на рядні в хату. Дрібно тремтить, біднятко, — у хаті ще холодно. Я зачаровано дивлюся то на нього, то на бабусю. Біля її очей і рота численними зморшками промениться ласкава усмішка.

— Я влітку пастиму його, — кажу бабусі.

— Авжеж, пастимеш, внучку, — відповідає вона і ніжно гладить мою голівку.

…Погожий вересневий ранок. Я гордо крокую вулицею села. За плечима в мене справжній ранець із книжками й зошитами, в руках великий букет квітів. Я йду до школи. А на душі і лячно, і радісно. Ось ми з мамою підходимо до вчительки. Я чомусь дуже соромлюся і весь паленію, коли вона звертається до мене.

У класі повно квітів — на вікнах, на столі учительки, на шафі, на партах. Клас схожий на барвисту клумбу квітів, з якої виглядають дитячі голівки. «Діти, — звертається до нас учителька, — я вас учитиму. Звати мене Валентина Петрівна…» Я підводжу очі. Тільки тепер помічаю, що волосся у вчительки світле, хвилясте. А голос ласкавий, співучий… От тільки ніяк не збагну чим, але вона схожа на мою матір, також учительку.

Чарівний сон сполохав вигук капо:

— Антретен![53]

Залунали ненависні удари об рейку, й одразу зникло чаклунство, зникли милі серцю картини дитинства. Тут — Освенцім, ферніхтунгслагер… Хочеться вовком вити…

Вирішив не вставати. Хай убивають на місці. Краще померти, ніж отак мучитись. Та, видно, мені не судилося померти й цього разу. Коли вже мала пролунати команда «приступити до роботи», на мотоциклі примчав есесівський офіцер і щось сказав начальникові нашого конвою. Не встиг офіцер від'їхати, як нас поквапливо вишикували, перерахували і повели до табору. Чого, звісно, ніхто не знав, та нас це й не цікавило. Раділи, що сьогодні так несподівано закінчилася ця страхітлива каторга. Адже кожен день, та що там день — година життя, відвойована у катів, розглядалися в'язнями як велика перемога.

На дорогу, що вела до табору, витягувалися Освенцімські арбайтскоманди. Знесилені, охлялі в'язні човгали, майже не одриваючи ніг од землі, наче на лижах. Коли дивитися здалеку, то здається, пилюка повзе разом із колонами. Люди бредуть у ній, наче в тумані.

Ось довжелезна сіра стрічка виповзла на Освенцімське шосе. Ідуть гефтлінги Освенціму — раби фашизму, смертники. Чого й куди вони йдуть? Адже попереду їх чекають страждання й неминуча загибель! А вони йдуть. Тих, хто падає, пристрілюють есесівці або ж загризають видресирувані вовкодави. А решта з відчайдушною рішучістю бреде далі. Вони несуть у собі, як естафету, гнів полеглих товаришів, їх веде якась незнана сила, могутніша за інстинкт самозбереження, за жадобу життя. Ця сила — ненависть до своїх мучителів. Нараз гримнув оркестр. Табір зустрічав своїх рабів музикою. Сто музикантів-віртуозів, здавалося, в якомусь п'яному чаду виливали свої наболілі душі в звуках музики. Під ці звуки довжеленна смугаста тисячоніжка втягувалася нескінченним потоком у табір.

Ми підходимо до брами пекла. «Мютцен ап!» — лунає команда обер-капо Фріца. Одним рухом зриваємо з голів шапки. Значить, поблизу якесь велике начальство. І дійсно, ліворуч в оточенні свити стоїть сам господар табору — лагерфюрер Рудольф Гесс, розжирілий кабанюра в генеральському мундирі.

Лагерфюрера я бачу вперше, хоч чув про нього багато. Зовні він дуже схожий на коменданта Мисловіцького табору фон Боденшатца. Та, як то кажуть, далеко куцому до зайця. Проти Гесса «батечко» Боденшатц виглядав дитиною. Що то арійська порода! Важив Гесс щонайменше двісті кілограмів. Мені зроду не доводилося бачити таку почвару. Особливо вражало велетенське барилоподібне черево. Потворними ворочками висіло потрійне підборіддя. У вузеньких, глибоких щілинах неспокійно метушилися два пуголовки — маленькі очиці сталевого кольору. Його неправдоподібно кругла пика і товстеленна шия лисніли від жиру. На голові вогнем горіла яскраво-червона чуприна.

Мабуть, ніхто в світі не мав стільки прізвиськ, скільки мав їх Рудольф Гесс. Як тільки не називали його в'язні: свиноматкою, кабанюрою, бегемотом, пітоном, цистерною, бочкою, цепеліном, паровозом, лантухом із салом… А в'язні-німці казали просто: гроссшвайне. Інші прізвиська характеризували його внутрішнє єство: обервішатель, генерал смерті, директор моргу, трупожер. Це був неперевершений катюга. Він ревно виконував обов'язки, покладені на нього самим рейхсфюрером Гіммлером, обов'язки обер-ката.

Широко розставивши свої слоноподібні ноги і грайливо ляскаючи по лискучій халяві гарапником, лагерфюрер стежив за рухом арбайтскоманд і їх шикуванням на аппельплаці. Біля нього із роззявленими чорними пащеками сиділи дві вівчарки завбільшки з бузівків. Гесс обводить гарапником півколо в повітрі, потім щось каже своїм офіцерам і сміється. Ті догідливо кивають йому головами й собі регочуть. Либонь, впивається катюга владою над тисячами покірних, фізично розчавлених рабів.

Лагерфюрера тішать звуки бравурної музики, яку за його наказом грає зараз табірний оркестр. Що ж, сатанинській винахідливості і витонченому садизмові Гесса міг би позаздрити сам Вельзевул. Весело апостолові смерті. Весело і його підручним, дрібнішим катам. Тут їх, як маку. В Освенцімі функціонери фашистської партії, наче дбайливі садівники, викохували садистів і вбивць.

Ліворуч від бруківки, що розтинала табір навпіл, довгатився майданчик. Там на тлі палаючого крематорію височать ряди шибениць. На фоні цієї незвичайної декорації стоїть кривавий гіммлерівський полигач Рудольф Гесс. Від задоволення він мружить очі й усміхається. Потім, наче капельмейстер величезного оркестру, рубає рукою повітря. Обриваються звуки маршу. За командою кілька тисяч в'язнів стають обличчям до лагерфюрера. Він бридливо морщиться, неквапливо запалює сигару, мружачись, випускає кільця синюватого диму. Зараз він нагадує вгодованого котяру, що, наївшись досхочу, лежить на теплому припічку і від задоволення мружить очі. Якусь мить Гесс мовчки обводить поглядом тисячі в'язнів, наче шукає серед них знайомих, а потім каже, звертаючись до нас:

— Прошу пробачення, що відірвав вас од роботи. До цього мене змусили обставини. Ви всі, чудово розумієте: у світі, в якому ми живемо, право на боці сильного, на боці того, хто тримає в руках меча. Ви знаєте також, що сюди вас привезли не на курорт, а працювати…

— Дуже переконливо, що й казати, — коментує слова лагерфюрера один із в'язнів.

— Я людина військова і люблю порядок, — продовжує Гесс.

— Печерна ти людина, — не вгаває дотепник.

— Присягаюся богом, я не зупинюся ні перед чим, а наведу в таборі залізний порядок! — грізно вигукує генерал.

Коментатор замовкає.

— Сьогодні один негідник зробив спробу втекти. Я не раз попереджав, що з табору можна втекти тільки в гіммелькоманду. Зараз цього саботажника ми підвісимо на трапеції, — лагерфюрер показав рукою в напрямі шибениць. — А щоб іншим не кортіло тікати, будуть повішені всі тридцять гефтлінгів команди, в якій він працював.

Запала важка, гнітюча тиша. Чути було, як замикають браму, як перемовляються есесівці біля прохідної, як ходять вартові на ближніх вишках. Черговий офіцер на пропускній доповідає гауптштурмфюрерові, начальникові охорони арбайтскоманд, що кількість в'язнів, які повернулися до табору, зійшлася з цифрою у вахтовому журналі. Гауптштурмфюрер доповідає рапортфюреру, а той уже самому Гессу. Рапортфюрер і Гесс завжди нерозлучні, як злигані бугаї. За зовнішністю вони цілковиті антиподи. Гесс — невисокий, товстеленний, а рапортфюрер — худий, довготелесий офіцер з білим, старанно прилизаним волоссям і червонуватими кролячими очима. Ось він нагнувся до Гесса і, усміхаючись тонкими губами, щось каже. Той хитає головою і наказує привести «злочинців». Тим часом есесівці принесли і поставили на землю три крупнокаліберні кулемети, націливши їх прямо на нас. Біля кулеметів поставили металеві коробки з кулеметними стрічками. Погрозливо клацнули затвори. Кулеметники лягли прямо на траву і приготувалися стріляти.

Невдовзі з вахти привели тридцять в'язнів. Руки в них заломлені за спину і скручені дротом. Їх вели коридором, що його утворили автоматники. З шибениць звисали мотузки із зашморгами. Під ними стояли табуретки.

Роковані на смерть були радянськими громадянами, політичними. Про це свідчили червоні вінкелі і буква «R» на куртках.

Бони були дуже бліді, але трималися спокійно, з гідністю. Та за зовнішнім спокоєм угадувалося величезне внутрішнє напруження. Його видавали погляди — самозречені, колючі. Наблизившись до шибениць, вони щось сказали один одному, наче обмінялися паролями, і рішуче поставали на табуретки.

Колони в'язнів завмерли. У зловісній тиші, здається, чути було несамовите калатання тисяч сердець. І раптом зірвалася буря:

— Помстіться за нас!

— Не забувайте нас!

— Смерть фашизму!

— Прощай, Батьківщино!

— Прокляття катам!

— Все одно прийде розплата, гади!

Здавалося, у що передсмертну мить кожен із тих, кого незабаром мали повісити, поспішав сказати живим своє найзаповітніше слово.

Ковтаючи сльози, я даю собі слово до скону мстити фашистам.

За кільканадцять місяців поневірянь по фашистських тюрмах і концтаборах мені не раз доводилося бачити, як гітлерівці страчують людей. Я давно спостеріг, що вони роблять це поважно, неквапливо, ніби смакуючи процес страти. Та зараз есесівці захапалися, бо сталося непередбачене: приречені, очевидно, заздалегідь змовившись, раптом заспівали «Вставай, страна огромная…»

Мужні, карбовані ритми грізної мелодії приголомшили фашистів. Вони явно розгубилися. Де й поділася пиха й бундючність Рудольфа Гесса. Його перелякані очиці забігали по натовпу в'язнів, по шибеницях, під якими стояли на стільцях смертники. Нарешті Гесс знайшов вихід — він махнув рукою музикантам, і ті розгублено, невпопад заграли «Танго смерті». Мелодія сатанинського танго потроху вирівнювалася, набирала сили. Я ніколи ще не чув подібної музики. Вона краяла серце, виймала душу, гнітила розпачем, спустошувала. Ридали труби, трагічні такти відбивали барабани, ударники, баси, зойками болю й відчаю озивалися скрипки. Трагічна приреченість звучала у кожному такті цієї скорботної мелодії. Нестримним, могутнім потоком ллється музика. Вона ридає, надривно голосить. А тисячі в'язнів стояли насуплені, похмурі, як грозова ніч. Зціплені зуби. Стиснуті кулаки. В тисячах очей лиховісні вогники. Стояли під дулами кулеметів суворі, безстрашні, закам'янілі. Стояли, як живі монументи на скорботному цвинтарі залитої кров'ю Європи. У багатьох з очей котилися сльози, а вкриті смагою уста шепотіли: «Вставай, страна огромная, вставай на смертный бой…»

Увечері за наказом лагерфюрера нас не пустили в бараки. Цілу ніч ми простояли на ногах. Це була кара за зухвалу поведінку під час страти. Гесс помщався нам за хвилини страху й розгубленості, що їх він пережив, коли смертники заспівали «Вставай, страна огромная…».

Ми, підтримуючи один одного, стояли біля свого карантинного блока. Пауль попередив, що кожен, хто спробує сісти або лягти, хай заздалегідь прощається з життям. А Пауль ніколи не кидав слів на вітер.

Як болять ноги, як ниє і просить спочинку закатоване тіло! Я вже не думаю про їжу — вінцем моїх бажань стають нари. А час наче зупинився. Хтось позад мене палко шептав, наче молитву: «Тримайся, Васьок, тримайся, Васьок. Витримаєм? Невже не витримаєм?..»

І знову тиша.

Сутеніло. Поступово все довкола куталося в присмерк. І тихо-тихо, хоч мак сій. Ось із Біркенау долинув розпачливий зойк паровоза — то прибуло поповнення. Освенцім, цей ненажерливий молох, вимагав нових і нових жертв. Гудок паровоза болем озвався в наших серцях. А над табором розпростувала свої хижі крила Освенцімська ніч…

8

Цієї ночі померло в строю півтора десятка в'язнів нашого блока. Перед ранковим аппелем за наказом плюгавого Вацека трупи однесли в туалетну кімнату і заштабелювали між ящиком з хлорним вапном та діжкою з водою. І я допомагав нести одного, хоч, правду кажучи, мене самого можна було заштабелювати разом із померлими, бо зовні я мало чим відрізнявся од них.

Ранковий аппель пройшов без звичайних ексцесів, що нас дуже здивувало. В Ауфмейєра був чудовий настрій. Як виявилося, сьогодні в нього день народження. Блоковий Пауль, плюгавий Вацек і всі проміненти улесливо привітали іменинника і вручили йому дорогий подарунок, а який саме — ніхто з рядових гефтлінгів не знав, бо робилося те, певна річ, не перед строєм, а тайкома. В'язням категорично заборонялося робити есесівцям подарунки.

З нагоди своїх іменин Ауфмейєр дозволив промінентам до обіду спати в блоці. Всім іншим в'язням звелів залишатися на майданчику до наступної ночі. Аппельплац блока 2-А був розмічений прапорцями, які утворювали так звану заборонену зону. Виходити за лінію прапорців суворо заборонилося. В'язням карантинного блока взагалі заборонялося ходити по табору без спеціального дозволу.

Як тільки Ауфмейєр і його полигачі пішли, ми одразу ж попадали на бруківку і, притиснувшись один до одного, поснули. Добре, що сьогодні — неділя, і. на роботу не виганяли. А треба сказати, що есесівці скрупульозно дотримувалися свят і вихідних. У такі дні полегкість була і в'язням. Багато важило вже те, що не виганяли на роботу. Правда, на свята начальство зобов'язувало табірних придурків займатися з нами «спортом». Але придурки й самі були не проти того, щоб відпочити, поніжитись зайву годину в ліжку чи «культурно» провести час у товаристві колег з інших блоків за картами. Словом, у свята і вихідні контроль послаблювався. Так було й сьогодні.

Перед обідом нас вишикували. З'явився Ауфмейєр. Він був напідпитку і довго теревенив про свою доброту, людяність, порядність та інші чесноти, якими, проте, ні він сам, ні його колеги-есесівці не відзначалися.

— Наша мета — перевиховати вас, — варнякав тим часом блокфюрер. — Я вважаю, що кожен в'язень нашого табору, чесно працюючи на благо Німеччини, зможе перевиховатися, усвідомити свої помилки і стати повноцінною людиною. Не той розумний, хто ніколи не помиляється. Розумний той, хто зуміє виправити зроблену помилку. Я сам був колись в'язнем, а бачте — став людиною, і мені близька доля кожного з вас.

Він ще довго теревенив про «чесність», «дисципліну», «порядок», про фюрера, який нібито день і ніч думав про нас. Нарешті, стомившись, Ауфмейєр нетвердим кроком пішов з Паулем у блок. Перед цим він дозволив, «кому треба», сходити в туалетну кімнату. Та ми не поспішали скористатися з цього дозволу, бо недремні холуї блокового вмить відіб'ють бебехи, коли побачать, що ти «без діла» тиняєшся по штубі.

Як на гріх, мені дуже захотілося пити. Вирішив будь-що-будь сходити в блок і роздобути хоч ковток води. Щоб потрапити в туалетну кімнату, треба пройти обидва шлафзали першого поверху. З досвіду я вже знав, що найкраще — це загубитися серед в'язнів і не потрапляти на очі начальству, але спрага так дошкуляла, що я вирішив ризикнути. Скинувши гольцшуги, в яких уже не можна було ступити кроку — так попухли ноги, і тримаючи їх у руках, я пішов блок.

Благополучно минув коридор, обидва шлафзали і зайшов туалетну. Та напитися не було де, бо з метою економії води на день усі крани перекрили. Правда, у діжці була вода, але отруєна хлоркою і, отже, непридатна для пиття. Між ящиком з хлоркою і діжкою з водою лежали чотири трупи. Це ті, що померли сьогодні, бо померлих уночі одразу ж після аппеля одвезли візком у крематорій. Побачивши трупи, я внутрішньо здригнувся і спіймав себе на тому, що ніяк не можу звикнути спокійно дивитися на мертвих. Не знайшовши води, вирішив повернутися на аппельплац і — треба ж такому статисяі — у вузькому проході між нарами наткнувся на Ауфмейєра та блокового Пауля. Це було так несподівано, що я вкляк наче вкопаний, не знаючи, що далі робити.

Ауфмейєр був п'яний, як чіп, і ледве тримався на ногах. Його підтримував так само п'яний Пауль. Та ось, зачепившись плечем за одні з нар, блокфюрер поточився. Його величезний картуз злетів з голови й покотився під нари. Не здаючи собі звіту, з холуйською запопадливістю кидаюся під нари. Те, що я побачив там, приголомшило мене. Виблискуючи якимись коштовними каменями, котився обруч, який випав із Ауфмейєрового картуза. Коли я схопив його в руки, то побачив, що він вигадливо сплетений із золотого дроту, в який майстерно вмонтовано багато всяких камінців. Вони виблискували і переливалися всіма кольорами веселки.

Як видно, Ауфмейєр не на жарт злякався, що це добро може пропасти, бо, забувши про гонор есесівського офіцера, у новісінькому парадному мундирі став рачки і поліз під нари. Таке не часто побачиш! Тут же під нарами я вручив йому картуза й обруч з коштовностями. Блокфюрер одразу сховав обруча в картуз. Ця, зрештою, дрібна пригода, видно, дуже розхвилювала Ауфмейєра. Його чоло вкрили крапельки поту, обличчя поплямили червоні лишаї. Остаточно розгубившись, він, коли ми вже вилізли з-під нар, схопив мене за руку, потиснув її і сказав, звертаючись до Пауля:

— Мені подобається цей гефтлінг, хоч він і штрафник. Не посилай його на роботу і годуй. Зрозумів?

— Яволь, гер блокфюрер! — замість Пауля, що ніяк не міг повернути язиком, відповів писар Вацек, котрий, наче сам сатана, вискочив не знати звідки. Вацек штовхнув мене в спину, даючи зрозуміти, щоб я забирався геть і своєю присутністю не псував порядної компанії.

Усе, що відбулося, скидалося на поганий сон. Повертаючись на аппельплац, я відчував, що заплутався в якійсь липкій павутині. Які ж наслідки може мати цей випадок?

Раптом мене кинуло в жар: вони мене знищать, знищать сьогодні ж уночі. Блокфюрер не настільки дурний, щоб залишати свідка своєї ганьби й падіння. Що й казати, було над чим подумати. І чого я такий нещасливий! Не встигну виплутатися з однієї халепи, як потрапляю в другу. Що ж робити? Якби з кимось порадитись. Але з ким? Добре було б розшукати в'язня, який давав мені хліб, підтримував, коли поверталися з роботи. Його номер 125332. Я довго й безрезультатно никав у натовпі, придивляючись до нашитих на куртки номерів, та хіба його знайдеш серед двох тисяч таких самих шестизначних номерів!

Просурмила сирена на обід. Ми швидко вишикувалися. Привезли кесселі з їжею, почали роздавати баланду. Із щільної квадратної колони в'язнів виходили п'ятірки. Вони підходили до кесселів і, діставши свою порцію, ішли на другий бік аппельплацу. За порядком пильно стежили десятків зо два промінентів із замашними палицями в руках. Без черги одержували баланду прибиральники, лойфери, піплі та інші придурки. Ми тільки слину ковтали, дивлячись, як вони несуть у блок червоні дволітрові емальовані миски, наповнені баландою, та не такою, яку давали нам, а густою, з кружальцями брукви. Однак усе це була дрібнота. Проміненти вищих рангів харчувалися з есесівської кухні. Всі інші в'язні одержували свій «зупе» у власні шапки. Цей «зупе» розливали нам також проміненти. Один із них — Янкельшмок. На руці в нього була пов'язка помічника штубендиста № 1, тобто помічника штубового. Янкельшмоком його називали проміненти в очі, а ми — поза очі. Очевидно, справжнє його ім'я було Янкель, а в таборі до нього додали вульгарне жаргонне слівце «шмок». От і вийшло Янкельшмок. Навіть своєю зовнішністю Янкельшмок вирізнявся із загалу в'язнів. Високий, кремезний, дужий, як вепр, він мав червоно-руде волосся і жовто-каламутні булькаті очі. Його великі вуха стирчали, як лопухи, тому Янкельшмок скидався на кажана. Був дуже енергійний і непосидючий. Одного разу примусив нас одержувати вранішню каву і обідню баланду у власні гольцшуги. Вражені кмітливістю і винахідливістю свого холуя, есесівці попервах дуже реготали, та невдовзі винахід Янкельшмока поширили на інші табори і філіали Освенціму. Як розповідала мені нещодавно Валентина Романівна Сукало (Освенцімський номер 82770), жінкам, в'язням Біркенау, не раз доводилося одержувати баланду у власні гольцшуги і з них пити її. Це підтвердили й інші Освенцімські в'язні: Коротун Марія Миколаївна (Освенцімський № 56956), Сердюк Марія Яремівна (62276), Рудас Ольга Іванівна (36096).

Тримаючись за промінентну посаду, Янкельшмок вірою і правдою служив своїм господарям есесівцям. Він старався більше, ніж будь-який Освенцімський бандит. В'язні боялися і ненавиділи його. Усі євреї десятою дорогою обходили Янкельшмока і за баландою ішли до інших роздавачів, бо вельми жорстоким був їхній єдинокровний брат і люто ненавидів своїх, помщаючись їм за те, що сам був єврей. Хоч як це дивно, але Янкельшмок був освіченою людиною, вільно володів кількома європейськими мовами і, крім усього, виконував обов'язки перекладача блокфюрера. Знання мов, а головне — нечувана жорстокість і холуйська відданість допомогли цьому виродкові стати в Освенцімі привілейованим в'язнем.

Розповідали, що одного разу Янкельшмока в числі «передових» гефтлінгів повели в Освенцімський будинок розпусти. Там він віч-на-віч зіткнувся з рідною сестрою. Побачивши, що до неї на розвагу прийшов рідний брат, дівчина знепритомніла. Янкельшмок привів її до тями стусанами і, одержавши від неї те, за чим прийшов, спокійно повернувся в блок.

Іноді Пауль задля розваги питав у свого холуя:

— Ну що, Янкельшмок, може, розкажеш, як ти розважався із своєю сестрою Сарою?

Янкельшмок шкірив жовті зуби і з нечуваним цинізмом розповідав, як його «обслуговувала» в будинку розпусти рідна сестра…

Отакий був помічник штубового, він же перекладач і роздавач баланди Янкельшмок. Признатися, я не сподівався, що зустріну в концтаборі в'язня-фашиста, та ще й єврея…

Одержавши свою порцію я одним духом випив її і відчув ще більший голод. Боже праведний, як хочеться їсти! В мене аж в очах потемніло. Наче загіпнотизований, дивлюся в кесселі, з яких роздавачі ополониками наливають баланду. Щоб не мучитись даремно, ліг на землю, заплющив очі. Раптом чую, плюгавий Вацек вигукнув мій номер. Увесь затрусившись, підходжу до писаря.

— Візьми ось цей кессель, — сказав мені Вацек. — Помиєш. Та прендко, холера ясна!

Я зазирнув у кессель і обімлів: на дні було літрів зо два густої баланди. З почуттям невимовної радості і страху хапаю кессель і йду з ним у туалетну кімнату. Мене супроводжують заздрісні погляди сотень голодних в'язнів.

У туалетній я застав кількох холуїв, вони саме ділили свою здобич — півкесселя баланди — і тут-таки, біля трупів, пожирали її, після чого мили кессель і миски. Я пройшов з незалежним виглядом до вікна, вилив баланду в порожню миску. Матінко рідна! Цілих два літри! Для мене це нечуване багатство, цінніше за золотий обруч з коштовними камінцями.

Величезним зусиллям волі стримую себе, бо не хочу виглядіти в очах дрібних холуїв жалюгідним «мусульманином». Поставивши миску з баландою на підвіконня, вирішую спершу вимити кессель, а потім уже бенкетувати. Мабуть, це слово стосовно баланди викличе в багатьох іронічну посмішку. Однак ті, хто голодував, зрозуміють мене і повірять, що два літри бруквяної юшки в концтаборі були їжею богів, і я справді міг бенкетувати.

Холуї упоралися зі своєю здобиччю, помили кессель і миски й пішли. В туалетній кімнаті залишився я сам. Мию кессель і раз у раз поглядаю на миску з баландою. Раптом я інтуїтивно відчув, що за мною хтось стежить. Повертаю голову і бачу старого бородатого єврея, який сидів на унітазі й корчився від болю. Як видно, бідолаха страждав на дизентерію, та ще й крився зі своєю хворобою. Хворих на дизентерію або вбивали, або живцем відправляли в крематорій, вважаючи, що такий спосіб боротьби з цією неміччю найефективніший.

Погляд старого був прикутий до миски з баландою; у великих темних очах стояла така печаль, що мені стало моторошно. Він щось бурмотів про себе, час од часу вимовляючи вголос уривки фраз єврейською мовою. Я сам був стопроцентним доходягою і, отже, кандидатом у крематорій, однак на моєму боці була молодість, було те, що я не страждав на дизентерію. Інакше кажучи, в мене була надія на порятунок. А тепер ось я маю ще й повну миску баланди, яка збільшувала мої шанси вижити. А на що міг розраховувати цей старий, хворий єврей? Часто бувало так: коли мені здавалося, що я зовсім огрубів і очерствів, звик до своїх і чужих страждань, що мені наплювати на всіх, тільки б самому вижити, я починав люто ненавидіти себеї «Шкура, покидьок, нікчемний покидьок!» — лаяв я сам себе. Ось і тепер перед цим хворим я відчував докори совісті. У мені почалася боротьба, заговорило приспане сумління. Один голос казав: «Ти ще молодий і порівняно з цим нещасним євреєм здоровий. У тебе ще є надія на життя. А в нього?.. У нього один хід — мовчки вмирати. А раптом ця миска баланди стане тією ниткою, на якій може зависнути життя бідолахи. Віддай йому баланду. Може, вона його врятує…» Другий голос заперечував: «Тут умирають поодинці. Хай він помре сьогодні, а я все-таки завтра. А завтра може щось змінитися, і я взагалі виживу. До біса жалість, до біса дурацькі сентименти! Треба рятувати себе…»

Я знову глянув на єврея. Він увесь тремтів, почорнілі губи щось безгучно шепотіли, а великі очі благально дивилися на мене. Рішення в моїй голові визріло блискавично. Беру миску і простягаю старому. З його очей викочуються дві маленькі сльозинки, він хапає мене за руки і намагається цілувати їх. Я шарпаюсь од нього, повертаюся обличчям до вікна і мовчки ковтаю сльози. Чую, як за спиною старий пожадливо сьорбає мою баланду. Не минуло й п'яти хвилин, а він уже впорався з нею і поставив на вікно порожню миску, потім зойкнув, схопився обома руками за живіт і побіг до унітаза…

Тим часом до туалетної у самих трусах зайшов блоковий староста Пауль. З ним був Янкельшмок.

Пауль мав страшний вигляд. Його велика, мало не квадратна голова сиділа на короткій бичачій щиї. Булькаті очі були червоні, страшні. Я дивився на цю горилоподібну волохату істоту, і всього мене проймав жах.

Пауль здивовано втупив очі в старого, що саме корчився на унітазі.

— Ти що тут робиш, паскудо? — звернувся він до єврея. Той затремтів так, що було добре чути, як у нього цокотять зуби.

— Я… я нічого, гер блокельтестер… я трохи занедужав… — белькотів старий.

— А ти що, порядку не знаєш, скотино? Чого не звернувся до ревіру?[54]

Пауль чудово знав, що звернутися до ревіру та ще з такою хворобою — означало підписати самому собі смертний вирок.

Бідолашний єврей так розгубився, що навіть забув підвестись і підтягти штани, його мертвотно-бліде обличчя вкрилося краплями поту. Губи тремтіли, а він ще намагався виморщити на своєму обличчі подобу улесливої посмішки, від чого став ще жалюгіднішим.

— Пробачте, гер блокельтестер… Я зараз зникну… Я ж нічого… Я не знав… — белькотів еврей. — Я здоровий… Це тільки так…

Янкельшмок, презирливо скрививши свої товсті губи, дивився на старого, мов на шкідливу комаху, яку треба негайно розчавити. Не кажучи й слова, Янкельшмок схопив його за барки і потягнув до ящика з хлоркою. Старий щось лебедів, намагався цілувати Янкельшмокові руки.

— Ковтай, падло! — Янкельшмок показав рукою на хлорне вапно.

Сврей слухняно набрав повен рот хлорки і заходився її жувати.

— А тепер ходімо, прополощеш рота, — сказав Янкельшмок і занурив голову старого в діжку з водою. Той, видно, одразу ж похлинувся і почав пирскати й пускати пузирі. Янкельшмок на мить витяг свою жертву з води і враз веселим голосом закричав:

— Пауль, та в нього золоті зуби. Ану, падло, відкрий свою плювательницю ширше, хай пан староста побачить, — діловито мовив холуй, звертаючись до своєї жертви. — Та там і пломби. Е, ні, так не піде. Це треба перевірити.

— Принеси щипці, — наказав Янкельшмокові Пауль. Єврей упав на коліна і почав благати старосту зжалитися над ним.

— Ну, навіщо тобі зуби, дурню, — втішав його Янкельшмок. — Все одно їсти нічого.

Бідолашний єврей, відчуваючи наближення смертної години, почав несамовито кричати. Янкельшмок одним ударом поклав його на підлогу, після чого схопив за ноги нижче колін, підняв і опустив головою в діжку. Якийсь час я чув булькотіння, потім і воно припинилося.

— А ти чого тут стовбичиш? — тільки тепер помітив мене староста. — Ану, марш звідси!

Я кулею вилетів із туалетної і за мить уже лежав на аппельплаці серед інших в'язнів. Мною тіпала пропасниця.

Після вечірнього аппеля я знову побував у туалетній кімнаті і серед інших трупів побачив висохле тіло бідолашного єврея. До сліз стало жалко миски баланди, яка так даремно пропала…

Перед вечірнім аппелем Пауль наказав нам шикуватися «на медогляд». «Медогляд» зводився до того, що Янкельшмок, Вацек і ще три холуї під керівництвом самого Пауля переганяли п'ятірки в'язнів з одного боку майданчика на другий. При цьому вони пильно заглядали в рота кожному з нас. В результаті «медогляду» було виявлено шість «золотих гефтлінгів», тобто в'язнів, які вмудрилися зберегти золоті зуби або коронки. Через перевантаженість конвейєрна система обстеження в'язнів десь давала перебої, і в окремих із них під час огляду і санобробки контролери не помічали корінних золотих зубів або золотих мостів, з якими деякі в'язні потрапляли в карантинний блок. Недогляд есесівського контролю виправляли Пауль і його підручні. Виявлене золото ставало здобиччю старости блока.

Після «медогляду» шістьох в'язнів повели на «співбесідування» в туалетну кімнату. Невдовзі п'ять із них повернулися із закривавленими ротами, а шостий залишився там: видно, не хотів, неборака, розлучатися із золотими зубами, от і попрощався з життям…

9

Аж не вірилось, що пішов тільки четвертий день, як я в Освенцімі, а скільки горя і страждань довелося зазнати за ці дні! Іншому не випадає стільки й за все життя. У моєму кволому, вимученому тілі згасали останні сили. Я з жахом чекав кінця. А помирати так не хотілося… Обвів поглядом в'язнів, що покотом лежали на бруківці перед блоком. Вони були висхлі або опухлі від голоду, з погаслими, мертвими очима, більше схожі на привидів, ніж на людей. Лежали мовчки, навіть не ворушилися, стараючись надовше зберегти рештки сил.

Дивлячись на цих страдників, я подумав, що всіх їх неминуче чекає спалення в крематорії. Але ж я знав, що кожен із них на щось надіється, жде якогось чуда. Бо чому ж інакше вони не кидаються на своїх мучителів, чому не лізуть на колючий дріт, не повстають, чому не борються, поки ще є хоч трохи сили, поки свідомість ще не скаламучена голодом? Мені, малому, здавалося тоді: оскільки в усіх однакова доля, значить, і думка повинна бути одна. Я не міг зрозуміти людей, які вочевидь помирають, а ще чогось ждуть, на щось сподіваються.

Мій погляд зупинився на вишці. Там нудився вартовий. Він знічев'я наспівував поганим голосом пісеньку «Ес гейц аллес форібер, ес гейц аллес форбай, нах дем айн децембер комт іммер відер айн май», що означало: «Все минає, все минає, і після кожного грудня неминуче настає травень…» Так, травень прийде, цвістимуть квіти… тільки для кого? Для негідників, убивць, нелюдів, а попіл із нас розвіють по землі. «Ні, цьому не бути!» — протестувала кожна клітина мого тіла.

Майданчик, на якому ми лежали, з двох боків був затиснутий між мурованими стінами двоповерхових блоків — нашого і сусіднього, четвертого. З третього боку відкривалася панорама табору з крематорієм. Четвертим боком майданчик підходив до потужної дротяної огорожі в кілька рядів, над якою височіла вишка вартового. Його кулемет був націлений прямо на нас.

Есесівець перестав співати. Спершись ліктями на кулемет і раз по раз позіхаючи, він деякий час дивився на в'язнів, явно нудьгуючи. Та ось він нагнувся і почав у чомусь длубатись. Невдовзі з вишки пролунало: «Ахтунг! Ахтунг!» — і слідом за цим на майданчик, де ми лежали, полетіли дрібно поламані шматки хліба. Половина їх упала в так звану запретку, тобто заборонену зону, її ще називали смугою смерті. Вона проходила по всьому периметру дротяної огорожі на відстані чотирьох метрів від огорожі і з боку території табору позначалася білою лінією. Так на стадіонах розмежовують одну від одної гареві доріжки. На самій лінії стояли дерев'яні таблички з намальованими на них черепами, під якими були схрещені дві кістки. Якщо хтось переступав лінію смерті, по ньому без попередження стріляли.

Кидаючи шматки хліба, есесівець розрахував так, щоб частина їх упала на смугу смерті. Кілька десятків голодних в'язнів стрімголов кинулися за хлібом, причому багато хто не помітив, як порушив заборонену зону. З вишки негайно вдарив кулемет. Просвистіли трасуючі кулі. Їх було видно навіть удень — вони нагадували вогняні пунктири, що пронизували гаряче повітря. Залунали крики поранених і задоволений регіт есесівця.

З блока вибіг заспаний Вацек і з ним кілька холуїв. Вацек презирливо глянув на поранених, що відповзали од смуги смерті, і сказав: «Наїлися? Так вам, падлюкам, і треба…» Після цього він повернувся до есесівця, скинув мютцен і попросив дозволу забрати трупи, що лежали на смузі смерті. Есесівець великодушно дозволив. Убитих і поранених брали за ноги й тягли в туалетну. А ми ще нижче похнюпили голови. Мабуть, цієї миті не в одну душу заповзав відчай.

Зненацька сталося чудо, якого ніхто не сподівався. Воно примусило нас забути про всі жахи Освенціму, про голод і страждання, примусило кожного згадати, що він людина.

Було за полудень. Сонце пекло немилосердно. На гарячому піску перед блоком лежали купи напівмертвих, очманілих від голоду і спеки в'язнів. І раптом із цієї купи напівмертвяків, за кілька кроків од мене підвівся юнак і заспівав сильним, сказати б, якимсь срібним тенором. Це було так несподівано, що більшість із нас не повірила в чудо. Але чудо було. Спокійний і впевнений голос, сповнений чару поезії, виводив таку близьку і рідну кожному російському серцю пісню:

Вижу чудное приволье,

Вижу нивы и поля —

Это русское раздолье,

Это Родина моя…

Слова пісні, її розлога мелодія озивалися в наших душах глибоким хвилюванням. Затамувавши подих, в'язні, наче зачакловані, слухали пісню, а вона лилася з уст статурного чорнявого юнака привільно й легко. По щоках багатьох котилися сльози. На обличчях застигли горе і радість, печаль і щастя водночас. А чарівник ятрив душі, краяв серця:

Вижу горы и долины,

Вижу реки и моря —

Это русские картины,

Это Родина моя…

Здавалося, юнак і його пісня зненацька прийшли сюди із забутого мирного життя, з неозорих просторів рідної землі, прийшли, щоб нагадвти: і ви люди! Чого ж опустили руки? Чого у відчаї похнюпили голови?

Обличчя юнака випромінювало таку чарівну посмішку, на яку не можна було дивитися, не усміхнувшись і собі. Видно, у пісню він вкладав усю свою душу, безмежну, ніжну любов до Батьківщини. І від того був щасливий.

Слышу пенье жаворонка,

Слышу трели соловья —

Это русская сторонка,

Это Родина моя…

Ми переживали хвилини, які може дати людині тільки справжнє; мистецтво. Пісня викликала в серцях в'язнів і нездоланну любов до рідної землі, і водночас невимовну тугу за нею. Це був воістину світлий промінь у нашому чорному житті за колючим дротом.

У скорім часі слава про незвичайного співака прогримить на весь Освенцімський табір і сам він стане живою легендою, його пісні почують десятки тисяч Освенцімських в'язнів — росіяни, українці, білоруси, грузини, казахи, вірмени, поляки, чехи, німці. А мені судилося пройти з ним пліч-о-пліч Освенцімське пекло, Маутхаузен, Лінц-ІІІ і дожити до перемоги…

Буває ж таке, що природа раптом розщедриться і дасть одній людині гарну вроду, чарівний голос, добре серце, незвичайну мужність і гострий, допитливий розум. Усе це було в юнака, який співав пісню. Закінчивши співати, він винувато усміхнувся до заплаканих, змучених людей, які вражено дивилися на нього.

Біля мене лежав дуже виснажений, хворий старик. Він уже пряв на тонку. Та ба, знайшов у собі сили, неборака, звестися на лікті, а потім і сісти.

— Боже, яка душа в цього хлопця! — сказав вій тремтячим голосом. — Яка красива душа! Спасибі тобі, синку, тепер уже й помирати можна.

— А ви не вмирайте, дідусю, — м'яким оксамитним голосом озвався юнак. — Я ще заспіваю.

І завів пісню, яку я любив найбільше в світі, пісню, яка допомагала мені верстати нелегку дорогу мого життя за останні півтора року. Це була «Орлятко», пісня мого покоління, гімн комсомольців тридцятих років. Мої однолітки, дівчата й хлопці, були до безтями закохані в цю пісню і в усьому старалися бути схожими на героїчне Орлятко, мріяли про подвиги в його ім'я. Я слухав цю неповторну пісню, а в грудях щось тенькало й топилося, до горла підкочувався гарячий клубок. Ні до того, ні потім мені не доводилося бачити, щоб пісня отаке робила з людьми. Випростувалися зігнуті спини, розправлялися похилі плечі, очі світилися животворним вогнем, суворішали худі, зчорнілі обличчя. Здавалося, кинь у цю мить бойовий клич, і всі ці люди в єдиному пориві ринуть на вишки, на колючий дріт, під кулеметний вогонь і зметуть усе на своєму шляху. Дві тисячі сердець билися як одне серце, дві тисячі душ жили одними почуттями, з напруженою увагою прислухаючись до кожного слова пісні. Перед чарівником широко відкривалися душі, відкривалися серця. А він дарував нам світ казки.

Пригадую, до війни, майже щодня слухаючи по радіо свої улюблені пісні, якось не брав їх так близько до серця, більше сприймав мелодію і не вдумувався у слова. Зовсім по-іншому сприймалися ці пісні тут. Вони входили в нас як частка Батьківщини, частка рідної землі. Вони краяли серця, бентежили душі, кликали і надихали. Через те слова «Орлятка» довели мене до сліз.

Орлёнок, орлёнок, мой верный товарищ,

Ты видишь, что я уцелел.

Лети на станицу, родимой расскажешь,

Как сына вели на расстрел…

А чи дізнається колись моя мати, проста сільська вчителька, про те, як розстрілювали її сина, як калічили, знущалися? Невже мені судилося залишитися в списках тих, що «пропали безвісти»?..

А чародій продовжував співати, його пісня підіймала людей, оберігала їх від моральної загибелі, яка була рівнозначна фізичній смерті. Вона лунала як гімн мужності і відданості Батьківщині. Від неї віяло волею, молодецьким завзяттям, подвигом. У цю мить усе довкола стало якимсь іншим — і цей плац, на якому конали дві тисячі приречених людей, і смуга смерті, і три ряди огорожі з колючого дроту, і труба крематорію, що вивергала жирну пухнасту сажу, яка чорними сніжинками смерті осідала на землю, і сморід горілого людського м'яса. Мабуть, подумав я, усе це і є плата за прозріння, важка плата. Ех, не вміли ми до війни цінувати нашого радянського життя… А ще я подумав, що треба було на своїй землі боротися з фашистом, боротися до загину, а не чекати, поки він зв'яже тобі руки й ноги і вивезе на муки у свої пекельні Освенціми. Мій батько, сільський вчитель, бувало, казав: «Краще в рідній землі костьми лягти, як на чужині слави зажити…» Які це були золоті слова!

Юнак уже закінчував співати «Орлятко», коли хтось із в'язнів вигукнув: «Лягай!» Я спершу не зрозумів, у чому річ, та, перевівши слідом за іншими погляд на вишку, з жахом побачив, що вартовий, який стояв на вишці, цілиться у співака з кулемета. А юнак спокійно дивився на есесівця і співав далі. Тільки лице, в нього стало біле-біле.

Ми всі обімліли, бо хто знав, що в есесівця на думці. Він міг просто пожартувати, а міг дати чергу. Нараз старий, сивий, як лунь, німець-політв'язень проворно встав і заступив собою юнака.

— Пане есесман! — звернувся він до есесівця. — Цей гефтлінг співає з дозволу блокфюрера Ауфмейєра.

Есесівець на мить завагався, а потім одвів цівку кулемета вбік і сказав:

— Гут, хай співає!

Німець повернувся на своє місце, супроводжуваний вдячними, захопленими поглядами двох тисяч в'язнів.

Співак перевів погляд на свого рятівника і звернувся до нього по-німецьки:

— Спасибі, друже, за мужній вчинок! Скажіть, яку німецьку пісню ви хотіли б послухати?

Зворушений такою увагою, німець назвав старовинну народну пісню про мальовничу Люнеборзьку долину. Виявляється, юнак знав цю пісню і заспівав її з якимось особливим почуттям, як би вкладаючи в неї всю свою душу. Німець розчулено слухав, а з його очей котилися сльози.

Після цього юнак проспівав українську пісню «Чорнії брови, карії очі…», потім білоруську, польську, чеську і під кінець французьку, чим остаточно полонив різноязике зборище невільників. Росіяни, українці, поляки, чехи, німці-антифашисти навперебій сердечно дякували йому за пісні.

Ось до співака почав пробиратися якийсь в'язень. Придивившись, я впізнав у ньому полтавця, котрий дав мені шматочок хліба в перший день роботи в штрафній команді.

— Спасибі, друже, за пісні, за те, що ти подарував нам неповторні хвилини людяності, мужності і краси, — сказав він юнакові, а далі обняв його і розцілував.

Хлопець засоромився, потім озирнувся довкола, очевидно, шукаючи вільного місця, щоб сісти відпочити. Зрозумівши, чого він хоче, в'язні потіснилися, і юнак сів поруч зі мною.

Біля нього сів і чоловік із суворим, наче із каменю витесаним обличчям. Вони розбалакалися. Говорив полтавець, а юнак неуважно слухав його і чомусь не зводив очей із моїх покалічених рук. Нарешті він спитав:

— Що в тебе з руками?

— Покалічили на допитах, — відповів я.

— Гестапо?

— Воно!

— А давно ти в таборах?

— Півтора року…

Тут у розмову втрутився співбесідник юнака.

— Йому треба допомогти. Хлопець охляв, занепав духом, може загинути.

— Щось придумаємо. Найперше — треба знайти лікаря і ліки. Він же заживо гниє, — юнак показав на мої пальці і далі спитав: — Як тебе звати?

— Володимиром.

— А мене Георгієм, Жорою, — лагідна посмішка освітила його вродливе засмагле обличчя. — Давай будемо дружити. Згода?

Ми подали один одному руки.

— Приймайте й мене до своєї компанії. А звати мене… — Жорин співбесідник на мить задумався. — Звіть мене дядьком Іваном. — Він змовницьки підморгнув і усміхнувся. З цього я зрозумів, що полтавець приховує своє справжнє ім'я. Мабуть, для цього були серйозні причини. Я вже знав, що жоден підпільник у таборі не назве свого справжнього прізвища.

Мій новий знайомий Георгій справив на мене виняткове враження. Аж не вірилося, що в цьому пеклі можуть бути такі люди. Високий, стрункий, статурний, з відкритим вродливим обличчям і живими карими очима, він притягував до себе людей, наче магніт. Усе в ньому було гармонійне, гарне. Та найголовніше те, що він з першої хвилини викликав до себе безмежне довір'я. Не минуло й півгодини, а цей юнак став мені близьким і дорогим.

— Я дуже радий познайомитися і з вами, — сказав я, звертаючись до дяді Вані. — Якби не ви, я ще позавчора міг би загинути.

— Не люблю розмов про загибель. Нам треба думати про життя, боротися за нього, — просто і переконано сказав наш новий знайомий дядя Ваня.

До нас підійшов штубовий і, подаючи Жорі пайку хліба, сказав:

— Візьми од блокового. Йому дуже сподобався твій спів. Захочеш їсти — заходь до мене, миска баланди і шматок хліба для тебе завжди знайдуться.

Жора чемно подякував за хліб, а коли штубовий пішов, сказав нам:

— Це такий же негідник, як і блоковий, але од хліба відмовлятися не будемо.

Табірні проміненти усіх рангів іноді любили корчити з себе добряків. Та що казати про дрібноту, коли сам комендант табору, катюга з катюг Рудольф Гесс іноді бавився у «справедливість», «доброту», «гуманність». У зв'язку з цим пригадую такий випадок. У блоці № 15 Освенціму-ІІ (Біркенау) постійно утримували від однієї до двох тисяч дітей різних національностей. І тут періодично проводилися селекції, в результаті яких виснажених дітей, непридатних до тяжкої фізичної праці, відправляли в крематорій. Одного разу після чергової селекції кілька дітей посадили в грузовик і повезли в крематорій. Один дванадцятирічний хлопчик якось вистрибнув з машини й побіг назад у свій блок. При цьому бідолашний відчайдушно кричав: «Я не хочу в крематорій! Я хочу працювати!» У хлопчика був незвичайної сили голос.

Саме в цей час поблизу проїжджав Рудольф Гесс. Його вразив цей незвичайної сили голос. Під'їхавши машиною до місця події, він сказав есесівцям: «Спалювати хлопчика з таким голосом нерозумно і негуманно. Цей голос можна ж використати». Катюга, який давав накази знищувати тисячі дітей, звелів нагодувати хлопчину, вимити, одягти і відправити в центральний табір. Так юний польський еврей Мойше став особистим лойфером Гесса. Відтоді — це було в червні 1943 року — усі в'язні центрального табору щодня чули дзвінкий голос хлопчини, який передавав команди і розпорядження лагерфюрера та його заступників. Хлопчик пережив Освенцім, був евакуйований у Маутхаузен.

Був в Освенцімі і «покровитель талантів» в особі головного старости табору Бруно. Цей професійний німецький злочинець прибув до Освенціму з першою партією в'язнів, був першим нумерованим в'язнем табору і його першим старостою. Згодом його перевели у філіал центрального Освенціму — Явожно.

Бруно любив влаштовувати концерти художньої самодіяльності, в яких міг взяти участь будь-який гефтлінг, котрий мав гарний голос або умів танцювати. Кращих виконавців Бруно нагороджував буханцем хліба і мискою баланди. Любов до мистецтва не завадила цьому меценатові щоденно знищувати десятки в'язнів. Бруно мавпували дрібніші кати, на зразок нашого Пауля. В них дивним чином уживалися садистська жорстокість і меценатські примхи. Тим-то я аніскілечки не здивувався, коли штубовий приніс пайку хліба «від самого Пауля».

Жора тут же розділив хліб на кілька частин, одну взяв собі, а по одній дав мені, дяді Вані, старому, який уже помирав, і ще кільком в'язням. Тільки той, хто побував у німецьких концтаборах, хто помирав від голоду, зможе по-справжньому оцінити благородний вчинок Жори.

Я з вдячністю взяв шматок хліба і, кроплячи його сльозами, з'їв, подумавши, що недаремно віддав сьогодні миску баланди хворому єврею. Дав я, дали й мені. Моя бабуся, бувало, казала: голодного нагодуй, а спраглого напій, і тобі сторицею повернеться. Химерна була в мене бабуся. Пригадую, мені було років шість, а їй усі дев'яносто. Ми, діти, бувало, обсядемо її на печі, і вона розповідає нам усяку всячину. З її розповідей найбільше запам'яталося страшне пророцтво про те, що настане час, коли всю землю обплутають дротом, у небі літатимуть залізні птахи й дзьобатимуть людей. Люди вбиватимуть одне одного, і буде на землі великий голод і мор. Мила, наївна бабусю! Освенцімська дійсність у стократ жахливіша за твої найстрашніші пророцтва…

Ми й не помітили, як нас трьох обсіли десятків зо три в'язнів. Зав'язалася некваплива розмова. Розповідав переважно дядя Ваня, всі інші слухали, вряди-годи докидаючи слівце чи фразу, що живили вогник розмови. Дядя Ваня обережно, спершу натяками, а потім дедалі відвертіше почав говорити про те, що в'язні повинні гуртуватися, триматися разом. Як видно, в армії він був комісаром чи політруком, бо невдовзі, забувши про обережність заговорив палко, пристрасно, заговорив про те, що ми не повинні чекати, поки з нас висотають усю силу, а потім спалять у крематорії.

— Треба боротися! — підсумував він.

— Яка тут може бути боротьба? — із злом сказав довгов'язий в'язень із шрамом на підборідді. — Тут залишається одне: поганяй у крематорій.

Дядя Ваня, замість відповіді довгов'язому, звернувся до мене:

— Ану, розкажи їм, за що тебе катували, за що почепили мішень штрафника?

— Я сім разів тікав…

— Бач, дитина, вісімнадцяти років немає, а вже сім разів тікав. Інакше кажучи, боровся. А він же не був у Червоній Армії, присяги не приймав, міг би спокійно працювати в якогось бауера. Та він дав присягу самому собі…

— Ти краще скажи, поясни мені і всім нам, якщо такий розумний, — кип'ятився довгов'язий, — чому в першу світову війну наскрізь прогнила царська Росія, відстала, неграмотна, бідна країна, простіше кажучи лаптьожна Росія, озброєна самими гвинтівками, не пустила германа на свою землю? В ту війну далі Перемишля німець не тиркнувся. А чого ж ми, що збудували в себе соціалізм, створили багатомільйонну Червону Армію, озброєну найсучаснішою технікою, чому ми пустили німця аж до Волги? Наш народ нічого не шкодував для зміцнення країни, для її оборони, віддавав усі свої сили, віддавав усе — аж до останньої сорочки і до останньої копійки. Згадаймо хоча б безконечні сталінські позики і наші злиденні заробітки, вічні черги за буханцем хліба, за макухою, за тюлькою, за шматком мила, за якимись гумовими балетками чи за сірниками. Напівголодні, голі й босі, ми лиш ішачили і свято вірили «генієві усіх часів і епох, батькові всіх народів». А він проморгав напад, прочхав пів-Росії, внаслідок чого мільйони людей вже загинули, а десятки мільйонів стали рабами фашистського рейху… Ну, а ми з тобою опинилися ось тут, у цьому чудовому «санаторії», де, як відомо, строк «лікування» не дуже тривалий. Жменька попелу — оце й усе, що від нас залишиться! І, якщо хочеш знати, ми тут опинилися не тільки і не стільки з вини Гітлера, але, перш за все, з вини «батька всіх народів», який так гарно піклувався долею своїх «діточок» і долею всієї країни. Чи не так? Що на це скажеш?

— Скажу. По-перше, ті, що дійшли аж до Волги, знайшли собі там могилу. Це знає увесь світ. А решта завойовників котяться вже назад — не «нах остен», а «нах вестен». Це теж загальновідомо. Тимчасова стабілізація фронту — це затишок перед бурею, яка змете гітлерівців з нашої землі. По-друге, наші довоєнні злигодні, жертви і наша героїчна праця — не були і не можуть бути марними, бо ми збудували соціалізм, створили потужну промисловість, збудували могутню державу, ліквідували неписьменність, збратали усі народи на шостій частині земної суші. В історії людства такого ще не було — це вперше. Тому перемогти нас неможливо. Стосовно твоїх претензій Сталіну. Я не беруся судити Сталіна, в усякому разі мене з тобою він сюди не посилав. А те, що мільйони радянських людей опинилися в полоні, вина не одного Сталіна. Причин дуже багато: це і прорахунки політичні, і дипломатичні, і наша неорганізованість, і відсутність досвіду, і недооцінка ворога, звірячого єства фашизму, його сил і можливостей. Війна багато чого нас навчила. Великі діла можна правильно оцінити лише з великої відстані. Історія розбереться колись і у великих прорахунках, і у великих злочинах, і у великих діяннях усіх — і великих, і малих вождів. А нам, замість скигління, краще було б подумати, як згуртуватися, як підтримати, як захистити один одного, як гуртом боротися за життя проти смерті. Як мобілізувати наші сили, як не занепасти духом…

Дядя Ваня говорив стишеним голосом, однак мене вразила його відчайдушна сміливість, бо говорити тут про політику, а тим більше проводити антифашистську бесіду було рівнозначно смерті. Почуте вразило мене. Звичайно, довгов'язого можна зрозуміти. У нього болять фізичні і душевні рани, він хоче розібратися в усьому і, перш за все, в причинах, завдяки яким опинився у цьому пеклі. Все правильно. Проте я знав, що переважна більшість в'язнів — і я теж — думають так, як дядя Ваня. Тому я серцем і душею потягнувся до нього, сподіваючись міцно з ним подружити.

З блока один за одним почали виходити проміненти. Розмова урвалася. Заспаних придурків вигнав надвір Плюгавий. За Освенцімськими законами вилежуватися в'язням, хай і промінентам, не вільно. Це тільки Пауль, який був на особливо привілейованому становищі, міг дозволити собі спати скільки завгодно, крім, певна річ, годин аппеля.

Слідом за холуями вийшов заспаний Вацек. Він кілька разів смачно позіхнув і наказав шикуватися.

В Освенцімі була своя система шикування в'язнів: їх ставили в колону по десять чоловік у ряду спинами до свого блока і суворо по ранжиру, але з таким розрахунком, щоб попереду стояли найменші в'язні, а в останній десятці в глибину колони — найвищі. Це робилося для того, аби блокфюрерові під час аппеля було легше рахувати — тоді він бачив перед собою усіх в'язнів. А щоб шикування за ранжиром було бездоганне, нас щодня муштрували по кілька годин підряд. При цьому кожна така муштра супроводжувалася метушнею, тиснявою і биттям. Од нас вимагали ідеального ранжиру, а цього не так просто можна було досягти, бо десятки людей мали однаковий чи майже однаковий зріст. Стане, наприклад, в'язень у другий ряд, а його б'ють палицею, переганяють у третій, а потім у четвертий. Теоретично все це просто: запам'ятай свій ряд, місце в ньому і по команді «антретен!» ставай на своє місце в строю. На ділі ж виходило зовсім інше. Річ у тому, що кожного дня у блоці помирало п'ятнадцять-двадцять чоловік, звісно, не за ранжиром. Замість них щодня прибувало поповнення. При такій плинності в'язнів постійного місця в строю, звісно, не могло бути. Найлегше було мені, бо в нашому блоці нижчого за мене не було нікого. Через те тільки я мав постійне місце в першій шерензі — останній ряд. Щойно лунала команда «антретен!», я стрімголов біг на лівий край майданчика і ставав перший в останньому ряду. Це дозволяло мені здебільшого уникати биття під час тренувань на шикування. Та з другого боку, ця ж обставина таїла в собі велику небезпеку для мене. Я зі своєю мішенню штрафника постійно мозолив очі начальству, і хтозна, що могло збрести йому в голову, особливо після того, як я побачив Ауфмейєрів золотий обруч із дорогоцінними каменями. Це страшенно непокоїло мене, тим більше, що під час останніх аппелів Ауфмейєр довше, ніж звичайно, затримував на мені свій погляд.

Цього разу тренування тривало безперервно чотири години. Дві години відпрацьовували команди «антретен» і «вектретен»[55], а дві години — команди «мютцен ап» і «мютцен ауф»[56]. Од нас вимагали, щоб за командою «мютцен ап» вийшов «айнкляп», тобто одночасний удар шапками об праве стегно, а за командою «мютцен ауф» треба було блискавичним рухом безгучно надіти шапку й опустити руку. Начальству байдуже, як сидітиме на твоїй голові та шапка. Важливо, щоб її надівали блискавично й одночасно.

Треба сказати, що після чотирьох годин наполегливих тренувань ми досягли певних успіхів — до автоматизму відпрацювали свої рухи й виконували команди організовано і чітко, без помітних затримок. То дарма, що кількох мамул довелося заохочувати палицями, а декого навіть заштабелювати в туалетній. Усяка наука вимагає зусиль і навіть жертв…

Одразу ж після закінчення тренувань нас знову вишикували. Цього разу на вечірній аппель. Ось прийшов Ауфмейєр. Він був як нова копійка. Усе на ньому виблискувало, починаючи з лакованих туфель і кінчаючи гудзиками, ремінцями, пряжками. На ідеально випрасуваному парадному костюмі красувався залізний хрест. Доповідав Ауфмейєрові староста Пауль. Він запух від п'янки та сну і не говорив, а сичав.

Коли табірна сирена просурмила кінець аппеля, Ауфмейєр милостиво дозволив нам іти спати в блок.

Я трохи затримався на майданчику. До мене підійшли дядя Ваня і Жора.

— Давайте десь облюбуємо місце у штубі, щоб бути разом, — запропонував Жора.

— А це вже ні до чого, — строго відказав дядя Ванн. — Збиратися всім докупи, щоб табірним стукачам було легше стежити за нами? Ви удвох влаштуєтеся разом, а я буду собі окремо. Головне зараз, — сказав дядя Ваня, звертаючись до Жори, — підтримати малого, бо він зовсім охляв. Я бачив, як позавчора начальник конвою стріляв йому в потилицю…

Нагадування про жорстоку витівку есесівця гострим болем озвалося в моїй душі. Я коротенько розповів їм, як мене розстрілювали в краківській тюрмі.

— А вчора, — треба ж такому статися, — я побачив Ауфмейєрів скарб. Що тепер буде — сам не знаю.

Дядя Ваня заспокоїв мене, пообіцявши щось придумати.

Георгій пішов на заробітки до штубового, а ми залишилися на майданчику. За кілька хвилин з кімнати штубового ми почули м'який оксамитовий голос. Жора співав пісню про Степана Разіна. Під вікном зібрався цілий натовп охочих послухати співака.

Праворуч од нас яскраво горіла смуга дротяного загородження, а ліворуч, удалині, низьке небо лизали криваво-червоні язики полум'я — то натужно дихав крематорій. А тут із вікна лилася й лилася бентежна російська пісня про славного донського козака Степана Разіна, про його грізних побратимів та могутню російську ріку Волгу.

Пісня про Степана Разіна була дуже популярна в Німеччині в роки війни. Важко навіть пояснити причину такої популярності, тим більше, що німці або зовсім не знали слів, або безбожно перекручували їх. У них виходило так:

Вольга, Вольга, мат рьодная,

Вольга, русише река.

Не видаля ду подарка

Одонскоо козяка…

Мабуть, увесь секрет у мелодії — розлогій, привільній, могутній. Цілком можливо, що німцям вона нагадувала про загадкову Росію з її неозорими просторами, нагадувала про трагедію на Волзі. Можливо, вже тоді більшість населення фашистської Німеччини відчувала неминучий крах рейху, оскільки надії на бліцкріг провалилися і з далекої нескореної Росії насувалася грізна розплата. Її наближення вчувалося і в могутній, якійсь фаталістичній мелодії пісні з Волги. Так чи інакше, а пісню про Степана Разіна співали по всій Німеччині: співали робітники і бюргери, солдати й офіцери вермахту, співали навіть Освенцімські есесівці. А ми, Освенцімські в'язні, пов'язували з цією піснею надії на визволення, вона вселяла в нас віру в неминучу перемогу нашої Батьківщини.

Невдовзі сирена просурмила відбій, і до нас вийшов Жора. Він сяяв.

— Що ж, дебют, можна сказати, перевершив усі сподівання. Освенцімська аристократія визнала мене. Тепер буде хліб, буде й до хліба, малюк! — Він ніжно обняв мене за плечі і сказав: — Ох, і живуть же, негідники! Килими, білосніжні простирадла, ковдри, пухові подушки. У кімнаті зібралося десять німців, усі, як один, із зеленими вінкелями. Стіл завалений їжею. Чого там тільки не було! На стелажах посилки. На плиті кипить кофейник. Завтра піду з візитом ввічливості до самого Пауля. Кажуть, він дуже любить музику. Недарма ж грає на губній гармошці.

— Скільки ти знаєш мов? — запитав Жору дядя Ваня.

— Я вільно розмовляю сімома мовами, — відповів Жора. — Та про це потім, а зараз, малюк, ходімо спати. Нам треба ще знайти підходяще місце.

Ми розпрощалися з дядею Ванею і пішли в штубу. Пообіцявши двом «мусульманам» по мисці баланди, Жора виторгував у них місце на першому ярусі, і ми вклалися спати.

— Розумієш, — пошепки говорив мені Жора, — тут і не так жарко, і повітря більше, і куток глухий, менше «прострілюється» начальством. Та й уночі над головою не горітиме лампочка. А при потребі можна буде дременути під нари.

За хвилину він уже спав сном праведника. А я ніяк не міг заснути від нервового збудження. Легко сказати, я вже прощався з життям, а тут доля знов усміхнулася мені, пославши рятівників в особі дяді Вані і Жори.

Вночі я кілька разів прокидався, ревно обмацував рукою Жору. Він лежав на місці і комусь усміхався вві сні своєю довірливою чарівною прсмішкою.

10

У понеділок я проснувся задовго до підйому від того, що дуже змерз. Мене тіпала пропасниця, у скронях гупали молотками надокучливі ковалі. Я почував себе так, наче мене цілу ніч товкли в ступі. Невже хвороба? Було від чого впасти у відчай, бо я знав, що занедужати в таборі — рівнозначно смерті. Хворих не лікували. Їх без зайвих церемоній відправляли в крематорій.

Коли пролунала сирена підйому, проснувся й Жора. Я сказав йому, що захворів. Мій новий друг помацав у мене пульс, чоло і, впевнившись, що я справді занедужав, розхвилювався. Хоч Ауфмейєр і велів не посилати мене на роботу, на це не можна було покладатися. Зопалу Жора хотів уже йти до штубового, щоб той упросив Вацека, бо з штрафної я живим не повернуся. Порадившись, ми вирішили, що це небезпечно: під виглядом медогляду Вацек може відправити мене в газову камеру, ще й скаже потім, що я помер «природною смертю».

Поки ми сушили мізки над тим, що діяти, просурмила сирена на аппель. Я попрощався з Жорою і в цілковитій байдужості до своєї долі став у стрій.

Ауфмейєр особисто двічі перерахував нас, потім у супроводі кабанистого Пауля, що походжав перед строєм з важкою палицею в руках, пішов рахувати померлих «природною» смертю. На моє щастя, ні Ауфмейєр, ні Пауль не помітили мого стану.

Незабаром блокфюрер пішов доповідати рапортфюреру, а через деякий час, як завжди, прибіг Адольф. Цього разу йому треба було аж двадцять п'ять в'язнів. Із цього можна було зробити висновок, що вчора у штрафній команді номер один загинуло двадцять п'ять чоловік. Вацек наказав усім штрафникам вийти із строю і вишикуватись окремо. Але в нашому блоці їх було всього сім чоловік. Я став на лівий фланг шеренги. Обвівши нас поглядом, Адольф тут же забракував мене і ще одного доходягу — мовляв, «мусульманів» йому не треба. Розсердившись, Плюгавий сказав, що хай Адольф вибирає, кого сам захоче. І Адольф вибрав двадцять п'ять чоловік на свій розсуд. Серед них був і дядя Ваня. Він теж був штрафником.

Після відправки робочих команд табір опустів. У ньому залишилися тільки ті, хто працював у канцеляріях, майстернях, на кухні, в лазні, у пральні та інших службах, а також в'язні карантинних блоків.

Ранкові години після відправки робочих команд проміненти використовували на те, щоб відіспатися. Тим часом «організатори» вирушали на промисел. Під виглядом «електриків» або «кваліфікованих робітників» вони ходили із шкіряними чи клейончатими сумками через плече. В сумки для маскування напихали різного інструменту, мотки дроту. Всі ці «електрики», «сантехніки», «столяри», «слюсарі» завдяки своїм могутнім покровителям — есесівцям — нишпорили по всьому табору, проникали навіть у центральні канцелярії, есесівські казарми і команду «Канада».

В'язні карантинних блоків після розводу опускалися прямо на бруківку перед блоком і дрімали. Все одно до шлафзали їх не пускали: там у цей час штатні прибиральники за миску баланди трудилися до сьомого поту, прибираючи приміщення.

Одразу ж після розводу до мене підійшов Жора і на радощах обняв.

— Повезло, малюк. Посидь, я мотнуся в блок, може, розживусь чогось попоїсти. Потім пошукаю для тебе лікаря, не може ж бути, щоб серед тисяч люду не знайшлося лікаря. Ти відпочивай, а я піду на роздобутки.

Жори не було довго. Я сидів на землі в тривожному чеканні і весь тремтів. Ранок був прохолодний. Сонце вже зійшло, але його ще не було видно за мурованими блоками. В'язні купами лежали прямо на землі, наче дрова. Я ледве сидів, але лягти не наважувався — боявся ще гірше простудитися.

Нарешті з'явився Жора. Він був злий і похмурий.

— Усі проміненти поховалися в нори, а піплі та інша дрібнота — це ж покидьки, — сказав він. — За миску баланди ладні одне одному горло перегризти. Доведеться ждати, поки проснуться кити.

Він підсів ближче, поклав мою голову собі на коліна, стараючись хоч трохи мене зігріти, але мені з кожною хвилиною ставало гірше.

— Жоро, — звернувся я до друга. — Мабуть, я вже не доживу до вечора. Дуже прошу, вислухай мене і, якщо вирвешся з цього пекла і повернешся на Україну, заїдь у Сквиру. Запам'ятай: вулиця Стаханова, 22.

Я коротко розповів йому про свої митарства по гітлерівських тюрмах і таборах, про сім втеч, про те, як був засуджений до страти.

— Мабуть, у мене зараження крові, — сказав я під кінець. — Надій на порятунок немає…

Жора, як тільки міг, заспокоював мене, а сам мало не плакав. У цей час на майданчику з'явилися, судячи з усього, два бувалі в'язні. На куртках у них червоні вінкелі — отже, обидва політичні. Причому в одного вінкель без літери, а це свідчило про те, що він німець. На вінкелі другого була буква «R» — тобто росіянин. Смугаста табірна форма на них чиста, добре підігнана, замість дерев'яних гольцшугів в обох на ногах добротні черевики. Та головне — шапки.

Хоч як це дивно, але вже з того, яка на в'язневі шапка і як він її носить, можна було безпомилково визначити, новенький він чи бувалий в'язень.

Я й досі не розумію, чому в концтаборах надавали такого великого значення шапці. В'язень міг ходити без гольцшугів чи черевиків, але без шапки — ніколи. Якщо він губив мютцен, йому доводилося самому турбуватися про те, щоб придбати новий. Робити це треба було якнайшвидше, поки начальство не дізналося, що в тебе немає шапки. Інакше — смерть.

Шапка була своєрідним мірилом добробуту в'язня, його, так би мовити, візитною карткою. На голові в новачка шапка сиділа недбало, наче лопух. Вона і зшита була неоковирно, з грубої смугастої мішковини, і за своєю формою нагадувала старечий очіпок минулого сторіччя. Остаточно виснажені в'язні, так звані «мусульмани», восени і взимку натягали мютцен на вуха й очі, щоб хоч трохи захиститись від холоду. Вона правила їм за миску, в яку вони одержували баланду. Такі засмальцьовані шапки есесівці називали «мисками для сала», а їх власників «салоганами».

Бувалий в'язень, який пережив у таборі перші півроку, здебільшого шив собі шапку на замовлення у табірних кравців. Вона хоча й була з тієї самої смугастої мішковини, проте мала зовсім інший вигляд і скидалася на матроську безкозирку з симпатичним трикутничком спереду. Шилася на підкладці і мала картонну чи суконну прокладку всередині, що забезпечувало їй потрібну форму. У такій безкозирці в'язень мав трохи молодцюватий вигляд, а це. свідчило про те, що він подолав важку душевну депресію й голод і сповнений рішучості витримати будь-які випробування. «Передовим» гефтлінгам, таким, як Пауль, шапки видавали із синього сукна. На обох в'язнях, що прийшли до нашого блоку, були шиті на замовлення безкозирки, а це свідчило про їх привілейоване становище. Вони пильно роззиралися довкола, очевидно, когось шукали.

— Кого ви шукаєте? — спитав Жора.

— Земляків, київських, — відповів в'язень з літерою «R» на вінкелі. Це був середній на зріст кремезний чолов'яга з похмурим, суворим обличчям і пшеничними вусами щіточкою.

— Ось у мене на руках ваш земляк, тільки він дуже хворий, — сказав Жора.

Обидва незнайомці підсіли до нас, перевірили номер на моїй куртці, звірили його з номером, витатуйованим на лівій руці, потім помацали мій пульс, і тільки після цього росіянин сказав:

— Його й шукали. Ми од дяді Вані. Звати мене Антоновичем, а це мій друг Ганс. Ми працюємо разом у кравецьких майстернях.

У мене враз оддягло від серця: чомусь вірилося, що ці люди допоможуть мені. Помітно повеселішав і Жора.

— Ходімо в приміщення, бо час не жде, — сказав Антонович.

— А чи знаєте ви, що в нас блоковий — звірюка звірюкою? — застеріг їх Жора.

— Та знаємо цього бізона, — відповів Антонович.

Ми встали і пішли в блок. Мене підтримували з двох боків, і все одно я клешняв, наче п'яний. Перед очима погойдувалася земля і пливли оранжеві кола.

Перед входом у блок сидів днювальний.

— Ми по ділу, — з незалежним виглядом сказав йому Антонович і ткнув у руки пачку сигарет. Приголомшений такою щедрістю, днювальний виструнчився і з доброго дива вигукнув: «Яволь!»

Треба сказати, що тютюн і сигарети в таборі цінувалися як найдорожча валюта, за них можна було підкупити будь-якого блокового, капо, писаря, не кажучи вже про дрібніших холуїв — днювальних, прибиральників, роздавачів баланди тощо. Що й казати, для голодного гефтлінга найдорожчим у таборі був хліб, однак в Освенцімі пайку хліба можна було виміняти на дві сигарети в будь-якому блоці, в будь-яку пору дня і ночі.

Друга пачка сигарет розв'язала язика днювальному, який оберігав сон і спокій штубового Зінгера та Плюгавого Вацека, котрі жили в одній кімнатці. Він сказав, що пана штубенельтестера і пана шрайбера будитиме через годину, а пана блокельтестера, тобто Пауля, який жив в окремій кімнаті, ніхто, крім Вацека, будити не має права. Звичайно він спить до обіду.

Одержавши таку інформацію, ми пішли до шлафзали в глибину лабіринту з чотириярусних нар, де було наше з Жорою місце. Тут мене роздягли догола, і Ганс, котрий, виявляється, був хірургом за фахом, уважно оглянув усі рани і синці на моєму тілі. Крім численних ран на руках, стегнах та на спині, які я одержав на об'єкті «ікс» і в краківській тюрмі, у мене було вже два Освенцімських «гостинці»: твердий розпухлий рубець на попереку — результат удару палицею під час дезинфекції, і велика рана на голові — від удару дрючком під час роботи в штрафній команді, коли задля розваги есесівці стріляли мені в потилицю. Та найгірше було те, що наривали сім пальців, під нігті яких садист Краус заганяв на допитах застругані сірники.

— Треба зняти нігті на семи пальцях, розчистити пальці від гною, вправити виламані мізинці, поставивши на них шини, і продезинфікувати всі рани… — тоном, що не терпів заперечення, сказав Ганс. — Для операції в мене є все, — він поплескав рукою по великій шкіряній сумці, з якої стирчали слюсарні інструменти, — крім одного: немає анестезуючих засобів. Тобі, мій хлопчику, доведеться трохи потерпіти. Згоден?

Звісно, я був згодний, і операція почалася. Перед нею мене нагодували і напоїли чорною кавою, справжньою солодкою кавою — це щоб підкріпити мої підупалі сили.

Операції я не боявся — вірив, що витримаю. Лякало інше: а раптом сюди наскочить хтось із есесівців або Пауль? Тоді всім нам труба. Я розумів, що Ганс і Антонович, допомагаючи мені, наражалися на смертельну небезпеку, і сказав їм про це відверто.

— Знаємо, — суворо відповів Антонович. — Та вовка боятися — в ліс не ходити.

Операція тривала цілу годину. Це була мука, про яку я навіть не підозрював, мука, страшніша за всі тортури, яких мені довелося зазнати досі. Коли я не витримував і починав кричати, Жора затуляв мені долонею рота, і я тільки мурмотів, корчачись від болю і втрачаючи свідомість. Тоді я наче крізь страшний кривавий сон чув лагідне Антоновичеве: «Терпи, козаче, отаманом будеш…» І під кінець Гансові слова:

— Нох айн маль, нох айн маль, ганц венік, унд дан ніхт мер, унд дан фертік.[57]

Мені здавалося, що операції не буде кінця.

Опритомнівши останній раз, я відчув, що біль, який так мучив мене, різко спав. Навдивовижу чітко запрацював мозок.

Ганс змоченим у спирті бинтом витирав свої закривавлені руки і стомлено усміхався. Він нагадував мені тих німців з аварійної команди на шахті «Гогенцоллернгрубе», які відкопували нас під час обвалу.

— Мені вже не так боляче, — мовив я.

— Не падай духом, — сказав Ганс. — Гестапівці мучили тебе, щоб відняти життя, а я змушений був помучити, щоб повернути тобі життя…

У Ганса був приємний тихий голос, м'які інтелігентні манери, симпатичне, відкрите обличчя, блакитні чисті очі. Виявляється, йому було ще тільки тридцять років, а вже сивина густо припорошила скроні.

Я не знаю, де зараз живе і що робить хірург із Кельна, колишній в'язень Освенціму, комуніст Ганс Максфельд. Якщо він живий, то хай знає, що я, а разом зі мною і сотні Освенцімських в'язнів, яким він рятував життя, схиляємося перед ним за його мужність, душевну доброту, людяність. Він був справжнім німцем.

Із вдячністю дивлячись на Ганса, я шукав найкращі слова, щоб сказати їх своєму рятівникові. Нічого не придумавши, я повторив фразу, почуту мною по радіо на початку війни:

— Гансе, можна бути спокійним за майбутнє німецького народу, в якого є такі сини, як ти.

— Ти великий політик, Вольдемар, — засміявся Ганс. — І любиш голосні слова.

— Гансе, я від щирого серця…

— Гут, гут, операція закінчена, все буде корошо, а нам треба вже йти, — Ганс заклопотано глянув на Антоновича.

Вони тепло попрощалися зі мною і пішли, а я лежав і думав про те, що все-таки на світі більше хороших людей, ніж твердять скептики…

За якихось півгодини у шлафзалі з'явилися штубовий, Вацек, Жора, а за ними Ганс і Антонович. Вони прямували до мене. Я спробував було встати, але Плюгавий великодушно махнув рукою: лежи, мовляв. Отже, питання про мене вирішено.

— А-а, це хундертайнундрайсикхундертайнундзехцік! — вигукнув Плюгавий. — Тим краще. Учора блокфюрер прихильно поставився до нього, а я дав йому добавку зупе. Сьогодні, усі бачили, я пожалів його і не послав на роботу в штрафну команду. А з Паулем самі домовляйтеся, бо на випадок чого… Ви мене не знаєте, а я вас.

Вацек, і оком не моргнувши, збрехав, що нібито сьогодні він пожалів мене і не послав на роботу. На роботу мене не взяв капо Адольф, але Вацекові збрехати, що собаці муху з'їсти. Усе залежатиме від обставин. Може скластися так, що він під час селекції, не роздумуючи, впише мене в списки для відправки в крематорій. А на роботу, справді, може й не послати.

Такий був Плюгавий Вацек — криводушний, хитрий, підступний. Він міг перешерститися в кого завгодно — в янгола, в чорта, — аби тільки мати від цього зиск. Проте за хабара міг по-справжньому допомогти. А можливості в нього були великі. Ще б пак, адже він був третьою персоною в блоці після блокфюрера Ауфмейєра і блокельтестера Пауля. Цей кощавий, миршавий дрантогуз аж трусився, щоб з когось здерти хабара. Брати він умів, але вмів і давати. Мабуть, завдяки цьому й тримався на посаді. Від нього залежало багато що. Через це Ганс і Антонович, поминувши Пауля, звернулися прямо до нього.

Отак роздумуючи, я заснув, а коли проснувся, то відчув себе ніби зміцнілим, хоч усе тіло продовжувало боліти, та це вже був інший біль. Повертаю голову — мені усміхається Жора і показує поглядом на дві миски супу, пайку хліба й шматочок ковбаси. Виявляється, усе це він роздобув для мене у Вацека.

Поки я їв, друг розповів мені про умови угоди між Гансом і Антоновичем, з одного боку, і Вацеком та штубовим Зінгером, з другого. Ганс і Антонович недарма вважалися бувалими гефтлінгами. Коли вони зайшли до Вацека і штубового Зінгера, ті зустріли їх неприязно. Та після того, як Ганс дав їм по три пачки сигарет, проміненти одразу подобрішали, і розмова пішла в потрібному руслі.

— Ви чудово розумієте, — почав Ганс, — що в таборі людина без зв'язків і друзів — ніщо. Наше знайомство може бути обопільно вигідним. Це мій друг Іван, — Ганс показав на Антоновича. — Він старший кравець кравецької майстерні і може зшити вам по костюму. Костюми будуть люкс. А я дам вам по дві пари шовкової білизни, а як завдаток прийміть ось подарунок, — з цими словами Ганс поставив перед есесівськими холуями електричний чайник.

Треба сказати, що електричні чайники в таборі цінувалися промінентами на вагу золота. В них вони готували собі чай, каву, кип'ятили воду, бо сира вода в Освенцімі була непридатна для пиття.

— А що ви хочете взамін? — спитав Вацек, якому така ділова розмова явно припала до душі.

— Небагато, — відповів Ганс. — У вашому блоці живе Іванів брат. Зараз він хворий. Треба йому допомогти стати на ноги, щоб він трохи зміцнів. Зробіть його днювальним або роздавачем їжі. А поки він одужає, треба, щоб його не помічали.

— Ми згодні, — відповів за штубового й за себе Вацек. — Тільки хай виходить на аппелі та інші шикування, які проводитиме Ауфмейєр.

Ну що ж, тоді домовилися, — зрадів Ганс.

— Слово гонору! — з пафосом вигукнув Вацек.

Треба сказати, що Плюгавий дотримав свого слова. Ні він, ні штубовий, ні інші проміненти, навіть біснуватий Янкельшмок «не помічали» мене. Не помічали й того, що Ганс щодня приносив мені продукти, робив перев'язки, лікував мене. Ганс і Антонович також скрупульозно виконували всі пункти угоди. В Освенцімі принцип «я тобі, а ти мені» був непорушний. Протягом наступних двох тижнів мене ніхто не зачепив навіть пальцем, я мав цілковитий спокій. І все це завдяки моїм новим друзям-підпільникам, учасникам Освенцімського руху Опору.

11

З самого початку Освенцім був задуманий фашистською верхівкою ще й як табір для полонених радянських солдатів та офіцерів.

Уже в липні 1941 року в Освенцім почали прибувати ешелони з радянськими військовополоненими. Для них одвели дев'ять величезних блоків, в які есесівці вмудрялися заганяти по кілька тисяч чоловік. Ці блоки оточили потужною огорожею з колючого дроту, так що в середині табору утворився ще один табір з так званою подвійною ізоляцією. Есесівці боялися змішувати радянських людей з іншими в'язнями. У суворо ізольованому тюремному блоці № 11 зі страшним бункером утримували командирів і політпрацівників, які вважалися особливо небезпечними. Вони були в безпосередньому віданні гіммлерівського Головного управління імперської безпеки. Характерно, що навіть для євреїв, яких Гітлер люто ненавидів, було встановлено певну черговість знищення. Радянських військовополонених пропускали через газові камери і крематорії поза всякою чергою. Отже, в цьому відношенні вони перебували в найбільш «привілейованому» становищі як вороги номер один. Із двох з половиною мільйонів радянських людей, які загинули в Освенцімі, чимало було військовополонених.

Все, що стосується перебування в Освенцімі радянських військовополонених, вивчено мало. Однак відомо, що першим повсталим в'язнем у цьому таборі був наш червоноармієць. У березні 1942 року під час роботи на дров'яному складі він зарубав сокирою есесівця, який знущався з в'язнів. Тоді есесівці розстріляли всіх полонених, котрі працювали в цій команді. Після цього довгий час радянських військовополонених на роботи не ганяли.

Вдавшись до відомої тактики «розділяй і владарюй», гітлерівці вирішили підкупити окремі групи військовополонених і нацькувати їх на інших в'язнів. Так у 1942 році вони відібрали сто чоловік радянських солдатів та офіцерів і поставили їх у привілейоване становище: добре годували, на роботу посилали виключно на продовольчі склади. Згодом, коли гітлерівцям здалося, що привілейовані вже досить приручені, вони почали посилати їх самих, без конвою, на пошуки втікачів, певна річ, у межах великої зони оточення.

Одного разу, коли «привілейовані» шукали втікача на самій межі зовнішнього кільця великої загороди, вони несподівано перекинули сторожову вишку разом з есесівцями, які там були, убили їх і, забравши зброю, втекли. Втекли, як то кажуть, з кінцями, бо ні живих, ні мертвих із цієї групи в табір не привозили. У ті часи кожного спійманого втікача в науку й на острах іншим обов'язково вішали перед строєм в'язнів. Німці суворо дотримувалися цього правила і вішали навіть убитих.

Опікшись раз, есесівці надалі не робили подібних експериментів. Більше того, жодного із радянських військовополонених вони не ставили потім на будь-яку промінентну посаду.

Відчайдушна втеча групи радянських військовополонених мала величезний розголос у таборі. Вона підбадьорила в'язнів, зміцнила в них волю і рішучість боротися з катами. Після цього втечі з Освенціму почастішали.

З метою залякати в'язнів, відбити в них охоту до втечі і переконати їх, що це справа абсолютно неможлива, адміністрація табору не раз вдавалася до хитромудрих викрутів: якщо втікача не вдавалося спіймати, есесівці хапали першого-ліпшого в'язня і спотворювали його так, що навіть ті, хто добре знав убитого, не впізнавали його. Після цього труп клали біля воріт, де проходили арбайтскоманди, або ж вішали на очах у всіх, оголошуючи при цьому, що повішений і є тим гефтлінгом, який зробив спробу втекти. Містифікацію одразу ж встановлювали підпільники, які працювали в центральних канцеляріях, зокрема у відділі обліку. Про цей дешевий фокус із підтасовкою в'язня невдовзі дізнавалися всі в таборі, та есесівці і далі вдавалися до нього, демонструючи трупи нібито «спійманих утікачів».

Попервах радянські військовополонені трималися в таборі осібно, були дуже обережні. Це пояснювалося тим, що серед них були вищі офіцери і крупні політпрацівники, прізвища яких зберігалися в таємниці.

Першими зблизилися з радянськими людьми і встановили з ними контакт чеські підпільники. Спершу вони навіть подумати не могли, що один із полонених, літній чоловік, який підмітав у таборі бруківку, був генералом Червоної Армії і керував таємною організацією військовополонених.

Як відомо, деякий час в Освенцімі був і легендарний генерал Карбишев — взірець нездоланності і мужності.

Після війни були знайдені документи, які не тільки викривають людожерські плани нацистів щодо радянських військовополонених, але й показують, як їх боялася гітлерівська злочинна верхівка. І недаремно боялася. Для цього у фашистів були всі підстави. Як видно із численних свідчень колишніх в'язнів Освенціму й інших німецьких концтаборів, радянські військовополонені були в таборах наймужнішими, найпослідовнішими борцями проти фашизму. Вони завоювали цю репутацію своєю згуртованістю й героїзмом, своєю відданістю Батьківщині. В найважчі для нашої країни 1941 і 1942 роки вони не припиняли боротьби з фашизмом. Ось чому гітлерівці так нещадно розправлялися з ними, ось чому їх знищували «позачергово», або, як любили говорити фашистські суєслови, «піддавали особливій обробці». Масові страти військовополонених влаштовувалися за наказом Головного управління імперської безпеки. У першу чергу знищували командирів, політпрацівників, комуністів і комсомольців. Їх виявляли спеціально заслані в табори агенти з числа колишніх білогвардійців.

Проводячи операщї по масовому знищенню радянських військовополонених, есесівці керувалися спеціальними секретними інструкціями, складеними відповідно до директивних вказівок Гітлера про те, що до радянських солдатів і офіцерів слід ставитись не як до звичайних полонених, а як до особливо небезпечних ворогів третього рейху.

Освенцімське антифашистське підпілля зароджувалося з перших днів створення табору, тобто починаючи з 1940 року. Воно мужніло й набирало сили в надзвичайно складних умовах. Підпільні групи були в кожному блоці, в кожній арбайтскоманді, але вони були вузьконаціональні і надто роз'єднані, бо з самого початку створювалися як земляцтва. У цьому полягала слабкість початкового періоду руху Опору — періоду становлення. Через постійну циркуляцію в'язнів і величезну смертність багато груп, не встигнувши виникнути, розпадалися, припиняли своє існування. Певна річ, що такі групи не могли ставити перед собою великих завдань. Справедливо розподілити баланду, допомогти хворому або виснаженому в'язневі, захистити його від сваволі зелених, добути і поширити правдиву інформацію про становище на фронтах, дістати продукти — такі обмежені завдання ставили вони перед собою. Німецькі політичні в'язні мали свої групи, чи, правильніше сказати, земляцтва, поляки — свої, чехи — свої, французи — свої і так далі.

За таких умов проводити політичну роботу серед в'язнів було дуже важко. Адже Освенцім був своєрідним Вавілоном, в якому мучилися представники всіх європейських національностей.

Старі в'язні, котрі вже встигли «акліматизуватися», з великим недовір'ям ставилися до новаків, значна частина яких, зіткнувшись із страхітливими умовами життя, занепадала духом, перетворювалася на «мусульман», а дехто навіть ставав на шлях зради.

Активними організаторами руху Опору в таборах були політичні в'язні, передусім комуністи і представники соціалістичних та робітничих партій європейських країн. Їм доводилося вести боротьбу на два фронти — проти адміністрації і проти зелених, які тоді верховодили в німецьких концтаборах.

До 1943 року в Освенцімі не було об'єктивних умов для створення високоорганізованого підпілля. Тут довгий час панувала атмосфера відчаю, безнадії. Будь-яка думка про опір убивалася страхом перед можливою зрадою. Голод, масовий терор з боку адміністрації і зелених створювали настрої цілковитої безвиході. Здавалося, просвітку не буде ніякого. Фашисти торжествували перемогу над масою зацькованих в'язнів, частина яких дійшла до тваринного стану і тільки й думала про те, як би щось з'їсти. Гітлерівці впивалися воєнними успіхами. Їхні закуті в броню дивізії стояли на Ла-Манші і Волзі, на крайній Півночі, і на Кріті. Геббельсівська пропаганда день і ніч трубила про те, що Червона Армія розбита і дні Радянського Союзу лічені, що його опір — то конвульсія смертельно пораненого.

І раптом серед ясного неба вдарив грім, який потряс увесь світ. Під Сталінградом Червона Армія оточила і знищила трьохсоттисячну армію Паулюса, та ще й дала нищівний бій танковим і мотомеханізованим дивізіям Манштейна, які рвалися на виручку Паулюсу. В Німеччині на три дні було оголошено траур. Німці одягли чорні нарукавні пов'язки, вивісили траурні прапори. По всій країні бемкали похоронні дзвони, берлінське радіо передавало траурні мелодії Вагнера вперемішку з промовами біснуватого фюрера, який погрожував Радянському Союзу тотальною війною.

Німці починають думати, вони починають сумніватися, хоча Геббельс, не кліпнувши оком, запевняє, що катастрофа на Волзі «ще більше згуртувала німецький народ, зміцнила його непохитну віру у фюрера, в перемогу». З його пропагандистських кульбітів виходило, що ця катастрофа була потрібна німецькому народу, як повітря, бо «воля до перемоги кується в горнилі війни». Гітлерівці кидають гасло «Аллес фюр зіг!», тобто все для перемоги. У пожежному порядку проводяться тотальні мобілізації, на заміну розгромленим формуються нові армії. Посилюється гестапівський терор. Гіммлер докладає всіх зусиль, щоб перешкодити поширенню в таборах правди про катастрофу на Волзі. З цією метою Освенцімські есесівці проходять спеціальний інструктаж. Їм забороняють вести будь-які розмови з в'язнями. Та відгомін Сталінградської битви докочується до мільйонів в'язнів і так званих іноземних робітників, вивезених у Німеччину з усієї Європи.

Перемога Червоної Армії на Волзі вдихнула в рух Опору нові животворні сили, активізувала вона і боротьбу Освенцімського підпілля. Саме на початок 1943 року припадає спроба об'єднати усі підпільні групи в єдину інтернаціональну організацію, керовану єдиним центром. Ця спроба увінчалася успіхом. Центром організації, її мозком стали головна канцелярія і майстерні, зокрема шнайдерай, де працювали в той час Антонович і Ганс Максфельд. Тут есесівцям було важче встановити свій контроль над в'язнями, ніж у блоках чи в звичайних робочих командах, де кожен був на очах. І робота закипіла. Скрізь створювалися групи Опору, підпільники встановили зв'язок з філіалами Освенціму, організували кілька вдалих втеч. Утікачі виконали завдання підпільного центру — розшукали партизанів і передали їм копії секретних документів, викрадених із центральних канцелярій, а також викривальні фотографії Освенцімської дійсності. Світ узнав правду про Освенцім.

Гітлерівці казилися від лютої злоби, але так і не зуміли розкрити, яким же шляхом таємниця Освенціму вийшла за межі табору. Це була велика перемога Освенцімського руху Опору. Підпільникам удалося врятувати в'язнів від спалення в крематоріях, встановити зв'язок з «канадцями», в яких вони діставали потрібні медикаменти. Крім того, були налагоджені стосунки з вільнонайманими, а ті допомогли зв'язатися з партизанами, що діяли в околицях табору.

У шнайдераї, шустераї[58] і шлісераї[59] відбувалися зустрічі представників різних груп широко розгалуженого і тепер уже добре організованого руху Опору.

Підпільники жили й боролися в неймовірно складних умовах, однак вони не опускали рук. Велику роль відіграли тут радянські військовополонені, які працювали на демонтажі розбитих літаків. Вони таємно приносили в табір зброю, топографічні карти, навіть пронесли по частинах радіоприймач. Це дозволило підпільному центру слухати оперативні зведення Радінформбюро та передачі радіостанцій союзників і поширювати їх серед в'язнів. В 1944 році з радіодеталей удалося сконструювати радіопередавач, по якому підпільний центр відкритим текстом вів передачі на всю Європу. Підпільники розповідали світу про страхітливі таємниці Освенціму, просили допомоги. Після війни стало відомо, що американська й англійська розвідки чули ці передачі, але й пальцем не ворухнули, аби щось зробити. Вони чомусь вважали передачі Освенцімського радіо провокаційними. В заслугу Освенцімського підпілля слід віднести й те, що до останнього дня існування табору, тобто до 27 січня 1945 року, коли Освенцім визволили частини Радянської Армії, гітлерівці так і не зуміли знайти підпільну радіостанцію, передачі якої вони не раз запеленговували.

Восени 1944 року в Освенцімських таборах велася посилена підготовка до збройного повстання. Нею керував підпільний центр. Щоправда, до загального повстання справа не дійшла, хоча кілька збройних виступів мали місце. Один із них, найбільший, відбувся у жовтні 1944 року.

…Стояли теплі, погожі дні. 7 жовтня ранкову тишу розірвали постріли і завивання сирени. Над невеликим ліском у якому був крематорій № IV, до неба шугонув стовп диму і язики полум'я. По табору блискавично поширилася чутка: повстали в'язні зондеркомаиди, яка обслуговувала четвертий крематорій.

Збройне повстання готувалося давно, але планувалося воно трохи не так. Щоправда, у планах підготовки загального збройного повстання зондеркоманді відводилася особлива роль: вона мала виступити перша. Та зондеркоманда виступила значно раніше, ніж передбачалося. Це сплутало карти політичному центру Освенцімського підпілля.

Керівником підпільної групи в зондеркоманді був литовський єврей капо Камінський. Він довгий час працював у крематорії № І. Поставивши своїм завданням вижити будь-якою ціною, Камінський вірою і правдою служив есесівцям, виконував найганебнішу роботу в зондеркоманді, яка обслуговувала крематорії і майже поспіль складалася з польських євреїв. Змушений робити страхітливі злочини, Камінський проте не переставав думати про алібі, що й привело його в ряди руху Опору. Тупоголові есесівці, не без підстав вважаючи Камінського співучасником масових кривавих злочинів, цілком довіряли йому. Та і як було не довіряти, коли через його руки пройшли десятки ешелонів з євреями, яких спершу пограбували, а потім спалили в крематоріях. Камінський був «професором крематорійннх справ». Саме це чомусь і замовчали автори загалом правдивої і цінної книги «Фабрика смерті» Ота Краус та Еріх Кулка, колишні політв'язні Освенціму. Очевидно, вони керувалися при цьому тим, що, оскільки Камінський врешті-решт прийшов у ряди руху Опору і загинув, уже будучи активним учасником підпілля, він змив із себе ганебне тавро ката.

Я дивлюся на ці речі інакше. Ні виправдання, ні тим більше прощення Камінському бути не може. Його руки по лікті в крові тисяч і тисяч невинних жертв, його власне життя — ніщо в порівнянні з життям сотень тисяч загиблих. Не може бути виправданням людині, на совісті якої такі страшні злочини, хоч би в ім'я яких високих ідей вона робила їх. Ріки пролитої крові, море виплаканих сліз не можна прощати ні великим, ні малим катам…

Поза всяким сумнівом, рішення Камінського пристати до руху Опору було продиктоване шкурними міркуваннями. Радянська Армія навально просувалася на захід. У таборі молилися на неї, вважаючи, що за місяць-два вона визволить Освенцім. А відтак наближався час розплати і для Камінського. От він і вирішив подбати про алібі. Та немає жодного сумніву в тому, що, якби Камінському вдалося пережити Освенцім, його все одно визнали б військовим злочинцем і посадили б на лаву підсудних разом із своїми хазяями есесівцями. Цього зажадав би кожен в'язень Освенціму, про це волав би попіл задушених у газових камерах і спалених у крематоріях.

Необмежене довір'я есесівців до Камінського дозволило йому відвідувати інші табори і допомогло встановити зв'язок із членами таємної підпільної організації. Треба сказати, що в тих умовах організація не мала права нехтувати допомогою будь-кого, а тим більше допомогою зондеркомандівців, які могли зробити багато. За дорученням керівного центру Камінський сховав на території крематорію № І кілька десятків ручних гранат, що їх роздобули радянські військовополонені і жінки, котрі працювали на складі боєприпасів та на круппівському військовому заводі «Уніон».

Одного вечора в кінці серпня 1944 року начальник усіх крематоріїв Молл вишикував зондеркомандівців і оголосив їм, що капо Камінський як головний організатор, таємної підпільної групи руху Опору розстріляний і що есесівцям, мовляв, усе відомо. Молл погрожував розстрілом кожному, хто наважиться стати на шлях Камінського.

Насправді ж адміністрація Освенціму нічого не знала про організацію, бо схоплений був тільки Камінський. Його виказав один польський єврей, який працював у зондеркоманді. Підпільникам стало відомо: есесівці здогадуються, що зондеркоманда щось замишляє. Найбільше есесівці боялися старих в'язнів, які надто багато знали і готові були на все. Обурені «невдячністю» Камінського, гітлерівці вночі вдерлися до барака крематорію № 1, схопили капо і били його доти, доки все тіло не стало чорним, а потім відправили в крематорій № IV, де розстріляли над величезною ямою, призначеною для спалювання трупів[60].

На місце Камінського прислали нового кало, німця, професійного бандита, привезеного з люблінського табору смерті Майданеку. В зондеркоманді тоді налічувалося близько тисячі чоловік.

Радянська Армія наближалася до Кракова, Гіммлер і Ейхман поспішали «переробити сировину», що нестримним потоком і далі надходила в Освенцім. Тільки з Угорщини ешелони привезли 450 тисяч євреїв. Словом, у катів роботи вистачало. Тисяча зондеркомандівців не встигали «переробляти сировину», і катівську команду довелося поповнювати. Кінець кінцем, вона стала надто велика і небезпечна для самих есесівців. Адже мова йшла про велику групу в'язнів, які були свідками й учасниками вбивства мільйонів людей. Зондеркомандівцям втрачати було нічого, тим більше, що есесівці не раз відверто заявляли: для них, зондеркомандівців, мовляв, одна дорога на волю — через газову камеру. А що буде саме так, сумніватися не доводилось, про те свідчила і практика попередніх років: досі склад зондеркоманди обновлювався кілька разів. Старих зондеркомандівців знищували, а нових набирали. Та оскільки в 1943 і 1944 роках Освенцімська фабрика смерті ледве встигала перемелювати нові й нові ешелони невільників, міняти склад зондеркоманди було недоцільно, бо це позначилося б на «продуктивності праці»: новаків треба вчити, а тут дорога кожна година. Не слід забувати й того, що праця в зондеркоманді була дуже важка у всіх відношеннях і не така проста, як декому може здатися. Вона вимагала, крім фізичної сили і певних навиків, ще й суто фізіологічної пристосованості. Саме тому за останні два роки склад зондеркоманди не змінювався, вона тільки поповнювалась.

Крім того, з метою збереження таємниці, в'язнів, що вже працювали в зондеркоманді, не можна було використовувати на інших роботах. З другого боку, те, що в'язні довго засиджувалися в зондеркоманді, не могло не викликати тривоги в есесівців. Люди вивчали одне одного, згуртовувалися і через це ставали небезпечними.

Влітку 1944 року несподівано надійшов наказ ліквідувати дезинфекційну станцію в Освенцімі-І. Вікна її замурували, а для чого — ніхто не знав. Тим часом із зондеркоманди Біркенау відібрали триста в'язнів, привезли в згадане приміщення дезинфекційної станції й отруїли газом, після чого трупи одвезли назад у Біркенау. Всю операцію вже обслуговували не зондеркомандівці, а есесівці. В такий спосіб вони трохи ослабили зондеркоманду, якої почали побоюватися.

Невдовзі начальника всіх крематоріїв, есесівця Молла, перевели в табір Блехгамер, а потім у Равенсбрюк. На його місце призначили Буша. Попервах той ніяк не міг звикнути до своєї катівської служби: докори сумління він заливав горілкою і безпробудно пиячив. Щоправда, згодом Буш не менш ревно, ніж його попередник, виконував вказівки Гіммлера, однак колишнього порядку і залізної дисципліни в зондеркоманді вже не було. Підпільники, які пильно стежили за переміщенням есесівців, не поминули нагоди скористатися з цього.

Катівська робота, жорстоке поводження з боку есесівців і усвідомлення своєї неминучої загибелі, — усе це спонукало зондеркомандівців учинити збройний виступ. Про це вони сповістили керівництво руху Опору центрального Освенціму. Тоді вирішили підняти загальне повстання. Відповідно розробили план виступу. Першого удару мали завдати зондеркомандівці. Їм відводилася роль детонатора. Саме розташування крематоріїв Біркенау, їхня віддаленість від есесівського містечка, чисельність і рішучість тамтешніх в'язнів, їхня бойова готовність і згуртованість — усе враховувалося при розробці плану повстання. Отже, зондеркомандівці, які були співучасниками страхітливого злочину, добровільно взяли на себе несподівану місію визволення тих, хто ще залишився живий.

На перший погляд може здатися, що в цьому є якась кричуща суперечність: кати повстають, щоб визволити себе і свої жертви. Та річ у тому, что негідники, які добровільно завербувалися в зондеркоманду, заробляли собі хліб ціною страхітливих злочинів і мріяли вижити на кістках мільйонів, як і Камінський, згодом побачили, що за вчинені злочини доведеться розплачуватись. Це й спонукало їх пристати до руху Опору. Їм уже втрачати було нічого, вони добре знали, що за будь-яких обставин їх чекає смерть. Цілком зрозуміло, що керівництво руху Опору не могло відмовитись від будь-якої допомоги, навіть допомоги зондеркомандівців.

Їх озброїли гранатами, вибухівкою, ножицями для перерізування колючого дроту і наказали ждати сигналу. Самостійно виступити дозволялося лише в разі безпосередньої загрози знищення. Та непередбачені обставини прискорили розвиток подій.

Вранці 7 жовтня 1944 року підпільникам, які працювали в центральній шрайштубі (головній канцелярії), а також в есесівських казармах, стало відомо, що прийшов наказ найближчими днями ліквідувати зондеркоманду. Цю звістку одразу ж передали в зондеркоманду. Її приніс в'язень Л. Вербель. Негайно зібрався штаб групи. Неждано в приміщення, де засідав штаб, увійшов капо. Він дещо почув і збагнув, що тут пахне смаленим. Цей тупоголовий бандюга, який звик, що йому беззастережно корилися, накинувся на в'язнів з криком та погрозами. Його схопили і живцем кинули в палаючу піч. Після цього відкопали сховану зброю, роззброїли і знищили есесівців, котрі були на території крематорію, підпалили крематорій і зайняли оборону в лісочку за крематорієм.

Про початок повстання негайно сповістили зондеркоманди інших крематоріїв. В'язні зондеркоманди другого крематорію також піднялися на збройну боротьбу. В'язень Л. Г. Панець із Любліна обеззброїв есесівця і кинув його в піч крематорію. Частина повсталих відкрили стрілянину по сторожових вишках, а всі інші, перерізавши колючий дріт, подалися в напрямі Буди.

Озброєних до зубів есесівців підняли по тривозі й кинули на машинах та мотоциклах до місця подій. Есесівці оточили крематорій, зосередивши головні сили проти ліска, де окопалася основна група повсталих. Крематорій палав[61]. Уздовж огорожі з колючого дроту есесівці вели шалений кулеметний вогонь. Лише одній групі повсталих удалося вбити з десяток есесівців і вирватися з вогненного кільця. Вони втекли в напрямі Вісли, залишивши на полі бою кілька десятків убитих і поранених. Кати наздогнали їх у районі Райско, за 10–12 кілометрів од Біркенау. Втікачі забарикадувалися в сараї лісника. Підпаливши сарай, есесівці перестріляли всіх.

Двадцять сім повстанців під керівництвом німця-антифашиста пішли не на схід, як інші групи, а на захід, на територію Німеччини. Розрахунок був правильний. Група переховувалася аж до кінця 1944 року, тобто до тих пір, коли почалася евакуація Освенцімських таборів. Їх схопили в одному провінційному німецькому містечку. На допиті в'язні заявили, що втекли з ешелону під час бомбардування. Правдивість цих свідчень у той час уже не можна було перевірити. Англо-американська авіація майже щодня бомбила територію Німеччини. Під час цих нальотів в'язні справді тікали з ешелонів, і в їх обліку уже панував хаос. Спійманих втікачів відправили в один із концтаборів, де вони діждалися визволення.

У цій відчайдушній боротьбі за свободу зі зброєю в руках полягло кількасот в'язнів із зондеркоманди. Схоплених повстанців розстрілювали на території табору чи поблизу, а також у дворі другого і четвертого крематоріїв. З тих, хто пішов на схід, врятувалися лише одиниці, та й то завдяки випадку. Увечері того дня над табором з'явилися американські літаки. Повітряна тривога перешкодила есесівцям прочесати територію табору і його околиці.

Підпільний центр повідомив усі свої організації про події в Біркенау і просив подати втікачам всіляку допомогу. Завдяки цьому вдалося врятувати кількох повстанців.

Вчинивши криваву розправу над повсталими, есесівці не заспокоїлись. Вони хотіли знати деталі змови. Хапали кожного, на кого падала найменша підозра. Табірне гестапо прочесало всі блоки й арбайтскоманди в центральному таборі і Біркенау. Однак, незважаючи на страхітливі тортури, до яких вдавалися кати з політичного відділення гестапо, ніхто з катованих не виказав, що повстання готував підпільний центр. Особливо жорстоко допитували тих, хто працював на складах боєприпасів та на круппівських військових заводах. Усі в'язні, а серед них і жінки, трималися надзвичайно мужньо і нікого з підпільного центру не виказали. Чотирьох дівчат, які працювали на складі боєприпасів, есесівці допитували особливо ретельно. Один із підпільників, якому вдалося побачити цих дівчат, був страшенно вражений їхньою стійкістю й мужністю. В цей час радянські війська підходили до Кракова, і, здавалося, з'явилася надія врятувати цих героїнь. Але 5 січня 1945 року, тобто напередодні визволення Освенціму, їх повісили в жіночому секторі центрального табору.

Треба сказати, що зондеркомандівці, які обслуговували інші три крематорії, взагалі не наважилися виступити, вони й далі виконували свої катівські обов'язки. Есесівці вирішили їх не чіпати, хоча й знали, що й вони готувалися до повстання. Очевидно, це пояснюється тим, що в крематоріях роботи було по зав'язку, а охочих зайняти місце розстріляних зондеркомандівців уже не було. Воно й не дивно. Радянська Армія наближалася до Освенціму. Тоді есесівці поповнили зондеркоманду німецькими кримінальними злочинцями, яким втрачати було нічого.

Серед уцілілих зондеркомандівців, які не взяли участі в повстанні, був і «головний дантист» зондеркоманди, її ветеран, польський єврей Фельдман. Не подумайте тільки, що він лікував комусь зуби. В його обов'язки входило виривати золоті зуби в живих і мертвих, задушених у газових камерах. Ці зуби він переплавляв у спеціальних тигельках і злитки золота відправляв доктору Вальтеру Функу в рейхсбанк. У живих «пацієнтів», які «капризували» і добровільно не хотіли прощатися з зубами, Фельдман вибивав їх одним натренованим ударом.

Фельдмана боялися як вогню, бо він мав особливі повноваження від самого Рудольфа Гесса. За чотири роки невсипущої праці Фельдман перетворив на злитки близько шести тисяч кілограмів золота із зубів жертв Освенціму[62].

Навіть у критичні для Освенціму дні, коли есесівці старанно замітали сліди своїх злочинів, вони не знищили Фельдмана. Його евакуювали в Маутхаузен. Після капітуляції фашистської Німеччини негідник інкогніто з'явився в Польщі, кілька днів чомусь никав біля руїн Освенцімських крематоріїв, після чого зник. Невдовзі він вигулькнув під чужим прізвищем аж у Південній Африці, де в Солсбері відкрив приватну зубопротезну клініку. Там його знайшли всюдисущі журналісти. Збувши за безцінь клініку, Фельдман зник. Пізніше його бачили в Англії. Нарешті він знайшов собі пристановище в Ізраїлі, як і більшість його колег по зондеркоманді. Та це я відхилився вбік. Повернімося до Освенцімського підпілля.

Есесівцям не вдалося розгромити підпільну організацію Освенціму. Вона функціонувала до останнього дня — випадок безпрецедентний в історії руху Опору. Після евакуації Освенціму, яка тривала з кінця жовтня 1944 року до 27 січня 1945 року, всі учасники Освенцімського підпілля потрапили в інші табори, де влилися в місцеві підпільні організації і продовжували боротьбу.

Повстання в крематоріях було останнім і найбільшим збройним виступом в'язнів Освенціму. Воно відіграло свою роль, піднявши самосвідомість в'язнів, вселило в них віру у власні сили, в реальну можливість збройної боротьби з есесівськими катами. Воно показало, що невелика група погано озброєних в'язнів може успішно битися проти цілого есесівського гарнізону. Повстання збило пиху з гіммлерівських погромників і вбивць, розвінчало міф про «безстрашність» і «непереможність» кривавого воїнства, на картузах якого пишався череп з кістками. Відтоді, незважаючи на надзвичайні заходи, репутація військ СС в очах Гітлера похитнулася. Як стало відомо після війни, він докоряв Гіммлеру за розклад есесівських військ, які «не виправдали його надій».

Через величезні втрати, що їх зазнала німецька армія на Східному фронті, Гіммлер уже не міг збільшити есесівський гарнізон Освенціму. Більше того, він змушений був забирати з охорони численних таборів цілі підрозділи для потреб Східного фронту. Навіть мобілізація в ряди СС зелених не могла зарадити справі. Ось чому гітлерівці змушені були відмовитися від своїх планів поголовного знищення в'язнів Освенціму.

Через два тижні після повстання з Освенціму в інші табори потяглися перші ешелони в'язнів. А ще через тиждень припинилися масові удушення в газових камерах. В одному з останніх ешелонів був вивезений в Маутхаузен і автор цієї книги.

Отже, поза всяким сумнівом, повстання відіграло свою позитивну роль. Та це не означає, що з його учасників, колишніх в'язнів зондеркоманди, які залишилися в живих, знімається будь-яка відповідальність за вчинені ними злочини. Вони, як і їхні хазяї есесівці, повинні дістати заслужену кару за співучасть у вбивстві мільйонів людей, а серед них дітей, жінок, старих, хворих. Не менше семисот колишніх зондеркомандівців Освенціму ще й нині гуляє по світу. Певна річ, вони нікому не розповідають про те, що робили в Освенцімі, як душили газом, як запихали в топки крематоріїв, як спалювали на велетенських кострищах цілі ешелони людей, як виривали в них золоті зуби, як стригли жінок і живцем кидали у вогонь дітей. Усе це вони робили, щоб врятувати власні шкури. І врятували. А зараз, либонь, показують своїм знайомим Освенцімські номери на лівій руці і видають себе за борців з фашизмом. Один час на Заході лунали несміливі голоси про те, що зондеркомандівці такі самі злочинці, як і есесівці. На жаль, ці поодинокі голоси не почуло правосуддя…

В Освенцімі, як і в інших фашистських таборах, саме життя знайшло випробуваний метод колективного керівництва боротьбою в'язнів. Цей метод блискуче виправдав себе, бо розум свідомого, високоорганізованого колективу завжди стоїть значно вище розуму окремої, хай і геніальної особистості. Однак і в умовах Освенціму були керівники, які внесли особливо великий вклад у справу боротьби з фашизмом. На жаль, ще й на сьогодні не відомі імена всіх. Та я назву хоч деяких: це — Юзеф Ціранкевич, Хорст Іонасе, Ян Чешпіва, Антонін Новотний, Мілош Неда'єда, Зденек Штих, Карл Маловічка, Ота Краус, Еріх Кулка, Кафунек, Живульська, Вайян-Кутюр'є, Данієль Казанова, Діаманський, Барановський, Ганс Максфельд, Павло Логачов, Ернст Бургер, Хейнц Дюрмайєр, Гнат Кузьменко…

12

Стояла нестерпна липнева спека. Здавалося, сонце зависло над Освенцімом і палить немилосердно. Минали дні за днями, а в небі жодної хмаринки. Не дихне вітерець прохолодою, не ворухнеться покручене, кволо обвисле листя дерев. Розжарена бруківка і муровані стіни блоків аж пашать жаром. Табір нагадував велетенську розпечену духовку в якій має задихнутися все живе. Натужно сопів і дихав жаром крематорій. Здавалося, це від нього йшла така спека. До нього не можна було звикнути. Мабуть, саме тому багато в'язнів в Освенцімі божеволіли.

В ці дні я валявся у душному шлафзалі на нарах, задихаючись від смороду і спеки. Мій виснажений організм судорожно боровся за життя. А воно не раз повисало на волосині. Та я не сам боровся за своє життя. За нього, як дізнався я потім, боролися десятки в'язнів. Одні діставали в «канадців» ліки, другі — продукти для мене, треті — сигарети для Вацека і штубового Зінгера. Мене регулярно відвідував Ганс і зрідка Антонович. А про Жору й казати нічого. Він буквально не відходив од мене: годував, напував, оберігав, підбадьорював. Якби не Жора, мене давно б уже не було на світі. «Дорогі мої, рідні! — думав я. — Чи віддячу вам за доброту, за турботу, за те, що, ризикуючи життям, допомагаєте мені?»

Через кілька днів, коли криза минула, у мене з'явився апетит, я почав їсти, і, головне, — багато спати, навіть удень спав по кілька годин. Вацек і штубовий пунктуально дотримувалися угоди з Гансом і Антоновичем і не помічали мене. Їх приклад наслідували й інші проміненти. Звісно, робилося це не за красиві очі… Молодість і пристойне, як на табірні умови, харчування брали своє, і я потроху ставав на ноги. Знову з'явилася жадоба життя, непереборне бажання пережити Освенцім, бути свідком і учасником розгрому фашизму. Зараз я не боявся нічого, бо поруч були такі люди, як дядя Ваня, Антонович, Ганс, Жора. З ними не страшно й помирати. Воістину, тільки в часи суворих випробувань можна безпомилково визначити, чого варта людина.

Взяти Антоновича. На вигляд замкнутий, небагатослівний, суворий. Я ніколи не бачив посмішки на його наче з каменю витесаному обличчі. Та це була людина незвичайної доброти. Мене вражали в ньому рішучість, сміливість, винахідливість. Він ніколи не боявся риску. Причому риск він брав на себе, а не старався перекласти його на плечі інших. Одного разу я сказав йому про це. «Ет, перестань… — відмахнувся Антонович. — Найбільше ризикує боягуз». «Сміливого куля боїться, сміливому і багнет ні по чому», — було його улюбленою примовкою.

А дядя Ваня! Комуніст ленінського гарту, колишній комісар полка, він уособлював у собі все найкраще, що мала партія до війни. Пристрасний агітатор, невтомний пропагандист, людина енциклопедичних знань, він проводив політичну роботу серед людей скрізь, куди закидала його доля. Він був безстрашний і водночас обачний, розсудливий. Ні на хвилину не сумнівався в перемозі нашої країни, вірив у неминучий розгром гитлеризму і вселяв цю віру в інших.

А взяти Ганса! Довгі роки ув'язнення і найвишуканіші знущання не очерствили його серця, не похитнули його комуністичних переконань. Він і в таборі був інтелігентним, беззахисио-добрим, завжди спокійним і впевненим. Це був справжній тельманівець-антифашист.

А про Жору й казати нема чого. Він наче життєдайний вихор увірвався в моє життя, захопив, підкорив і повів за собою. Жора ніколи не сумував, не падав духом і цим нагадував Стася Бжозовського. Я не раз дивувався, звідки в нього стільки енергії, невситимості духу. Дружба з ним широко розкрила мою душу назустріч людям і всьому хорошому, що є в них. Приклад Жори навчив мене, що треба жити не для себе, а для людей, тоді й твоє життя буде чогось варте. Часу в нас із Жорою було досить, і ми розмовляли годинами. Я розповів йому своє життя, починаючи з дитинства і кінчаючи його Освенцімським фіналом. Жора розказав про себе.

З його розповіді переді мною постала трагічна історія цілої родини.

Під час походу пілсудчиків на Україну в 1920 році один із польських жовнірів Адам Тшембіцький добровільно перейшов на бік Червоної Армії. Польський робітник не хотів воювати проти братів по класу — українських і російських трударів. У 1922 році доля закинула його в Одесу, де він познайомився з дев'ятнадцятилітньою красунею Оксаною Чередниченко, донькою портового вантажника. Та Оксанин батько, котрий пишався тим, що в громадянську війну воював у дивізії самого Котовського, і слухати не хотів про одруження його одиначки з тридцятисемирічним зайдою, у якого ні роду ні племені. Але Оксана мала батькову вдачу. Вона наперекір йому пішла до Адама й стала його дружиною. Через рік у них народився син, якого назвали Георгієм. Ображений непослухом одиначки, старий почав дедалі частіше заглядати в чарку, шукаючи там розради. Його можна було зрозуміти. Адже після смерті дружини він п'ятнадцять років залишався вдівцем — боявся, що мачуха може ненароком обідити Оксану, затьмарити її життя. І раптом така невдячність! Невдовзі він помер — якось під час розвантаження контейнерів потрапив під аварію.

Важко переживши загибель батька, Оксана ще більше прикипіла серцем до свого Адама, а обоє не могли натішитися сином. Жили вони в тихому одеському провулку. В їхньому будинку був зібраний цілий інтернаціонал: українці, росіяни, турки, поляки, ассірійці, болгари, євреї, вірмени. Маленький Жора цілими днями грався з їхніми дітьми, був загальним улюбленцем. Уже в п'ять років хлопчик виявив неабиякий хист до засвоєння мов, а в п'ятнадцять вільно розмовляв російською, українською, польською, болгарською, вірменською і єврейською мовами. Йому пророкували велике майбутнє.

Ще коли Жора був дошкільням, мати не раз брала його з собою на роботу, бо ні на кого було залишити малюка. А працювала вона офіціанткою в ресторані. Там грав оркестр, виступали співаки. Хлопець дуже полюбив музику, спів. Через кілька років він, маючи гарний голос і природні здібності поліглота, чудово виконував пісні багатьма мовами.

Несподівано на їхню сім'ю звалилося нещастя. В період сталінського терору 1937 року Адама Тшембіцького заарештували як «ворога народу» і розстріляли. Жора страшенно переживав це горе. Рухнули мрії про консерваторію, інститут. Юнак пішов працювати електриком і до війни сяк-так закінчив середню школу, а вже в липні 1941 року солдат Георгій Трембіцький (так було записано йому прізвище в паспорті) з гвинтівкою в руках захищав Одесу. В середині жовтня, перед залишенням Одеси, його поранило. В ніч з 15 на 16 жовтня останні кораблі з пораненими на борту взяли курс на Крим. У морі їх розбомбили німецькі літаки. Жора врятувався, бо чудово плавав і міг годинами триматися на воді. Його підібрав якийсь румунський катер і доставив у табір військовополонених. Георгій почав наполегливо вивчати румунську мову і через місяць уже міг пристойно розмовляти з румунами, а ще через місяць, завдяки знанню багатьох мов, був призначений перекладачем у таборі.

— Чесно кажучи, — розповідав Жора, — жив я там непогано. Мені навіть пропонували одягти мундир офіцера румунської армії і обійняти посаду перекладача при одній з румунських військових частин. З точки зору окупантів у мене була бездоганна репутація. Переді мною стелилося сите життя зрадника Батьківщини…

Та хіба міг він зрадити свою землю? Через деякий час перекладач румунського коменданта табору військовополонених, запасшись відповідною довідкою, тікає й опиняється в рідному місті.

Холодна й голодна зима 1941–1942 років в Одесі запам'яталася Жорі назавжди. Дома він не застав матері. У квартирі господарювали румунські солдати, котрі порубали і спалили усі їхні меблі, крім одного стола. На підлозі розстелили сіно і валялися в ньому, наче в барлозі. На Жорине запитання, де його мати, румуни відповіли, що до них побували тут німці, а де пройдуть німці, там румунам робити нічого.

Німецько-румунські окупанти щодня влаштовували в Одесі облави, сотнями розстрілювали радянських патріотів. Місто стало непривітним, чужим. Жора вирішив будь-що розшукати матір. Та спершу треба було десь влаштуватися, знайти знайомих. Несподівано на вулиці він зустрів колишнього сусіда по квартирі — вірменина Арташеса. Старий був у брудному лахмітті, страшенно виснажений. До війни він працював рибалкою і не раз, бувало, частував Жору смачною рибою. Зараз Арташес розплакався і кілька хвилин не міг вимовити й слова. Жора віддав йому хліб, що мав із собою, і спитав про матір.

— А хіба ти не знаєш? — здивувався» старий. — Тільки як тобі сказати?.. — Він похнюпився, для чогось насунув шапку на очі і глухим голосом мовив: — Немає її… звірюки хапали всіх підряд… забрали і твою матір разом з євреями…

У Жори потемніло в очах, чорним став увесь світ, і власне життя здавалося безглуздим, нікому не потрібним. Не пам'ятав, як розлучився із старим вірменином і пішов, куди очі бачать. Потім ніяк не міг зрозуміти, чому він опинився біля будиночка свого шкільного товариша Гриші Воробйова.

Гриша явно не чекав цієї зустрічі і спершу розгубився. Затим запросив Жору до хати. Там його зустріла опасиста низенька жінка.

— Кого це ти, сину, ведеш проти ночі? — роздратовано спитала вона.

— Та це ж Георгій, вчився зі мною…

— Нікого я не знаю і знати не хочу. Не такий тепер час, щоб гостей водити.

У хаті смачно пахло борщем і свіжоспеченими пирогами. Але Жору не спитали, чи хоче він їсти.

Жора, не кажучи й слова, пішов з хати. Потім шкодував за свій вчинок: люди могли подумати, що він викаже їх німцям. І як же він здивувався, коли після чергової облави групу одеситів, у якій був і Жора, конвоювали на вокзал поліцаї, а серед них батько й син Воробйови! Хотілося впасти на брук і ревти, щоб почула вся Одеса…

Їх, наче худобу, в закритих вагонах привезли в Німеччину. Там Жора потрапив на вугільну шахту в Лотарінгію. Працював разом з французькими військовополоненими, за кілька місяців вивчив французьку мову. Вступив до підпільної організації, допомагав готувати втечі радянських і французьких військовополонених. Коли гестапо натрапило на їхній слід, утік на початку літа 1943 року. Досконале знання німецької мови допомогло йому добратися аж до Бреслау. Неподалік цього міста його все ж схопили і відправили в звичайний ост-лагер, в'язні якого працювали на цементному заводі десь поблизу Свентаховіц.

26 липня Жора втік із цього табору, але через добу його спіймали і відправили в тюрму міста Бреслау, а звідти привезли в Освенцім, на «дожиттєве перевиховання», як полюбляв він говорити.

У всіх тюрмах і таборах, де побував Жора, він зустрічав людей різних національностей і міг задовольнити свою невситиму пристрасть до вивчення чужих мов, запам'ятовував їхні пісні.

Ні в Освенцімі, ні потім у мене не було причин розчаровуватися в Жорі. Дивовижною, незвичайною людиною був Георгій Трембіцький. При всій своїй доброті і делікатності, прн всій своїй романтичності він блискавично змінювався і, де треба, ставав твердим, принциповим, непримиренним. А йому ж було тільки двадцять років!

Жору можна було любити за самі пісні. Завжди веселий, бадьорий, життєрадісний, він не давав сумувати і впадати у відчай іншим. А бувало, сяде, задумається, тоді погляд його карих очей стає відсутній, в думках він шугав бозна-де.

— Що з тобою? — питаю його.

— Розумієш, мене всюди переслідують скорботні материні очі, сповнені невимовної туги. З цим я нічого не можу вдіяти…

Він ненавидів будь-яку тиранію, мучився тим, що нічого не зробив для розгрому фашизму.

— Нам треба не сумувати, а сталити свої серця, гострити розум, — не раз, бувало, казав Жора. — Надто багато горя навколо нас, а ми ще такі боязкі, нерішучі і живемо одним бажанням: вирватись на волю. А є ж благородніша мета: об'єднати цих нещасних, повести їх у бій. Треба бути сильним, бо слабкий нічого не може дати ближньому.

Якщо Жору, бувало, хвалили, він досадливо одмахувався: «Перестаньте. Мене нудить од цього». Таким був мій новий друг.

13

Минали дні, задушливі, одноманітні, як смугасті гефтлінги в цьому кам'яному морі людських страждань. Завдяки друзям я потроху оклигував. Майже цілими днями валявся на нарах, спав або слухав нескінченні розповіді й пісні Жори.

Мученицьке життя в'язнів карантинного блока 2-А ішло своєю чергою: шикування, аппелі, дикунська муштра на майданчику перед блоком і заняття «спортом» на зразок «спортивних змагань», які влаштовувалися в Мисловіцькому таборі, показові екзекуції перед строєм і таємні мордування та вбивства у туалетній кімнаті. І хоча нас із Жорою завдяки протекції штубового й Вацека не ганяли на «спортивні заняття» та всілякі муштри, крім, певна річ, аппелів, ми відчували себе незатишно, бо табір є табором і будь-якої хвилини можна було чекати лиха. Заступництво за нас штубового й Вацека надто дорого коштувало підпільникам. А крім того, Жора щовечора повинен був розважати цих покидьків концертами. Однак благополуччя, куплене такою дорогою ціною, було ненадійне, хистке і навіть небезпечне. У цьому ми не раз переконувалися.

Одного разу вдень ми з Жорою лежали на нарах. Зненацька до шлафзали зайшов Ауфмейєр з двома есесівцями й Паулем. Вони про щось голосно розмовляли, і ми ледве встигли чкурнути під нари. Наше щастя, що нас не помітили. «Кантуйтеся, — казав нам штубовий Зінгер, — та якщо попадетесь на очі начальству, я своєї голови підставляти не буду».

Іншим разом переполох був значно серйозніший. У табір нагрянули есесівці — цілий полк. Вранці, після закінчення розводу, коли арбайтскоманди пішли на роботу, а в таборі залишилися тільки придурки та в'язні, що відбували карантин, з несамовитими криками до блоків вдерлися озброєні есесівці. Наставивши автомати, вони звеліли нам підняти руки вгору і вигнали всіх на майданчики перед блоками, а потім старанно обшукали, лупцюючи всіх підряд. Тим часом інша група есесівців розійшлася по блоках і вчинила там справжній погром. Вони перевернули все догори дном. Спеціалісти з магнітними шукачами обнишпорили кожен закапелок. Мабуть, шукали рацію і зброю. Дика навала тривала кілька годин, і весь цей час напівживі в'язні стояли з піднятими руками. Цікаво, що від обшуку найбільше потерпіли проміненти. Есесівцям дісталися чималі трофеї — шерстяний, шкіряний і хутряний одяг, добротне взуття, ковдри, шовкова білизна, годинники, електроплитки, праси, — усе, що їм сподобалося, вони забрали. Словом, грабіжники пограбували грабіжників, бо в рядового в'язня, як правило, нічого не було, крім іржавої бляшанки з-під консервів.

Після такого обшуку проміненти кілька днів ходили наче погорільці, вони скаржились і співчували один одному, а потім ще запопадливіше бралися за «організацію» нових речей.

Треба сказати, що Освенцімські табори часто зазнавали таких несподіваних наскоків, однак есесівцям жодного разу не вдавалося знайти сховану підпільниками зброю, вибухівку, приймач і радіопередавач, географічні карти і компаси та інші речі.

Вище говорилося, що в Освенцімі панував дух лихоманного гешефтмахерства. Тон задавали тут самі німці — есесівці й вільнонаймані, а також впливові проміненти — капо, блокові, штубові тощо. Ці кити не розмінювалися на дрібниці, вони займалися оптовими операціями, а всі інші промишляли роздрібною торгівлею. Після повернення в'язнів із роботи й аж до сигналу «відбій!» кожен блок перетворювався на ярмарок. Чим тут тільки не торгували! Ось за дві сигарети продають пайку хліба. Той за два недокурки хоче виміняти порцію прокислої холодної баланди; інший продає ножик і ложку. А там якийсь «мусульманин» за консервну банку править шматочок хліба завбільшки з сірникову коробку. Старий бородатий єврей продає нікому не потрібну стерту зубну щітку й оправу з пляжних окулярів. Багато було торговців-перекупщиків, які за вечір умудрялися десять разів перепродати одну пайку хліба, поки не заробляли на цьому гешефті цілу пайку чистого зиску. Нерідко комерція закінчувалася смертовбивством — убивали викритого злодія або афериста, котрий торгував сигаретами, в яких замість тютюну було зілля, або хитромудро виїдав середину пайки, а туди напихав глини. Під час торгів у блоках панували несусвітенний шарварок, товкотнеча, в якій ловили рибку дрібні злодії.

Багаті і впливові проміненти продавали сигарети коробками, хліб буханцями, маргарин, смалець, повидло — банками. Вони ж торгували й золотом, дорогоцінними каменями, але робили це, певна річ, дуже обережно.

В нашому карантинному блоці торгівля ледве животіла, бо дві тисячі в'язнів, крім штрафників, ніде не працювали, ніяких продуктів «організувати» не могли, тим більше, що нам вештатися по табору суворо заборонялося. Зате увечері можна було зайти в блок, полежати часину на нарах, погомоніти з товаришами, помріяти і пожуритися. Цей час, що тривав близько години, ми називали «ярмарковим часом». У ярмарковий час есесівців у таборі майже не було. Ним дорожили всі: і прості в'язні, і підпільники, й проміненти. За годину можна було встигнути багато.

Проміненти нашого блока в ярмарковий час ішли на промисел або ж гуляли в карти зі своїми дружками промінентами із сусідніх блоків. Пауль і Плюгавий Вацек йшли розважатися в будинок розпусти чи десь пиячили. Іноді вони брали з собою і Жору на звані вечірки в інші блоки, щоб похвастати перед своїми колегами талановитим співаком, який володіє «всіма мовами».

Блискуче знання німецької мови допомогло Жорі втертися в довір'я до зелених і вивуджувати в них відомості, які цікавили підпільників. Крім того, із «заробітків» Жора повертався не з порожніми руками. Іноді він приносив чимало продуктів, якими підгодовував мене, дядю Ваню та інших.

На час своєї відсутності Жора залишав мене на дядю Ваию і Григорія Шморгуна[63] колишнього матроса; останній також працював у штрафній команді № 1. Навколо нас збиралося багато в'язнів, і починалася політбесіда, яку проводив дядя Ваня. Його слухали, затаївши подих. Про що тільки не розповідав він: і про причини наших невдач на початку війни, і про розгром німців під Москвою, і про сталінградський крах Гітлера. Найбільше ми любили слухати його розповіді про розгром німецької армії під Сталінградом. Розповідав він масштабно, сказати б, панорамно, наче з командного пункту окидав зором усе поле Сталінградської битви, водночас наводив яскраві деталі, з яких робив цікаві, несподівані висновки.

— Я давно спостеріг, що німецькі солдати не знають, за що вони воюють, — говорив якось дядя Ваня, — Багато разів я сам запитував полонених: «За що вн воюєте, чого стоїте на смерть?» Вони знизували плечима і бурмотіли: «Бефель іст бефель!»[64] І жодного разу я не чув від них слів про батьківщину, про німецький народ, націонал-соціалістський дух. От до чого доводить дика, тупа муштра.

Розповіді дяді Вані вселяли в нас віру, зміцнювали волю, кликали до боротьби. Вони стали тією духовною поживою, без якої неможливо було вижити в умовах Освенціму. Слухаючи його, ми забували про голод, крематорії і шибениці, переносилися думками в майбутнє, а про нього дядя Ваня міг говорити годинами.

— Майте на увазі, що війна хоч і завдала нам багато горя, хоч і принесла невимовні страждання, вона багато чому і навчила нас. Після війни ми заживемо ще краще. Швидко залікуємо всі рани, зруйноване відбудуємо. Наш народ стільки вистраждав, що заслуговує найкращого, найщасливішого життя. І він його матиме щонайпізніше через вісім-десять років, згадаєте моє слово…

В'язні усміхалися, раділи, як малі діти, наперед смакуючи те щасливе життя, яке настане після війни. Правда, дехто висловлював побоювання: як зустрінуть нас, колишніх полонених, в'язнів концентраційних таборів?

Дядя Ваня миттю розвіював ці сумніви. Він казав, що зустрінуть нас як героїв, мучеників за Батьківщину, які пройшли пекло, але не зрадили свого народу, залишилися вірні своїй соціалістичній Вітчизні.

Майбутнє показало, що у цьому питанні дядя Ваня глибоко помилявся. Сталін вороже поставився до усіх без винятку радянських військовополонених та колишніх в'язнів фашизму. Чимало з них уже після війни за наказом Сталіна і його мерзенного полигача Берії було піддано так званій «перевірці», а простіше кажучи, було депортовано у табори радянські. І найогидніше, найнесправедливіше і найболючіше в цій ганебній і сумній історії було те, що колишні борці проти фашизму опинилися в таборах, у яких в цей час відбували покарання власівці, поліцаї, бургомістри, старости, гестапівці тощо. Після XX з'їзду КПРС усе нібито стало на свої місця. Однак дух сталінізму ще довго витав над нами, пронизуючи радянське суспільство. І ставлення до колишніх військовополонених і в'язнів фашизму було, м'яко кажучи, упередженим. Це звідали усі мої побратими разом з автором цієї книги. Так продовжувалось аж до кінця застійного брежнєвського періоду. Та це й не дивно, бо ж сам «п'ятизірковий герой», як і Сталін, не дуже-то милував «колишніх».

Я не раз дивувався дяді Вані: що підтримувало в цій фізично розбитій, приреченій людині таку мужність, таку фанатичну віру в життя? Адже він у штрафній команді. Звідти була тільки одна дорога — у крематорій. А бач, не падає духом, бореться, вірить і вселяє ту віру в інших.

На фронті дядю Ваню кілька разів поранило — під Москвою в 1941 році осколком снаряда йому вирвало шматок ребра, перебило обидві ноги. Під Сталінградом його контузило. Зараз у дяді Вані відкрилися старі рани і виразка шлунка. А він все одно не падає духом.

Зрідка мене відвідував Антонович, справжнє прізвище якого — Логачов Павло Антонович, член КПРС з 1932 року, кадровий офіцер Червоної Армії. Напередодні війни старший лейтенант Логачов служив у штабі Київського Особливого військового округу у відділі постачання, а коли почалася війна — у тому ж відділі штабу Південно-Західного фронту. У вересні 1941 року армії Південно-Західного фронту, які тримали оборону на лівому березі Дніпра, потрапили в оточення. У цій трагічній ситуації одну з груп, що пробивалася до своїх, очолив Логачов. Оточенці цілий місяць наздоганяли фронт, а він відкочувався все далі й далі. На схід пробиралися вночі глухими селами і лісами Чернігівщини. Обдерлися, голодували. Мали не одну сутичку з дрібними підрозділами німецької армії. Коли до лінії фронту лишалося кілометрів тридцять, вони якось удосвіта несподівано наткнулися на ворожий танковий заслон, який наче спеціально чатував на них. Готові до бою танки в упор розстрілювали червоноармійців, озброєних самими гвинтівками. Місцевість була відкрита, сховатися ніде; в живих залишилось тільки п'ять чоловік. Серед полонених був і поранений Логачов. На першому ж допиті він знепритомнів. Німці не захотіли воловодитися з ним і відправили до табору військовополонених. Почалися поневіряння. Логачов двічі тікав. Перший раз — коли везли в Німеччину, а вдруге — уже з самої Німеччини. Після другої втечі його по-звірячому били і місяць тримали в карцері, а потім відправили на шпалозавод. Там Логачов створив підпільну антифашистську групу, яка ставила перед собою завдання вчиняти диверсії і допомагати в'язням тікати з табору. Поломки механізмів та інструментів на заводі стали майже щоденними. То падав тиск у барабанах просочки шпал, то псувався потужний компресор, то раптом ламався дизель, то виходила з ладу лісопильна рама. Патріоти ні перед чим не зупинялися, аби тільки зірвати випуск шпал, так потрібних гітлерівцям для відбудови залізниць.

Підпільники діяли настільки вміло і хитро, що німецьким майстрам тільки й залишалося, що скаржитися на ветхість устаткування. Вони навіть подумати не могли, що серед військовополонених є досвідчений інженер-електрик, який керує диверсіями. Не раз товариші пропонували Павлу Антоновичу тікати, але він вважав, що принесе більше користі, організовуючи втечі інших.

У розпалі була весна — найсприятливіша для втеч пора року. Гітлерівці вдавалися до надзвичайних заходів боротьби з утікачами. Та поки що Логачов і його група успішно діяли. Вони роздобули карту залізниць і компаси. Уночі, під час завантаження пульманів готовими шпалами, підпільники ховали у пульмані двох або трьох полонених. Вони вже знали, що ешелон піде у напрямі Мінська. Їхній завод взагалі працював головним чином на Мінський напрям, де партизани успішно «ремонтували» цілі дільниці залізничних колій. Щоб збити охорону табору з пантелику, тієї ж ночі в колючому дроті, яким був обнесений табір, підпільники прорізали дірки. Гестапівці довго не могли зрозуміти, яким чином тікають полонені, і кінець кінцем вимістили свою лють на їхніх товаришах. Їх по-звірячому били, потім десятьох відправили в тюрму, а звідти в Освенцім. Серед них був і Павло Антонович Логачов.

Підпільники Освенціму врятували Логачова від газової камери і влаштували його на роботу в центральні майстерні, де в той час були зосереджені основні сили руху Опору. Офіційно Логачова зарахували у шнайдерай кравцем, а пізніше перевели в невелику команду при шнайдераї, яка забезпечувала блоки центрального табору білизною і смугастою формою[65].

Павлу Антоновичу видали велику бухгалтерську книгу для обліку білизни і форми. Цієї книги він майже не випускав із рук. Вона правила йому за магічну перепустку у будь-який блок, у будь-яку команду центрального табору. Жодному есесівцю ніколи не спало на думку обшукати або в чомусь запідозрити Павла Антоновича. Він був представником впливової фірми постачання, до послуг якої нерідко вдавалися й самі есесівці, якщо хотіли пошити собі костюм або щось із одягу.

Посада, яку обіймав Логачов, дозволяла йому розгорнути роботу по створенню в блоках підпільних груп Опору. Він виконував також завдання підпільного центру по врятуванню життя окремих в'язнів. Це була важка й небезпечна робота. А скільки винахідливості вимагало від підпільників перекидання потрібного в'язня в інший блок чи в іншу арбайтскоманду! А як важко було створювати групи Опору у філіалах табору!

У центральних Освенцімських канцеляріях працювало кількасот в'язнів-писарів, через руки яких проходили всі облікові картки живих і мертвих і, певна річ, новоприбулих. У цих канцеляріях було багато всіляких відділів — реєстрації, обліку, планування, економічного відділу, постачання і т. д. аж до архітектурного і будівельного. Там трудилися сотні писарів, обліковців, інженерів-економістів, плановиків, фінансистів, постачальників, архітекторів тощо.

Роль есесівських фахівців і консультантів по численних і складних галузях промислового виробництва і велетенського табірного господарства, яким був Освенцімський комбінат смерті, зводилася лише до вироблення директивних інструкцій та загального нагляду за їх виконанням. Усю практичну роботу виконували в'язні. Складність і обсяг цієї роботи не дозволяли есесівцям належним чином контролювати тих, хто її виконував. До того ж для роботи в центральних канцеляріях і їхніх численних відділах залучалися працівники високої кваліфікації — інженери, вчені, економісти. У цьому вавілонському царстві, яким був Освенцім, досвідчених кадрів не бракувало. А які це були кадри! Найвищої кваліфікації! До всього вони, як правило, володіли кількома європейськими мовами. Хіба ж можна було порівняти з ними тупоголових, малограмотних есесівців? В'язні — переважно люди культурні, високоосвічені, розумні — не могли та й не хотіли залишатися байдужими до всього, що вони бачили в Освенцімі. Більшість із них активно включилася в підпільну роботу. Ось чому центральні канцелярії стали мозком руху Опору.

Чи не правда, парадоксально: майже на очах у есесівського начальства, під крилом самого коменданта Освенціму — неперевершеного ката Рудольфа Гесса — функціонував добре законспірований керівний центр антифашистського підпілля.

Уже саме це вимагало од підпільників великої мужності і витримки. Воістину це були титани духу, Люди з великої літери. Повсякчас наражаючись на смертельну небезпеку, в неймовірно тяжких умовах вони піднімали в'язнів на боротьбу з фашизмом.

Був у центральному таборі в'язень на прізвисько Старий (Освенцімський номер 63891). Так його назвали підпільники за зовнішній вигляд. У свої сорок два роки він показував на старого діда — такий був виснажений і замордований, бідолаха. Я, бувало, не раз дивувався: звідки в цьому утлому тілі такий неприборканий дух! Уже після війни, вивчаючи документи і матеріали Освенцімського підпілля, я встановив, що справжнє прізвище Старого — Кузьменко Гнат Остапович. Він народився 1901 року в сім'ї селянина-батрака села Пологи-Воргуни Переяслав-Хмельницького району Київської області. З дванадцяти років батрачив у маєтку поміщика Горчакова та в місцевих куркулів, а вже в шістнадцять років потрапив до тюрми за участь у бунтах. Звідти втік.

Коли в 1918 році кайзерівські війська окупували Україну, Кузьменко організував партизанський загін, який згодом влився в партизанське формування Гайдамаки В. І., де вісімнадцятирічний Гнат командував ротою. Пізніше формування Гайдамаки ввійшло до складу Богунської бригади регулярної Червоної Армії. Тут, у першому кавалерійському полку, юний Гнат Кузьменко пройшов славний бойовий шлях по фронтах громадянської війни, був кілька разів поранений. Після громадянської війни брав участь у боротьбі з бандитизмом.

В 1929 році за станом здоров'я Кузьменко залишає службу в кінному дивізіоні окружної міліції. Його направляють у Київ на роботу на шкірзавод, де він в 1930 році вступив до лав партії.

Велика Вітчизняна війна застала Кузьменка в селі Іванків, Бориспільського району на посаді голови колгоспу. У боях під Борисполем його контузило. Потрапив у полон. І почалося — табори військовополонених, концтабори, тюрми. З Німеччини він кілька разів тікав. Під час останньої втечі пройшов усю Німеччину, дійшов до Вісли. Тут його спіймали і після звірячих тортур привезли в Освенцім.

З першого дня перебування в таборі смерті невгомонний Кузьменко самотужки організовує підпільні групи. Тим часом за кожним його кроком уже стежили польські підпільники. Вони доручили своєму товаришеві Стефану Гнеху взяти шефство над в'язнем № 63891. Гнех, який народився в Росії і добре знав російську мову, швидко порозумівся з Кузьменком. Йому подали допомогу продуктами харчування, підлікували, а коли він фізично трохи зміцнів, послали працювати на чинбарню для організації шкідництва. За допомогою особливих хімікатів, спеціально виготовлених підпільниками, Кузьменко зіпсував кілька великих партій шкур. Пошиті з них чоботи розлазились од води. Вермахт забракував кілька тисяч пар взуття. Почалося розслідування. Німецький кримінальний злочинець капо Вальтер запідозрив у шкідництві Кузьменка, побив його мало не до смерті і відправив у газову камеру. Підпільники врятували Кузьменка.

Розслідування «шкіряної справи» закінчилося тим, що у всьому звинуватили капо, певна річ, сталося це не без допомоги підпільників. Комісія встановила, що капо безпробудно пиячив і гендлював шкурами. Вальтера розстріляли.

Після одужання Кузьменко за завданням центру створив бойову підпільну групу, до якої ввійшли: Ліщук Дем'ян (№ 63887), Антоненко Іван (102642), Яцук Анатолій (62300), Болілий Іван (102523) та Богдан Іван (65042). На кожного члена групи покладалося завдання створити з надійних людей по кілька невеликих груп для організації саботажу й диверсій на військових заводах.

Кузьменко і його товариші блискуче виконали завдання. В скорім часі навколо їхньої групи виросли десятки підпільних осередків і так званих бойових постів, які розгорнули активну підпільну роботу в арбайтскомандах «Уніон», «Веркале», «Беклайденкомандо», «Берле», «Ландвіртшафкомандо», «Гольцгоф», «Рашненкомандо», «Солабріке», «Флюскіс Райско» та ін. Підпільники організовували випуск бракованої продукції, влаштовували на підприємствах аварії, псували станки, устаткування.

Кузьменко і його хлопці провели дуже сміливу операцію по «організації» великої кількості кормових продуктів — муки, висівок, вівса, картоплі, брукви, чим підтримали десятки виснажених в'язнів. Самого Кузьменка підпільники влаштували старшим робітником на есесівську кухню. Від нього підпільна організація щодня одержувала два-три кесселі вареної картоплі.

Завдяки суворій конспірації й дисципліні усі ланки широко розгалуженої підпільної організації були живучими і діяли без провалів і втрат. Група Кузьменка, наприклад, активно діяла до останнього дня існування табору.

Ще в кінці 1943 року Кузьменка ввели в керівний центр Освенцімського руху Опору, він брав участь у нарадах політичного і військового відділів організації. Ці наради відбувалися в підвалі блока № 4, який правив за овочесховище для есесівської. кухні. Підпільники збиралися в цей підвал під виглядом підсобників, які бажали заробити кессель цуляги[66]. Перебираючи картоплю, вони водночас вирішували всі невідкладні питання, не викликаючи ні в кого жодної підозри — овочесховище належало ж есесівській кухні.

На одній із нарад Кузьменко познайомився з австрійським комуністом Ернестом Бургером. Це знайомство переросло потім у міцну дружбу.

Серед підпільників Ернест Бургер був найавторитетнішим товаришем, одним із перших організаторів Освенцімського підпілля. Важко переоцінити його заслуги перед рухом Опору.

У двадцяті роки Ернест Бургер учився в Москві на курсах Профінтерну, особисто чув і бачив Володимира Ілліча, вивчав його праці. Повернувшись в Австрію, Ернест Бургер проводив велику роботу у профспілках, викриваючи реформістську ідеологію і розкольницьку політику правих соціал-демократів.

Після аншлюсу почалася інтенсивна фашизація Австрії.

Бургеру довелося піти в підпілля. Гестапівці з ніг збилися, шукаючи «червоного агента Москви». Тільки через два роки їм удалося схопити Бургера й відправити в Освенцім. На його супровідній картці було написано: «Повернення небажане».

Але і в таборі знищення мужній комуніст-тельманівець Ернест Бургер не припинив боротьби. Він заклав підвалини Освенцімського підпілля. Організаторський талант, величезний досвід і знання, мужність і нестримна воля — усе було віддане антифашистській боротьбі. Знання російської мови дуже допомагало Ернесту в його роботі. Він глибоко шанував радянських людей, з багатьма з них дружив.

Фашисти боялися Ернеста Бургера і всіх тельманівців, яких не зломила страхітлива каторга. Одного разу в розмові з Кузьменком Ернест Бургер сказав: «Фашистські негідники, як тільки відчують наближення краху, постараються знищити всіх лідерів німецьких і австрійських комуністів, у тому числі й мене. Та це не означає, що їм удасться зламати мене. Я боротимуся до останнього подиху».

Мужній син австрійського народу до кінця виконав свій обов'язок. Ернеста Бургера розстріляли у серпні 1944 року у дворі крематорію. Тоді ж фашисти вбили у дворі крематорію в Бухенвальді й Ернста Тельмана. Водночас гітлерівці розправилися і з багатьма іншими німецькими та австрійськими комуністами в різних концтаборах фашистського рейху. Це був заздалегідь запланований злочин гітлерівської кліки.

Організаційна структура, форми й методи роботи підпільної організації мінялися залежно від зміни обставин і конкретних умов. Крім національних секцій і розгалужень на підпільні групи по блоках і арбайтскомандах, які в свою чергу розгалужувалися і дробилися на групки і осередки, існували ще й так звані бойові пости в складі одного — щонайбільше двох чоловік. Бойовий пост одержував конкретне завдання, про яке, крім нього, більше ніхто не знав. Це могло бути стеження за якимось есесівцем чи катом із числа зелених з метою одержання даних, які цікавлять центр, або з метою «підвезти візка» негідникові, як це зробили на шкірзаводі з Вальтером, або з метою роздобути медикаменти, влаштувати диверсію в такому місці і таким способом, щоб на в'язнів не впала підозра. Бойові пости були постійні і блукаючі, тобто такі, які перекидалися з місця на місце з метою збору потрібних даних. Довгий час блукаючим бойовим постом був, наприклад, Іван Йосипович Смик (Освенцімський номер 78703). Його посилали майже в усі арбайтскоманди, він побував скрізь, навіть в есесівських казармах під виглядом сантехніка, побував у всіх котеджах і квартирах есесівського начальства, відвідав і квартиру самого Рудольфа Гесса. І хоч за ним по п'ятах ходили автоматники, Іван Йосипович роздобув і передав центру багато цінних відомостей.

Велику допомогу підпільникам подавали П. І. Мишин, Л. І. Гофман, В. М. Вєнков, Микола Мнколаєнко, Олександр Нечитайло, Микола Васильєв, Іван Кравчук, Володимир Козлов, Петро Шевченко, Петро Гайко, Дмитро Іскра, Іван Терещенко, Петро Мальований, Михайло Дудник та багато інших.

Мабуть, чи не найбільша заслуга підпільників — у врятуванні життя сотень і тисяч активних антифашистів, крупних організаторів і керівників руху Опору. Практично це робилося так: підпільники-писарі уважно вивчали супровідні документи в'язнів, яких привозили в Освенцім із тюрем і таборів. У цих документах з німецькою педантичністю перераховувалися всі «злочини» в'язня перед рейхом. Таким чином, супровідні документи були своєрідною «візитною карткою» в'язня; з неї підпільники дізнавалися, які він має заслуги перед рухом Опору і на що він здатний. Якщо була така можливість, центр давав команду врятувати життя в'язня. Розпорядження центру практично виконували підпільники центральних майстерень. Новоприбулому антифашистові подавали медичну допомогу, його нелегально забезпечували харчами, влаштовували на роботу, яка гарантувала життя.

Таким чином, центральна канцелярія була керівним органом, центральні майстерні — виконавчим. Певна річ, можливості підпільників були обмежені, вони не могли врятувати сотні тисяч і мільйони людей, тим більше, що цілі ешелони без будь-якої реєстрації есесівці відправляли в газові камери.

Врятували підпільники й мене, хоч я й не мав якихось особливих заслуг перед рухом Опору: я не воював, не висаджував у повітря мостів і ешелонів, не керував підпільними організаціями. Річ у тому, що разом зі мною з Мисловіц прибуло кілька поляків, які раніше сиділи у краківській тюрмі. Вони принесли в Освенцім легенду про те, нібито я вчинив якийсь незвичайний подвиг, витримав тортури в гестапівській катівні, був засуджений до розстрілу і тільки чудом залишився живий. В Освенцімі слава про мене обростала фантастичними небилицями. Мені приписували подаиги, про які я не мав уяви. Моє ім'я стало легендарним. Ця слава, починаючи з краківської тюрми, ішла за мною по всіх таборах, а іноді й обганяла мене. Так було, наприклад, у Маутхаузені і в Лінці-ІІІ. Вона просто гнітила мене, і я намагався спростовувати вигадки про себе. Підпільники, проте, заборонили мені розвінчувати цю славу. «В'язням потрібний живий символ мужності і героїзму, потрібна віра в те, що можна перемогти смерть, пережити табори, — казали вони. — А ти ж сім разів тікав, витримав страшні тортури, тебе розстрілювали… У сімнадцять років це не так уже й мало».

Очевидно, все, що мене спіткало, справило на керівників Освенцімського'підпілля велике враження, бо вони одразу ж доручили Логачову і Максфельду подати мені потрібну допомогу. Потім про мене розповів їм ще й дядя Ваня, з яким я мав розмову в перший день роботи в штрафній команді. Сталося так, що перші два дні вони ніяк не могли зв'язатися зі мною. То моє щастя, що я витримав ті страхітливі дні роботи в штрафній команді, інакше уже нікому було б подавати допомогу. Правду кажучи, я й досі дивуюся, як я тоді вижив, як не збожеволів, не кинувся на колючу огорожу, не потрапив у крематорій…

14

Ми з Жорою нетерпляче чекали дня, коли до нас приходив Ганс Максфельд або Антонович. Кожен їхній прихід ставав радісною подією. І не тільки тому, що вони приносили ліки, харчі, сигарети, якими відкуплялися ми од Вацека і штубового, а насамперед тому, що вони завжди приносили важливі новини.

Цього разу Ганс розповів, що на території усієї Німеччини оголошено стан тривоги. Втечі з таборів стали масовими. Проводиться загальноімперська облава на втікачів. У ній беруть участь військові частини, перекинуті в Німеччину з окупованих країн Європи. Близько шестисотп'ятдесяти тисяч солдатів, поліцаїв, членів нацистської партії, гітлер-югендівців, загони фашистського мотоциклетного корпусу військ СС, прикордонні частини, навіть підрозділи військово-морського флоту мобілізовані на ловитву втікачів. Та ніякі облави, ніякі жорстокості не допомагали.

Цього разу Максфельд і Антонович розповіли незвичайну новину: в районі Гінденбурга троє радянських військовополонених, які втекли з місцевого табору, серед білого дня пустили під укіс військовий ешелон з танками, який ішов на Східний фронт. Як удалося трьом беззбройним, виснаженим полоненим вчинити такий подвиг — залишалося загадкою. В результаті диверсії кілька десятків «тигрів», «фердинандів» і «пантер» разом з екіпажами пішли під укіс, а сама залізниця на кілька днів була виведена з ладу. Гітлер казився від люті. Він навіть встановив спеціальну посаду генерального інспектора в справах радянських військовополонених, давши йому необмежені повноваження. Та ні ці заходи, ні облави й жорстокості не могли зупинити втеч, не могли згасити полум'я боротьби з фашизмом. А тут іще така тривожна і така обнадіююча битва на Курській дузі.

Словом, фашистський рейх тріщить по всіх швах!

Це повідомлення надихнуло й підбадьорило нас. Не менш втішні новини приносив і Павло Логачов. Увага всього світу в ті дні була прикута до подій на радянсько-німецькому фронті, а точніше — до велетенської битви на Курській дузі. Ми, в'язні, розуміли, що там вирішувалася доля нашої Батьківщини, а отже, й наша доля. Зведення Інформбюро підпільний центр регулярно приймав по радіоприймачеві і передавав у підпільні групи. Тому ми були в курсі подій і дуже хвилювалися, чекаючи наслідків цієї небаченої в історії битви.

Як відомо, битва під Курськом почалася вдосвіта 5 липня наступом німецько-фашистської армії. Вимотавши і знекровивши гітлерівські полчища, наші війська уже 8 липня примусили їх перейти до оборони. Важко навіть розповісти про ту радість, яка охопила нас, коли стало відомо, що під Курськом Радянська Армія зупинила броньовані дивізії вермахту і сама перейшла в рішучий наступ. Отже, перемога, якої ми так чекали і в яку так вірили, не за горами. З яким хвилюванням ми стежили за ходом цієї історичної битви!

Дивно поводили себе есесівці в ці напружені дні. То вони влаштовували прочісування й облави, наганяючи жах на в'язнів, то напивалися до безтями і сновигали по табору, наче причмелені, не помічаючи нікого й нічого.

У понеділок 19 липня до нас зайшов Антонович з чималим згортком в руках. У ньому, крім хліба й інших продуктів, було десять пачок сигарет — нечуване багатство як на ті часи. Цього разу сигарети призначалися для дяді Вані. Жора повинен був підкупити ними Плюгавого Вацека, щоб він хоч кілька днів не посилав дядю Ваню на роботу в штрафну команду. Це було потрібно ще й для того, щоб ми могли провести організаційні збори підпільної групи нашого блока.

Антонович сказав, що вживаються заходи для врятування дяді Вані. Він був другим на черзі після мене. Йшлося про те, щоб зняти з нас мішені штрафників, переробити облікові картки, які зберігалися в центральній канцелярії, й перевести нас у звичайні робочі команди в самому Освенцімі або в один із філіалів Освенціму. Зробити це було дуже важко, бо начальство пильно стежило за обліком і переміщенням штрафників. Офіційно зняти мішень із штрафника мав право лише сам лагерфюрер. І все-таки підпільники з центральних канцелярій умудрялися підміняти облікові картки деяких штрафників картками померлих, а живого штрафника переводили в іншу робочу команду.

Наді мною і дядею Ванею, наче дамоклів меч, висіла штрафна команда. І хоча підпільники лікували й годували мене і на деякий час викупили од штрафної, я не міг почувати себе в безпеці. В Освенцімі був уже не один випадок, коли всіх штрафників як «невиправних саботажників і запеклих ворогів рейху» розстрілювали. Про дядю Ваню нічого й казати: він щодня ішачив у штрафній, а звідти дорога в крематорій була найкоротша.

Поки що нам треба було організаційно оформити підпільну групу, обрати керівника. Власне, кращого керівника, як дядя Ваня, в нашому блоці не було. Фактично він сам, не чекаючи, поки його знайде підпільний центр, уже створив таку групу.

Антонович, Жора і я обміркували всі деталі плану проведення завтрашніх зборів підпільної групи. Мені й Жорі доручено простежити, щоб на збори не потрапив жоден в'язень, в якому ми не впевнені.

— Дядя Ваня, — сказав Антонович, — найбільш підходяща кандидатура на керівника вашої групи. Але в нього є один недолік: запальний, нестриманий. А кругом же кишить агентами гестапо. Передайте йому, щоб дотримувався якнайсуворішої конспірації. Хай припинить відкриті розмови. Це наказ.

Сьогодні Антонович мав дуже стомлений вигляд. Ще б пак! Чоловік весь час ходить по лезі бритви. Скільки в нього клопоту! Підпільна робота вимагала величезних зусиль і самопожертви.

Під кінець розмови Антонович сказав, що завтра ввечері до нас прийде зв'язковий. Він спитає: «Як у вас, хлопці, з куривом?» Якщо збори пройдуть успішно, ми повинні відповісти: «Одна сигарета знайдеться», — і почастувати зв'язкового сигаретою. Коли ж збори з якихось причин не відбулися, ми повинні сказати: «Нічого немає, у самих вуха попухли».

Логачов пішов, а я ще довго дивився йому вслід, думаючи, що на таких мужніх, самовідданих людях тримається життя…

Увечері Жора порівняно легко умовив Плюгавого, щоб той залишив завтра в таборі дядю Ваню. Це коштувало нам дві пачки сигарет. Треба сказати, що після одного з Жориних концертів у кімнаті Плюгавого і штубового Зінгера його призначили старшим прибиральником, відповідальним за чистоту у шлафзалі. Жора вже кілька днів на свій розсуд вибирав з тисячі в'язнів двадцять чоловік і в обід одержував на них цулягу — добавку баланди. Це був великий успіх. Молодець Жора, таки зумів утертися в довір'я до начальства.

Звечора ми намітили й обміркували кандидатури учасників таємних зборів. Тієї ночі од великого нервового збудження я довго не міг заснути.

Наступного дня одразу ж після аппеля проміненти, як звичайно, пішли досипати. Жора за наказом штубового Зінгера відібрав двадцять чоловік для прибирання шлафзали. Всі інші в'язні під командою Янкельшмока займалися на майдані муштрою.

Ми зібралися в найдальшому кутку шлафзали другої штуби. Була шоста година ранку. Виставлені пости спостереження і сигналізації — один біля кімнати промінентів, другий біля кімнати блокового і третій біля входу в блок — доповіли, що все гаразд, можна починати збори.

Дядя Ваня відкрив організаційні збори підпільної антифашистської групи. Голос його був урочистий, схвильований, але говорив він коротко. Мета групи — згуртувати й повести за собою в'язнів карантинного блока, підготувати їх до рішучих дій, коли настане слушний час. Далі він надав слово Жорі, щоб той прочитав статут організації. Над його текстом ми чимало попрацювали, і тому майже всі присутні знали цей текст напам'ять.

— Підпільна антифашистська організація створюється для боротьби з гестапівсько-поліцейським режимом насильства й терору в Освенцімському таборі смерті, — урочисто читав Жора, — для збереження життя радянських людей і всіх антифашистів… для нещадної боротьби з бандитами, моральними розтлителями, зрадниками, донощиками…

Після цього ми одноголосно затвердили статут і прийняли присягу. Потім обрали бюро і секретаря бюро — він же керівник організації — дядю Ваню. Крім нього, до бюро ввійшли: Григорій Шморгун, Андрій Кашуба, Георгій Трембіцький і я.

Заступниками дяді Вані були обрані Григорій Шморгун і Жора. Залишилося вирішити питання про таємні клички і пароль. Вирішили дядю Ваню так і називати надалі, Андрія Кашубу — Шубою, Жору — Южним, Гришу Шморгуна — Моряком, а мене — Орлятком. Паролем взяли слова: «Життя Орлятку!» Відзив — «В ім'я перемоги».

— От так, наше Орлятко, — ніжно обняв мене дядя Ваня. — Пишайся і дорожи цим ім'ям, а ми зробимо все, щоб ти залишився живий.

Це було цілковитою несподіванкою для мене, і я, було, запротестував. Але дядя Баня сказав, що скромність, звичайно, річ хороша, але тут вона ні до чого. Така воля колективу.

Збори ми провели за півгодини, після чого заходилися прибирати шлафзалу. Я ходив, наче в тумані.

— Ну, чого ти напустив на себе ману? — звернувся до мене Жора. — Відтепер твоє ім'я належить історії. То будь же справжнім Орлятком. По-перше, зроби обличчя суворішим, а голос — керівним та й носа більше задери, — і Жора розреготався.

Я не втримався і кинув у нього ганчірку, якою витирав нари. Щасливий характер у мого друга. Він завжди знайде, з чого посміятися…

До обіду ми в поті чола трудилися в шлафзалі. Начальство залишилося задоволене прибиранням. Відтоді команда прибиральників складалася виключно з підпільників.

Того ж дня увечері, як і обіцяв Антонович, до нас прийшов зв'язковий — чоловік років тридцяти із шрамами на обличчі, слідами осколочних поранень. Це був Володя Бєлгородський, про якого ми вже багато чули.

— Я справді з Білгорода, — сказав нам Володя, — звідти і в армію мобілізували.

Він дуже сподобався нам: розумний, симпатичний. Виявляється, він про мене також чув, але, побачивши, мабуть, розчарувався: перед ним стояв худий, миршавий малюк. Володя попередив мене, щоб я остерігався своєї слави і менше попадався на очі есесівцям, бо мною може зацікавитись табірне гестапо.

Після відбою ми з Жорою довго не могли заснути: нарешті почалося справжнє діло, про яке ми стільки мріяли. Що може бути прекрасніше від усвідомлення того, що ти потрібний людям!

15

Мабуть, на всі Освенцімські табори не було істоти більш затурканої й нікчемної, ніж Антон. Навіть есесівці ставилися до нього з бридливою поблажливістю: не боялися, що він може втекти, вчинити диверсію чи встановити зв'язок з партизанами. Вони давно вже звикли до того, що цей похмурий здоровань мало не від дня заснування табору працював асенізатором і, здавалося, ні вдень ні вночі не злазив з передка своєї величезної смердючої бочки, запряженої парою гнідих битюгів. Битюги були добре доглянуті й аж лисніли від жиру, зате Антон був кістлявий, худий, з великим гострим кадиком.

Коли з Антоном пробували зав'язати розмову, він наставляв праве вухо, прикладав до нього чорну порепану долоню і кричав: «Антон! Еге ж, Антон!» — після чого приймав долоню від вуха, даючи цим зрозуміти, що розмова закінчена. Антон був родом з Волині, а за що потрапив до Освенціму — того ніхто не знав.

Цього погожого липневого ранку Антон неквапливо їхав дорогою, що вела на Біркенау. Раз по раз гуцикаючи на вибоях, торохтіли колеса, деренчав абияк прив'язаний збоку величезний черпак. Ним Антон наливав у бочку фекалії. Назустріч колимазі ішла колона в'язнів-жінок із концтабору Райско. «З Райско потрапляють прямо в рай до пана буга», — невесело жартували в'язні-поляки, коли мова заходила про цей філіал Освенціму.

Забачивши колону, Антон звернув на узбіччя шосе, зупинив коні і з властивою йому байдужістю до всього на світі почав ждати, поки колона пройде. Попереду крокувала есесівка в чині шарфюрера. На ній була чорна вузенька спідниця, біла блузка з чорною краваткою, поверх блузки — зелений френч, у лівій петлиці якого сріблилися три кубики, а в правій — гадючилась блискавка. В одній руці начальниця конвою, — а судячи з усього, це була вона, — тримала вигадливо сплетену шкіряну нагайку, при лівому боці на чорному лакованому ремні висіла кобура з парабелумом. Есесівка через кожні дві-три хвилини озиралася назад і методично шмагала нагаєм вкрай виснажених жінок у брудному смугастому одязі. Бідолашні щось тягли за вірьовки і тягли, видно, з останніх сил, бо як тільки есесівка одверталася, вони одразу ж уповільнювали крок, стараючись перепочити. То була звичайна для Освенціму тих часів картина. Якась арбайтскоманда під конвоєм есесівок ішла на роботу. По дорозі остаточно виснажена жінка впала. А конвою ж треба увечері звітувати за неї. От її й тягнуть до місця роботи. Замість одягу на нещасній було брудне, закривавлене лахміття. Бідолашна була вже схожа на якусь криваву, безформну масу, котру для чогось тягли бруківкою.

Далі сталося таке, чого ніхто не сподівався. Антонів погляд ковзнув по жінках і зупинився на трупі. Нараз він блискавично злетів із своєї колимаги і, як оком змигнути, підскочив до начальниці конвою, збив її з ніг, схопив за горло своїми чорними сучкуватими пальцями і почав душити. Це було так несподівано, що есесівки у першу мить розгубилися і не прийшли на допомогу своїй начальниці. Та вже в наступну хвилину одна з них розрядила в Антона всю обойму, але він і мертвий продовжував чавити горло шарфюрера.

Арбайтскоманду повернули назад у табір. Мертву есесівку несли в'язні. Труп Антона і жінки, яку тягли, прив'язали до передка колимаги, що їхала слідом за колоною.

Того ж вечора усіх жінок цієї арбайтскоманди на науку іншим повісили. Задушеній начальниці конвою влаштували пишний похорон, бо ж загинула на бойовому посту в боротьбі з ворогами тисячолітнього рейху…

Ця подія, зрештою звичайна для Освенціму, довго обговорювалася по всіх блоках, обростала різними небилицями і домислами. Казали навіть, що в одній з жінок, які тягли спотвореного трупа, Антон упізнав свою доньку. Через те й не витримало серце волиняка.

Треба сказати, що у фашистській Німеччині жіночі табори були окремо від чоловічих. Винятком був Освенцім, а точніше, Біркенау, де жіночий табір від чоловічого відділяла тільки дротяна огорожа, по якій проходив струм високої напруги, та сумнозвісна платформа смерті — останній пункт зупинки ешелонів, що прибували в Освенцім з усієї Європи. Ліворуч від платформи смерті був крематорій № ІІ, а праворуч — № ІІІ; за ним, на відстані кількасот метрів, — № IV і № V. Між крематоріями день і ніч горіли так звані «смоляні ями»; в них спалювали живих і мертвих в'язнів, яких не встигали «переробляти» крематорії.

Філіал Освенціму Біркенау — цілий величезний комбінат, до якого входили табірні сектори В-І і В-ІІ, «Канада», на території якої було тридцять п'ять величезних бараків-складів, згадувані вже чотири крематорії, есесівське містечко та ціла низка споруд адміністративно-господарського призначення. У Біркенау будували ще один сектор — В-ІІІ. Його чомусь називали «Мексікою»; цей сектор так і не встигли закінчити. Про величезні розміри Біркенау свідчить хоча б те, що в секторі В-І, де утримувалися жінки, було 73 блоки, а в чоловічому секторі В-ІІ — 197 блоків. Чоловічий сектор поділявся на підсектори: a) карантин (20 блоків), b) сімейний табір (40 блоків), c) мадьярський табір (40 блоків), d) чоловічий табір, або, як його ще називали, інтернаціональний (40 блоків), e) циганський табір (40 блоків) і f) ревір (17 блоків). Улітку 1943 року чоловіків почасти знищили, а почасти вивезли в інші табори, і чоловічий сектор заселили жінками.

Усі блоки являли собою довжелезні одноповерхові дерев'яні чи цегляні будівлі, зовні дуже схожі на стайні. Усього в Біркенау таких блоків було 305, не рахуючи недобудованого сектора В-ІІІ, тотенблоків, службових та господарських будівель. У середньому в Біркенау утримувалося двісті тисяч в'язнів. На місце замордованих, померлих од виснаження і задушених у газових камерах та спалених у крематоріях прибували нові контингенти. Циркуляція не припинялася ні на один день.

Мабуть, уже ніхто й ніколи не дізнається, скільки жінок пройшло через Освенцім. Відомо тільки, що за чотири з половиною роки функціонування Біркенау їх знищили близько мільйона. Про пекельні муки, про нелюдські страждання жінок у таборі знищення Аусшвітці у нас ще не написано жодної книги, не створено жодного кінофільму. Тим часом становище жінок у цьому страхітливому комбінаті смерті було набагато гіршим, ніж становище чоловіків, коли врахувати, що більшість жінок привозили в Освенцім разом з дітьми. Не важко уявити, як краялося серце матері, коли в неї силоміць забирали діток, часто на її очах обливали бензином або кидали в страхітливі «смоляні ями» і живцем спалювали, а її після цього ще й посилали на каторжні роботи, де з неї висотували всю мускульну силу, щоб і саму потім спалити в крематорії. Дантівські картини пекла бліднуть перед картинами новітнього пекла — Освенціму. Важко навіть повірити, що цивілізовані люди, які називали себе «вищою расою», могли чинити такі криваві бузувірства.

Вже коли вийшла у світ ця книга, я одержав від читачів тисячі схвильованих листів. Серед них були й листи від колишніх Освенцімських в'язнів, які чудом залишилися живі. Я сам випив до дна чашу Освенцімських мук, і мене вже нічим не можна ні здивувати, ні вразити. І все одно я не міг спокійно читати листа колишнього в'язня Освенціму, колгоспниці з села Лебедин Шполянського району Черкаської області Рудас Ольги Іванівни.

Народилася Ольга Іванівна в тому ж селі Лебедин 7 липня 1926 року в родині селянина-середняка Криська Івана Михайловича. Ольга була сьомою дитиною в родині. Її батько був одним із організаторів колгоспу в рідному селі. Працював бригадиром рільничої бригади, а перед самою війною — заступником голови колгоспу. Ольга ходила до місцевої школи, вчилася на «відмінно», мріяла про Київський університет, але встигла закінчити тільки вісім класів. Далі надамо слово самій Ользі. Проста розповідь її — це вражаюче документальне свідчення про криваві злочини фашизму.

«31 липня 1941 року фашисти окупували наше село. Відправляючи колгоспне майно і худобу за Дніпро, батько не встиг евакуюватись і залишився в окупації… 24 січня 1942 року його заарештувало гестапо, а через два місяці розстріляли. Йому було тоді п'ятдесят два роки…

Весною 1942 року почалися так звані «набори» робочої сили в Німеччину. 17 травня 1942 року схопили мою старшу сестру Настю, а 30 травня забрали й мене. А мені ж було тоді неповних шістнадцять літ… Півроку працювала в одного австрійського бауера. Я не могла змиритися з становищем рабині і в листах до шкільних подруг, які теж були в Австрії, виливала свою душу, свою ненависть до фашистів. Один з таких листів перехопило гестапо. 27 листопада 1942 року мене посадили в тюрму м. Новий Відень. Та, як то кажуть, наскочила коса на камінь. Я не скорилась. Почалися митарства по німецьких тюрмах. Відень, Брно, Шойберг, Бреслау… Побої, знущання… Моя затятість і нескореність привели мене в табір смерті Освенцім. Це було 20 лютого 1943 року.

Із станції Освенцім нашу колону гнали сім кілометрів. Ще здалеку ми побачили високий димар, з якого валував густий чорний дим, побачили яскраво освітлену дротяну огорожу і сторожові вишки. Перша думка була, що це якийсь військовий завод, який так пильно охороняють, а нас везуть сюди працювати. Ми й гадки не мали, яке це страшне місце.

Після реєстрації на лівій руці в мене викололи номер 36096. А коли обстригли коси, я зрозуміла, що тут мені й кінець.

Нас роздягли догола і загнали в душову. З душових воронок текла крижана вода. Ми не хотіли купатися в ній. Німкені при допомозі палиць загнали нас під цей душ. Після «купання» видали смугасті плаття і дерев'яні гольцшуги на ноги. Відтепер ми стали в'язнями фраулагеря Біркенау, сектора Б, блок 14.

Усередині блок ділився цегляними перегородками на чотири штуби. У штубах у два ряди стояли двоярусні нари. Відстань між нарами першого і другого ярусів була 70–80 см, так що сидіти на нарах можна було тільки пригнувши голову. Нари ділилися на осередки — своєрідні конури 1,5 на 1,5 метра. Оскільки в Біркенау безперервно прибували транспорти з в'язнями, блоки завжди були переповнені. В них заганяли по тисячу й більше в'язнів. Через це в одній конурі спало шість-сім жінок. Троє-четверо головами в один бік і троє в другий, тобто спали «валетом». А що одягу й білизни місяцями не міняли і скупатися не було де, то неважко уявити, який сморід і задуха стояли в штубі ночами… А бувало й так: прокидаєшся вночі від холоду. Біля тебе лежить задубілий труп…

Два тижні нас витримували в карантині — хто виживе. А виживав мало хто, бо дизентерія й Освенцімські харчі — раз у день бруквяна юшка і маленький шматочок чорного, спеченого наполовину з тирсою хліба — косили мало не всіх підряд… Тих, що помирали, одразу ж заміняли іншими. І так без кінця. Про плинність в'язнів можна було судити з того, як швидко зростали порядкові номери. У травні місяці я зустріла своїх односельчанок Канаву Цезарину Йосипівну і Скомердяк Катерину Григорівну. У них були вже номери 65763, 65764. Катя померла восени 1943 року, а Цезарина випадково вижила й повернулася в рідне село.

Після відбуття карантину тих, хто вижив, перевели в блок № 19, де утримувалися переважно наші радянські жінки — росіянки, українки, білоруски. Блокельтестером, тобто блоковим старостою, в нас була польська єврейка Едіт, штубовими — польські фольксдойче, які знали німецьку мову. Староста Едіт і її прихвосні жили розкошуючи. У них було все, чого тільки душа забажає. Я сама бачила, як, роздягнувшись догола, Едіт ніжилась на тапчані проти сонечка, а холуї розтирали її тіло кремами і робили масаж. І це тоді, коли в блоці від побоїв, голоду й антисанітарії щодня помирали десятки в'язнів.

Лагерельтестером весь час була фольксдойче Стеця з польок. І зараз, як живу, бачу її перед очима: сухорлява, чорноволоса, висока на зріст, ходила в чорному атласному халаті. Ох і злюща ж була! Майже не розлучалася з батогом, сплетеним із волових жил, і часто так знічев'я періщила ним усіх підряд. Недарма її прозвали Тигрою.

Обер-капо табору була німкеня Леопольдіне, також із в'язнів. Мала чоловічу сутулу статуру і кінське обличчя. Ця не випускала з рук гумової палиці і постійно курила люльку. За кровожерність ми прозвали її Дядьком Левом.

Пам'ятаю ще оберштурмфюрера Шварца. Це був розгодований кабанюра з червоною м'ясистою пикою і товстою шиєю, яка зрослася з підборіддям. Він нас називав російськими свиньми, а ми його — Чорним Кабаном. Знала і коменданта табору рудого Геслера, в якого з-під високого козирка хижо блимали шулікуваті очі. Обидва були катюгами з катюг.

Німці хизувалися своєю любов'ю до чистоти, а нас примушували жити в жахливих умовах. Досить сказати, що на початку 1943 року в усьому секторі В-І було тільки два крани з водою. Води не вистачало не те щоб умитись, а навіть напитися. Біля цих кранів завжди товпились тисячі в'язнів. За кухоль води давали пайку хліба. А та вода текла з залізної іржавої труби. Якщо її поставити на годину в посудині, то вона ставала червоно-рудою, на її поверхні утворювалися якісь олійні плями. Напившись такої води, багато хто хворів або й помирав.

Нас заїдали блохи і воші. У липні 1943 року, коли почала поширюватися епідемія тифу, по блоках провели ентлаузунг, «одвошивлення», як казали в'язні. Із штуб повикидали матраци й ковдри. Їх разом з нашим одягом забрали в дезинфекцію. Нас голих погнали в лазню, а потім загнали в інший, уже оброблений хімікатами блок, і тримали там голих півтори доби. У приміщенні після дезинфекції дуже смерділо хлорним вапном і ще якимсь хімікатом. Ми лежали на голих нарах і задихалися. До горла підступала нудота, з очей текли сльози, паморочилась голова. Багато жінок учаділи й померли. Уранці під час аппеля переписали їхні номери і відправили в блок № 25, який був трупарнею; його ще називали «доходилівкою», бо туди заганяли остаточно виснажених, але ще живих в'язнів і тримали там без їжі й води по кілька діб, після чого відправляли в крематорій. Нас перевели в сектор А, блок 13.

Кожна старалася потрапити на роботу в якусь команду, бо тим, хто працював, двічі на тиждень видавали цулягу — двадцять грамів маргарину і пайку хліба… Не важко уявити, які з нас були робітники: голодні, виснажені, ми скоріше нагадували скелетів, аніж живих людей. Працювали більше очима, весь час пантруючи, як би уникнути побоїв.

Пригадую, як одного разу нас пригнали на земляні роботи. Треба було копати землю, накидати в носилки і відносити вбік. Начальник конвою розставив постенкетте — цеп охорони, після чого він і конвоїри почали свій фріштіг — сніданок. При цьому вони раз у раз прикладалися до фляг із шнапсом. Після сніданку їм захотілося повеселитися. Начальник конвою побачив, що ми працюємо дуже повільно. Спершу він підганяв нас криками «льос! льос!», потім узяв лопату, сам накидав повні носилки землі і наказав нам віднести. А ми так охляли, що не мали сили підняти ті носилки. Тоді він гукнув есесівця з собакою і звелів йому підганяти нас. Лютий вовкодав кидався на в'язнів, як навіжений. Есесівець насилу стримував його. Ми підняли носилки, зробили кілька кроків і попадали. Есесівець пустив на нас собаку. Пес рвав наш одяг, кусав за ноги. Начальник конвою і його підручні реготали, бо вони, бач, «розважалися». А ми, зціпивши зуби, терпіли, не зронивши жодної сльози.

У неділю в'язні «відпочивали», та бодай не знати такого відпочинку, бо есесівське начальство влаштовувало в цей день генеральний аппель. В'язнів шикували на бруківці перед блоком колоною по п'ять уряд з інтервалами між сотнями. Під час генерального аппеля нас рахували вже вищі есесівські чини, іноді, навіть сам комендант Геслер. Він стеком показував на в'язня, який уже мало чим відрізнявся від мерця і якого вже час було спалювати в крематорії. Блокова Едіт записувала номер. Ми стояли ні живі ні мертві, старалися підтримувати одна одну, нащипували собі лиця, щоб хоч трохи почервоніти й не бути схожими на мерців.

Відібраних на цьому аппелі в'язнів відправляли у блок № 25, куди складали і трупи померлих. Потім живих і мертвих вантажили на машини й відвозили в крематорій.

Найстрашнішими в жіночому таборі були блоки № 25 і № 11, в якому жили штрафники. Блокфюрером штрафної команди був есесівець Таубе, якого ми прозвали Семиголовим, а змій навіть боялися вимовляти. Це був високий, худорлявий блондин, котрий славився своєю жорстокістю. Я сама бачила, як у квітні 1944 року він «тренував» в'язнів-жінок штрафної команди фраулагеря. Примушував їх повзати по-пластунськи, ходити навприсідки гусячим кроком, бігати, а потім подавав команду лягти. Найбільшою насолодою для нього було топтати своїми кованими чобітьми жінок, які й так уже лежали на землі напівтрупами. З-під його чобіт багато хто вже не вставав.

Пригадую, як ранньої весни 1943 року, коли команди поверталися з роботи, есесівці натягли перед центральною брамою вірьовку на висоті 50 сантиметрів від землі. Нас, голодних, смертельно втомлених, перемерзлих і виснажених, з опухлими ногами, примусили стрибати через ту вірьовку. Хто не міг перестрибнути, того одразу ж відправляли в блок № 25. Я й досі не можу зрозуміти, яка сила перенесла мене тоді через ту вірьовку. Так відбувалася селекція — відбір хворих і остаточно виснажених, з яких уже нічого не можна вичавити. То нащо ж їм даремно давати баланду і пайку ерзац-хліба! На їхнє місце прийдуть здорові. Тим більше, що табір і так був переповнений, щодня прибували нові ешелони з людьми, а дівати їх було нікуди. Особливо багато було з Білорусії, де карателі спалювали партизанські села, а людей цілими ешелонами привозили в Аусшвітц. Це були переважно жінки з дітьми. Дітям також виколювали Освенцімські номери.

Влітку 1943 року крематорії працювали на повну потужність. До платформи смерті день і ніч приходили ешелони, особливо багато привозили євреїв. Ми не раз бачили, як гнали людей від ешелону до крематорію. Хоча в цей час оголошувалася блокшпера і в'язнів заганяли в блоки, ми, однак, бачили, як сортували тих, що прибули. Старих, хворих і дітей заганяли в газові камери і потім спалювали. Молодих, працездатних єврейок направляли в табір. Тут вони проходили реєстрацію, їм виколювали номери і шестикутну зірку перед номером. Влітку 1943 року в Біркенау навезли багато польських, чеських, мадярських, голландських і грецьких євреїв. Останні мені запам'яталися фразою, яку вони часто повторювали: «Екстра пріма Салоніка, Салоніка екстра гут». За це їх називали в таборі салоніками.

Осінь 1943 року була дощова, холодна. У Біркенау лютував тиф, і люди мерли, як мухи, а особливо ті нещасні салоніки — не витримували, бідолахи, голоду й холоду (згодом їх усіх попалили — живих і мертвих). А взагалі найвитривалішими були наші радянські люди. Переживши рік у цьому страшному таборі, ми були вже не ті очманілі від жаху в'язні, в яких од голоду, холоду і знущань каламутився розум. У 1944 році у нашому фраулагері уже існувала підпільна організація. Хто нею керував і в якому блоці був центр — я точно не знаю. Здогадувалася, що центр, мабуть, очолювала вчителька з Дніпропетровська. На жаль, я не запам'ятала ні її імені, ні прізвища, ні, тим більше, номера. Вона була для всіх, як мати. Підбадьорювала словом, вселяла віру в перемогу. А без віри в Освенцімі неможливо було вижити. Підпільний центр підтримував зв'язок з чоловічим табором через чоловіків-електриків. Іноді вдавалося знайти і непомітно пронести в табір німецьку газету. Потай читали її і по назвах наших міст, які згадувалися у зведеннях ставки Гітлера, знали, де проходила лінія фронту. А крім того, можна було порозумітися з югославками, чешками і польками, яких нещодавно привезли в табір…

Жінки в блоці жили міцно спаяними гуртками, допомагали одна одній. Наприклад, у нашому гуртку були Олександра й Олена з Ростова, Ніна Мазурова з Курської області, Ліда з Гомельської області, Вертипорох Катя і Гасанова Марфа з Полтавщини, партизанка Крістіна з Югославії, полька Зося із Самбора, а також одна чешка вчителька. Останню спіткала страшна смерть. Під час ранкового аппеля в травні 1943 року вона чомусь сховалася в блоці. Мабуть, збожеволіла, сердешна. Есесівці з собаками знайшли її в матраці, витягли надвір і перед строєм в'язнів блока № 13 убили палицями.

Як тільки не знущалися з нас есесівці і їхні посіпаки! Найчастіше карали цілі блоки. Особливо діставалося нам, радянським. Ставили на коліна на кілька годин, багатьох відправляли в штрафну команду, а це було рівнозначно смерті, бо в штрафній мало хто витримував. Тигра Стеця ні за що ні про що била нас по обличчю, а Дядько Лев дубасила своєю важкою палицею.

Влітку 1944 року в усіх жінок табору взяли з пальців кров на аналіз. Тих, у кого була кров потрібної групи, вивезли «на селекцію». З них висмоктали всю кров, а знекровлені трупи спалили в крематорії.

В липні 1944 року відібрали вісімсот-дев'ятсот радянських жінок, а серед них і мене, й відправили в Буду на сільсько-господарські роботи. Глибокої осені нас ганяли за десять-двадцять кілометрів від табору, там ми вагонетками возили землю, розрівнювали поле. Ходили чутки, що тут буде аеродром.

Одного дня ми побачили в небі наші зіркокрилі літаки. Яка то була радість! Ми плакали і сміялися. В душі просили, щоб вони бомбили Освенцім, але таборів чомусь не бомбили ні союзники, ні наші.

Наступив 1945 рік. Ми вже знали, що незабаром прийде кінець нашим мукам: хоч смерть буде, хоч визволення. По ночах над лінією фронту стояли велетенські заграви.

Як хотілося вижити, діждатися визволителів, омріяної волі!

Та попереду нас чекали нові муки.

У ніч на 19 січня 1945 року нас вишикували в колону, оточили з усіх боків конвоєм з собаками і погнали до станції, назву якої я не пам'ятаю. Знаю тільки, що вона була за 60 кілометрів від Буди: Гнали дві доби. Був сильний мороз. Есесівці шаленіли від люті. Хто відставав або падав, того загризали собаки або пристрелювали конвоїри. На третю добу нас загнали в пульмани і привезли в Бухенвальд. Скільки по дорозі вмерло — страшно й подумати. У Бухенвальді нас не прийняли, бо він був переповнений, і 25 січня ми опинилися в концтаборі Берген-Бельзен. Сюди звозили на голодну смерть в'язнів з інших таборів, до яких наближався фронт.

Як же ми здивувалися, коли побачили, що в Берген-Бельзені було «наше» Освенцімське начальство: і Шварц, і Геслер, і всі есесівки й есесівці Біркенау.

Берген-Бельзен розташований у лісі. Поблизу не було жодних населених пунктів. На трасі, яка проходила неподалік, стояв покажчик відстані: до Ганновера — 40 км, до Гамбурга — 90.

Ми були дуже змучені й голодні, бо цілий тиждень нічого не їли. Тоді дівчата з Ростова вночі відбили дошки в брот-камері, набрали хліба, принесли в блок і роздали всім нам. А вранці у блок залетіли розлючені есесівці на чолі з комендантом. Почали допитувати, хто брав хліб. Усі мовчали. Тоді есесівці почали бити нас палицями по чому попало і виганяти з блока. Надворі нас вишикували, потім наказали стати на коліна й підняти руки вгору.

Був кінець січня. Мороз, сніг. Ми всі задубіли від холоду, дуже боліли підняті вгору руки. Але ми мовчали — не виказували дівчат, які принесли у блок хліб. Розлючений комендант наказав покарати увесь блок «гунгертодт», тобто голодною смертю. Нас загнали в блок на голі нари, забили двері, вікна обплутали колючим дротом, сам барак теж обснували колючим дротом, ще й виставили посилену варту з есесівців. Та наступного дня чомусь вигнали на аппель. Знову крики, погрози, биття і вимога виказати винних. Усі мовчали. Я чула, як одна есесівка сказала нашій Тигрі: «Я думала, що російські свині вже лежать, а вони все ще стоять».

Третього дня я на аппель уже не вийшла. Хотіла встати, але носом пішла кров. Мені вже все було байдуже. Ні пити, ні їсти не хотілося. Було єдине бажання: спокійно лежати, не ворушитися — так і померти. Та померти мені не судилося. Не знаю, що вплинуло на коменданта, але він дозволив роздати нам баланду. Подруги силоміць примусили мене їсти…

15 квітня табір захопили англійські війська. Вони побачили тут страхітливу картину. Всюди лежали гори трупів. Їх уже не прибирали, бо не було кому. Мало хто з тих, що залишився в живих, міг ходити. Англійці примусили есесівців прибирати трупи. І тут вовки стали овечками. Де й поділася їхня арійська пиха. Раніше вони гидували доторкнутися до в'язнів, навіть били нас у рукавичках. Тепер ми примусили їх скинути рукавички і братися за трупи голими руками. В'язні, як тільки могли, лаяли і проклинали своїх катів…

9 травня до табору прибув представник Радянського Союзу у формі капітана. Коли ми побачили його, коли почули з його уст рідну мову — ридма ридали. То були перші за довгі роки неволі сльози радості…

30 червня 1945 року я повернулася додому…»

Зараз Ольга Іванівна працює в колгоспі рідного села. В неї є чоловік і двоє діток. Пережите не минуло безслідно. Її мучать хвороби. «Після всього пережитого, — пише Ольга Іванівна, — я найбільше хочу, щоб був мир на землі, щоб наші діти не зазнали тих страхіть, яких зазнали ми».

Не менш разючі факти знущань над жінками-в'язнями в Освенцімі наводять у своїх листах до мене Старинщук Валентина Терентіївна із села Зозулинці Козятинського району Вінницької області, Скомороха Наталя Йосипівна з села Пархомівки Іллінецького району Вінницької області, Коротун Марія Миколаївна з міста Славути Хмельницької області та інші. Я скільки не читаю ці листи, завжди киплю від гніву. Вони волають про помсту, про відплату фашистським катам.

У кінці липня 1944 року сталася подія, яка збентежила в'язнів Освенцімських таборів, вдихнула в рух Опору нові сили й надії. Серед білого дня тишу Освенцімських лісів і боліт зненацька розірвало моторошне виття сирен тривоги, ввімкнутих одночасно в центральному таборі і в усіх його філіалах. Враз припинили роботу всіх арбайтскоманд. В'язнів вишикували там, де їх застало ревіння сирени. Величезний есесівський гарнізон підняли по тривозі і по всьому Освенціму оголосили блокшперу. На дорогах, мостах, переправах, перехрестях доріг і загороджувальних зонах з'явилися озброєні до зубів мотоциклісти й кіннотники, моторизовані загони есесівців і зондеркоманди, озброєні кулеметами й автоматами. Опустіла знаменита Освенцімська псарня. На операцію «прочісування» мобілізували усіх вівчарок і вовкодавів. Всюди лунали постріли, вили сирени, валували собаки. Тотально обшукувалася і прочісувалася довколишня місцевість. За своїми масштабами ця операція перевершувала всі попередні. Через кілька годин в ній узяли участь місцеві поліційні управління, гестапо, загони жандармерії, військово-будівельні батальйони Тодта, члени місцевих відділень націонал-соціалістської партії і навіть підрозділи вермахту. Усе було поставлене на ноги, усі були підняті по тривозі. Три доби шаленіли катюги, три доби, не знаючи сну і спочинку, шукали якихось таємничих утікачів. І хоч як старалися зберегти в таємниці причину тривоги, таємне стало явним. Освенцімські табори блискавично облетіла новина: з Біркенау втекла група в'язнів — радянських дівчат на чолі з парашутисткою Ганнусею.

Це було настільки фантастично, що попервах ніхто не хотів вірити в можливість такої втечі. Досі сотні спроб утекти з Освенціму закінчувалися трагічно. Не такі сміливці й відчайдухи зазнавали невдачі, а що ж можуть зробити якісь там дівчата! Але подальші події підтвердили, що дівчата таки втекли — і втекли, як то кажуть, з кінцями. Цю новину передавали з уст в уста, вона обростала фантастичними подробицями. Навіть безнадійні «мусульмани», які давно вже пустилися берега і не думали ні про що, крім їжі, ожили і знову здобули віру в життя. Байдужі до всього баптисти й священики ревно молилися за відважну українську дівчину Ганнусю, благаючи бога, аби він допоміг їй уникнути розставлених люциферами пасток. Словом, ця втеча сколихнула всіх.

Чого тільки не розповідали про відважних дівчат у ці дні! Видаючи бажане за дійсне, свої найпотаємніші мрії і сподівання за реальні факти, в'язні розповідали один одному, що нібито Ганнусю закинули літаком у саму Німеччину і що вона з групою парашутисток вчинила ряд подвигів. Поранену її привезли в Освенцім для прилюдної страти, але героїчну дівчину врятували польські патріоти, учасники руху Опору. Подейкували, що разом з Ганнусею з табору втекла група радянських дівчат, партизанок і парашутисток і що жодної з них фашистам не вдалося спіймати, бо відважним утікачам допомагали польські партизани, переодягнені в есесівську форму.

Пізніше підпільному центру руху Опору стало відомо, що з Біркенау втекло дві радянські дівчини, одна з яких була справді партизанкою-парашутисткою. Причому з'ясувалося, що парашутисткою була не вісімнадцятирічна Ганнуся, колишня партизанка, а її подруга одеситка Ірина. Підпільники вирішили не спростовувати версії, яка ходила серед в'язнів. Дівчата ж утекли, і їхній відчайдушний подвиг служив великій справі боротьби з фашистськими нелюдами. Ця втеча відіграла роль своєрідного детонатора, який сколихнув маси в'язнів, вселив у них віру, дух нескоренності, підняв тисячі тих, що розчарувалися і зневірились, на активну боротьбу в лавах руху Опору.

«Якщо молода, недосвідчена дівчина виявилася здатною на такий подвиг, то як же не соромно дам, чоловікам, сидіти склавши руки, нидіти й покірно чекати смерті!» — такий хід думок з'явився у десятків тисяч досі пасивних в'язнів. Дійшло до того, що навіть безнадійні доходяги, які ледве трималися на ногах, сипали в букси вагонів пісок, відгвинчували й розкидали найцінніші деталі із складних і дорогих механізмів, — псували обмотки електромоторів, — шкодили скрізь, де тільки можна було, причому робили це, ризикуючи життям. Виводилися з ладу цілі цехи і дільниці шахт. Саботаж і шкідництво стали масовими. І ніякі репресії, ніякий терор не могли зарадити справі.

Легенда про Ганнусю жила в серцях Освенцімських в'язнів до останніх днів існування табору. Признатися, я сам іноді сумнівався в тому, чи була Ганнуся реальною особою, чи, може., її вигадали в'язні, яким дуже хотілося, щоб така героїчна дівчина була насправді.

В 1965 році я прочитав у газеті «Известия» замітку, яка остаточно розвіяла мої сумніви. Ганнуся була. Її подвиг — не витвір фантазії Освенцімських в'язнів, а дійсний факт.

…Напередодні війни комсомолці з села Шульгівка, що на Дніпропетровщині, Ганні Кіт не було й шістнадцяти років. Дівчина вчилася, мріяла, готувалася вступити в самостійне життя. Але прийшли фашисти, накинули на щасливе Ганнине життя чорний саван смерті. Та не здалися на милість окупантів Ганнусині земляки. Хто пішов у партизани, хто лишився в підпіллі. Її батько очолив партизанську групу, а сама вона стала зв'язківцем у партизанів. Дівчину вистежили, схопили і кинули в табір для відправки в Німеччину. Спершу мордували в гестапівській тюрмі в Кракові, потім послали в так званий «робочий табір» ЛП-17, в'язнів якого змусили будувати підземний секретний завод. Тут Ганнуся стала бійцем руху Опору. Ризикуючи життям, викрала з канцелярії табору секретну документацію будівництва і передала її підпільникам — радянським військовополоненим. Два місяці допитували гестапівці дівчину, залякували, катували, намагаючись витягти з неї зізнання. Витримавши всі тортури, юна підпільниця не сказала жодного слова, не виказала товаришів. Гестапівський трибунал. За столом сидять судді — три гестапівські офіцери і перекладач. Один з офіцерів зажадав для підпільниці смертної кари. Другий висловився за те, що молоду здорову дівчину краще послати «на перевиховання» в Освенцім. Так і зробили.

В Освенцімі Ганнусю вже загнали в газову камеру, з якої вона чудом вискочила за кілька хвилин до газації. Потім карантинний блок. Там вона захворіла на тиф. Од смерті одволали підпільники і землячка Марія Решетняк. Невдовзі познайомилася з одеситкою Іриною, комсомолкою, парашутисткою. Знайомство одразу ж переросло в міцну сердечну дружбу. Вирішили тікати. Саме склалися й сприятливі для втечі обставини: дівчат послали на роботу в команду, яка працювала на полях одного німецького поміщика поблизу табору. До втечі готувалися ретельно, обережно. Дістали голку, чорну туш. Свій Освенцімський номер на руці 40514 Ганна переробила на слово Новіна. Переробила своє клеймо й Ірина. Дістали тютюну, щоб посипати слід. Усе було готове до втечі.

Помітивши, що під час обідньої перерви есесівська охорона не так ретельно пильнувала, дівчата, вибравши слушну нагоду, югнули в кущі, підповзли до річки, перепливли її і зникли в чагарах.

Їм пощастило обминути всі пастки, подолати всі перепони. Так вони дісталися до Кракова. Тут їм розповіли, що Радянська Армія вже недалеко і німці-колоністи уже тікають із своїх маєтків. На всякий випадок дівчата запам'ятали прізвище одного такого поміщика, який нещодавно виїхав у Німеччину. Скоро це знадобилося. Коли їх схопила поліція, вони сказали, що працювали в такого-то поміщика і що він виїхав, залишивши їх напризволяще. Знову краківська тюрма. Тут вони зустріли Валю Орлянську, яка розповіла, що радянська авіація вщент розбомбила секретний завод, креслення якого Ганнуся Кіт свого часу передала підпільникам.

Почалися нові поневіряння по тюрмах і таборах. У варшавській тюрмі Ганнусю розлучили з вірною подругою Іриною. Равенсбрюк. Оранієнбург. Під. час бомбардування Ганнуся і її нова подруга Раїса Скоробагатова втекли і сховалися в очереті, що ріс на торфових болотах. Там вони й діждалися своїх визволителів — радянських солдатів…

Нині Ганна Платонівна Кіт живе в Москві. Вона член радянського Комітету ветеранів війни. Пережите не зломило її. Тільки шрами на тілі нагадують про страхітливі гітлерівські катівні.

Такою є коротка історія легендарної Ганнусі, безприкладний подвиг якої надихав нас, Освенцімських в'язнів, на боротьбу з фашизмом. Земний уклін тобі, мужня донько України! В часи страшного лихоліття ти не здалася на милість супостатів, а, виявивши нездоланну силу духу й велику мужність, боролася й перемогла. Ти заслужила довічну шану й любов нашого народу…

Статут нашої підпільної організації, прочитаний Жорою, вміщався на чвертці звичайного аркуша паперу. Його написав дрібним, як мак, але надзвичайно чітким і красивим почерком художник Андрюша, юнак з Київщини. Те, що він пережив у гітлерівських концтаборах, тепер здається неймовірним, фантастичним.

Народився Андрій Тимофійович Клименко в 1922 році в селі Помоклі Переяславського району Київської області в селянській родині. Ще в дитинстві захопився малюванням, мріяв стати художником. Напередодні війни Клименко учився в артилерійському училищі. Почалася війна, курсант-артилерист пішов на фронт. Брав участь в обороні Києва, пізніше воював на Полтавщині, Сумщині. Поранення. Контузія і полон.

З полону дев'ятнадцятирічний комсомолець кілька разів тікає, але щоразу невдало. Його вивозять в Німеччину. Він і звідти тікає. Пройшов мало не всю Німеччину, Польщу, переплив уночі річку Сян і тільки вийшов з води на берег, потрапив у лапи патруля німецької військової частини. На допиті сказав, що втік з ешелону. Його відправили в поліцію. Там юнака роздягли і побачили на тілі сліди свіжих поранень. Отже, фронтовик, та ще й утікач, небезпечний ворог рейху. Закували в кайдани і привезли в жешувську тюрму, звідти — в тарнівську. Тут, у камері смертників, Андрій познайомився з поляком Казимиром, закутим у подвійні кайдани. Причому ножні й ручні кайдани гестапівці з'єднали таким коротким ланцюгом, що бідолашний поляк весь час був згорблений.

Казимир, у минулому майор, льотчик польської армії, здійснив відчайдушний подвиг. Досконало володіючи німецькою мовою, він роздобув документи фольксдойче і влаштувався працювати техніком на німецькому аеродромі в районі Варшави. Коли випала слушна нагода, Казимир захопив літак, піднявся в повітря і взяв курс на Радянський Союз. У районі Білостока його посадили німецькі винищувачі.

Після допитів у гестапо обличчя Казимира стало суцільною кривавою раною. Це було в квітні 1943 року.

Через кілька днів Клименка відправили в краківську гестапівську тюрму. В Освенцім його привезли на день пізніше, ніж мене. Андріїв Освенцімський номер усього на 230 одиниць більший від мого (131391). Виявляється, він бачив, як мене під ескортом озброєних до зубів мотоциклістів привезли в краківську тюрму.

В Освенцімі Андрій став членом підпільної організації. Він мав при собі огризок чорного олівця, якого проніс крізь тюрми й обшуки, ховаючи під язиком. Цим олівцем він і написав наш статут. Цим олівчиком він написав потім десятки записок і листів до жінок-підпільниць у Біркенау.

Після того як Андрій Клименко відбув карантин у блоці 2-А, підпільний центр у липні 1943 року перевів його в блок № 4. Тут він познайомився з Ернестом Бургером, подружив з ним. За завданням підпільного центру Ернест Бургер працював тоді писарем блока. Під його керівництвом Клименко писав і розмножував. зведення Радінформбюро, антифашистські листівки. За вказівкою Бургера він створив підпільну групу для виконання особливо відповідальних завдань. До неї ввійшли Федір Іванов, Андрій Буцик, Григорій Перехода, Федір Скиба, чех Карел Кемпка та поляк Матіас Завіші. Група чимало зробила для «організації» медикаментів, продуктів харчування, одягу та взуття.

У вересні 1943 року підпільників з цієї групи розсіяли по різних арбайтскомандах. Кожен із них одержав завдання центру створити підпільні групи на новому місці. Клименка послали у команду «Рольваген», де в'язнів використовували замість коней — по 10–15 чоловік запрягали в одного воза й примушували возити вантажі із залізничної станції на Освенцімські склади. За короткий час Клименко побував у багатьох командах і секторах Біркенау, встановив зв'язок з підпільними групами команд «Гартнерайрайско», «Канада», «Ландвіршафт» та особливо з групою команди «Фольгаз», яка працювала на будівництві хімкомбінату.

Працюючи в команді «Рольваген», Клименко, крім функцій зв'язківця, виконував ще й завдання по «організації» продуктів для підпільників, хоч це пов'язано було із смертельним риском. Запідозрених у крадіжці продуктів есесівці негайно розстрілювали або й вішали.

Одного разу Ернест Бургер сказав Клименкові: «Андрію, у табір привезли поляка, який нібито захопив літак і спробував утекти на ньому в Радянський Союз. Чи не той це Казимир, з котрим ти познайомився в тарнівській тюрмі? Сходи-но в дванадцятий блок — він зараз там».

Клименко побіг у дванадцятий блок, одразу ж знайшов Казимира, схопив його в обійми. Та не встигли вони сказати один одному й десятка слів, як у штубу увірвалися есесівці, схопили Казимира й потягли в блок № 11.

Одинадцятий блок був своєрідною тюрмою смерті в таборі смерті. З нього за всю криваву історію Освенціму вийшли живими одиниці. Від решти блоків він був одгороджений високою стіною — це щоб ніхто не побачив, що там робиться. Навіть у сусідньому десятому блоці всі вікна були забиті дерев'яними щитами. Від рогу одинадцятого до десятого блоку тяглася мурована стіна з чорним дерев'яним щитом посередині. Тут розстрілювали в'язнів. Земля під стіною була просякнута людською кров'ю і майже ніколи не просихала. Саму стіну називали стіною смерті, а дерев'яний щит — «екраном».

В одинадцятому блоці день і ніч чергувало два десятки есесівців-катів. Треба сказати, що роботи їм вистачало. За три з половиною роки тут було розстріляно двадцять тисяч чоловік.

Крім «питомих» в'язнів Освенціму в одинадцятому блоці сиділи привезені з волі чоловіки й жінки, котрі чекали вироку гестапівського трибуналу, який перебував у Катовіцах. Очолював його доктор Рудольф Мільднер, а членами цього судилища були зокрема й Освенцімські катюги: шеф так званого політичного управління Аусшвітцу, а простіше кажучи, — шеф табірного гестапо Максиміліан Грабнер, його заступники Богер, Лахман, Дилевські та ін. За дві-три години цей трибунал виносив до двохсот смертних вироків.

Засуджених до розстрілу роздягали догола і по два чоловіки вели під «екран». Стріляли з пневматичних гвинтівок у потилицю. Якщо смертників було небагато, то їх убивали в туалетній кімнаті на першому поверсі.

Між іншим, уперше газ «циклон Б» був випробуваний на живих людях у підвалі блока смерті ще в 1941 році (3 вересня). Тоді цим газом було задушено 600 радянських військовополонених та 250 хворих із так званого табірного шпиталю. На цих нещасних есесівці випробовували новий препарат «циклон Б». Виявилося, що «циклон Б» набагато ефективншшй за «циклон А», яким користувалися доти. Відтоді, тобто з вересня 1941 року, в усіх газових камерах Освенціму використовували лише «циклон Б». Його виробляла фірма «Дегеш», а розподіляла серед таборів смерті фірма «Теш і Штабенов». Певна річ, обидві фірми працювали під суворим контролем СС. По «циклон Б» Освенцімські вантажні машини їздили в місто Дессау. Уже після війни було знайдено кілька десятків путівок, які видавалися водіям, а також накладні, по яких відпускалася продукція. Тільки Освенцім одержав кілька тисяч банок цієї отруйної речовини.

Та це я відхилився трохи вбік. Простежимо, як далі склалася доля Андрія Клименка. В листопаді 1943 року його вивезли у концтабір Нойгаме, в звідти — в Бухенвальд. Там пробув три місяці, після чого його відправили в зловісний підземний концтабір «Дора» поблизу міста Нордхаузен. Тут у підземеллі виробляли ракети ФАУ[67]-2, з допомогою яких Гітлер хотів поставити на коліна Англію[68], а потім завоювати і весь світ, ба навіть всесвіт. У червні 1943 року конструктор ФАУ Вернер фон Браун[69] доповідав Гітлеру: «Те, що вам подарували вчені, це не тільки завоювання світу, але зрештою і всесвіту. За кілька місяців ми зможемо дати рейхові зброю, яка знищить Англію, а не пізніше 1948 року ракета, запущена з Європи, досягне Нью-Йорка, Детройта і Пітсбурга».

Як відомо, Англія вела виснажливу боротьбу з ФАУ-2. У цій боротьбі близько трьох тисяч англійських і союзних льотчиків наклали головою. Але ніхто й ніколи не підраховував, скільки загинуло тих, хто в підземеллях «Дори» мужньо боровся за те, щоб смертоносні ФАУ-2 не долітали до Англії. Як стало відомо після війни, в концтаборі «Дора» загинуло понад п'ятдесят тисяч в'язнів, не рахуючи кільканадцяти тисяч вивезених звідти в Майданек і там знищених. В жодного в'язня страхітливого підземного концтабору не було шансів вижити. Однак вони боролися. Їхньою зброєю були диверсії, масові акти саботажу. Дійшло до того, що в'язні передавали один одному досвід, як треба робити неполадки в складних механізмах, щоб їх не помітили навіть працівники технічного контролю. Есесівці казилися від люті, катували, розстрілювали, однак ті, що залишалися в живих, продовжували героїчну боротьбу. В результаті цієї боротьби п'ять тисяч ФАУ не долетіли до цілі. Неважко уявити, що б вони зробили, якби впали на Англію. Та цей подвиг в'язнів «Дори» в Англії чомусь і досі замовчують.

Масове шкідництво, саботаж і диверсії провадилися не стихійно. В'язні «Дори» створили міцну підпільну організацію, якою керував німецький комуніст Альберт Кунц та чех доктор Чешпіва. Перший загинув від рук есесівців наприкінці війни, а Чешпіві вдалося врятуватися і розповісти світу про страхітливі таємниці «Дори».

Технічним керівником і душею цього підземного арсеналу був Вернер фон Браун, молодий, енергійний і, певна річ, талановитий учений. Та в поводженні з в'язнями він був бездушним і жорстоким катюгою. За його наказом у страшному підземеллі есесівці влаштували карцер для саботажників. У ньому без води і їжі помирали сотні в'язнів. За одну тільки підозру в шкідництві Браун наказував вішати в'язнів. Цей негідник розраховував, що з пекельного підземелля ніхто з в'язнів не вийде живим і, отже, ніхто не розповість про його злочини. Та прорахувався. Врятувалися від загибелі Ян Халоупка і доктор Чешпіва. Залишився живий і Андрій Клименко. Та, як відомо, після війни військового злочинця Вернера фон Брауна приголубили американці. У Штатах він вірою і правдою служить новим хазяям і вже став мільйонером.

Одного разу під час чергового обходу цехів Браун зупинився біля Андрія, хвилин п'ять спостерігав за його роботою, а потім спитав, чому в'язні дають браковану продукцію.

— Ми вже наполовину сліпі, у цьому вся причина, — знайшовся що сказати Андрій.

Одразу ж після зміни есесівці влаштували селекцію в'язнів, відібрали дві тисячі остаточно виснажених і хворих, загнали у вагони і під замком відправили в Майданек «на лікування». Живими доїхало сімдесят три чоловіки і майже всі сліпі.

Матрос із Одеси Роман Шептікіта допоміг Клименкові вийти з вагона і дійти до барака. Це врятувало Андрія, бо решту осліплих в'язнів есесівці повкидали у вантажні машини разом із трупами й одвезли в крематорії.

Підпільники Майданеку врятували життя Андрієві, щоб зберегти свідка кривавих злочинів фашизму у підземеллях «Дори».

У Майданеку Андрій подружив з полоненим радянським генералом Карбишевим. 7 квітня 1944 року його й Карбишева разом з іншими в'язнями привезли в Біркенау й відправили в сектор В-ІІ-ф, де було так зване «ревірне поле» — вісімнадцять бараків, набитих в'язнями-дистрофіками. Власне, це був поріг пекла, бо по обидва боки ревірного поля стояли дві пекельні споруди — третій і четвертий крематорії, а між ними день і ніч горіло кілька «смоляних ям». Есесівці спеціально влаштували табірний шпиталь поруч з крематоріями. «Сировина», яку переробляли на попіл крематорії, була під боком.

Підпільники цілих шість місяців берегли Карбишева від крематорію, лікували, годували. Допомогли вони вижити й Андрієві.

У жовтні 1944 року, коли почалася евакуація Освенціму, Клименка вивезли в Бухенвальд. Там він познайомився з одним із керівників бухенвальдського підпілля Миколою Федоровичем Кюнгом. У Бухенвальді давно вже діяла створена комуністами міцна підпільна організація, яка мала свою невидиму армію — 178 бойових груп. У цій армії були свої командири, комісари, розвідники, господарники і навіть санітари. Кюнг очолював Особливий відділ, який відповідав за безпеку всієї організації. Бійцем цього відділу в листопаді 1944 року став і Андрій Клименко. Він брав активну участь в підготовці до збройного повстання і в самому повстанні 11 квітня 1945 року. Як відомо, це повстання закінчилося перемогою в'язнів.

Після війни Андрій Клименко повернувся на батьківщину, працював учителем, закінчив Київський педагогічний інститут ім. Горького. Зараз комуніст Андрій Тимофійович Клименко працює в Переяслав-Хмельницькому райвідділі народної освіти, бере активну участь в роботі місцевої партійної організації.

16

Якби мені хто сказав, що я побачу одного з главарів фашистської злочинної камарильї Генріха Гіммлера і навіть розмовлятиму з ним, я б ніколи не повірив і назвав би його божевільним. Я і всесильний рейхс-фюрер СС, шеф німецької поліції, катюга з катюг… Такого навіть уявити не можна.

День 21 липня 1943 року почався як звичайно: підйом, аппель. Блокфюрер Ауфмейєр прийняв рапорт блокельтестера Пауля, двічі пройшовся вздовж строю, перераховуючи в'язнів, розписався в рапортичці і пішов на центральний аппельплац доповісти рапортфюрерові. Ми залишилися стояти в строю, поки не закінчиться розвод. Минув час аппеля, а сирена чомусь не сурмила відбій. Ми губилися в здогадах. Очевидно, щось сталося незвичайне.

Ще більше насторожило всіх те, що рапорти від блокфюрерів цього разу приймав сам начальник табору Рудольф Гесс, а це вже було незвичайним. Як дізналися ми потім, прийнявши рапорти, Гесс вишикував на центральному аппельплаці усіх блокфюрерів та офіцерів есесівської охорони і повідомив, що в табір прибуває сам рейхсфюрер Гіммлер. Після цього він довго інструктував своїх підлеглих, як треба підготуватися до зустрічі високого гостя. Рейхсфюрер любив спостерігати табір у дії. Звідси й вимоги: залізна дисципліна, чіткість у всьому, ідеальна чистота. Треба, щоб у рейхсфюрера залишилося враження про Освенцім як про зразковий табір. Після цього Гесс дав вказівку відправити арбайтскоманди на роботу, а всі інші в'язні повинні навести в таборі ідеальний порядок і чистоту. Прибирання треба було закінчити до дванадцятої години дня, бо о тринадцятій уже прибуває Гіммлер.

Невдовзі до нас прибіг захеканий Ауфмейєр. Він наказав виділити на кожну шлафзалу по сто в'язнів, а решта прибиратиме територію табору.

Плюгавий Вацек дав команду штатним прибиральникам вийти із строю. До них додали ще вісімдесят чоловік, і робота почалася. Керували прибиранням шлафзалів німецькі кримінальні злочинці. Палиці гуляли по наших спинах без розбору і поблажливості. Ми трудилися в поті чола, буквально вилизуючи всі закапелки.

Що-що, а чистоту німці любили. Поруч із штабелями трупів, по-хазяйському складених і посиланих хлоркою, можна було побачити акуратно підстрижені декоративні чагарники й газони, розкішні клумби квітів, рівні, як тенісний корт, майданчики й доріжки, посилані пісочком, численні таблички, розмальовані олійними фарбами, розписані вигадливими шрифтами на багатьох мовах. Усе це зроблено зі смаком, скрізь ідеальна чистота й порядок, хоч туристів запрошуй. Бракувало тільки гойдалок і фонтанів. Якби не крематорії, не сморід, не огорожі з колючого дроту, не вишки з кулеметами, не постійно діюча шибениця, не похмурі будівлі блоків і не їхні мешканці, схожі на привидів, що вийшли з пекла, зовні Освенцімський табір можна було б прийняти за фешенебельний санаторій.

Звістка про те, що прибуває сам Гіммлер, поширилася блискавично. В'язні принишкли, похнюпились. Усі ми розуміли, що від цього візиту добра не жди. Гіммлер в Освенцімі бував не раз, і після кожного його візиту комбінат смерті збільшував оберти, зростали темпи винищення людей.

Шість годин ми працювали не розгинаючись. Нарешті о дванадцятій дали команду припинити роботу і всіх в'язнів вишикувати перед блоками. У таборі запала зловісна тиша. Навіть вартові на вишках перестали ходити.

Гіммлер і його свита прибули спеціальним поїздом — паровоз і чотири броньовані вагони. Один вагон займав Гіммлер, другий — його свита, а в інших двох була охорона.

У цій поїздці Гіммлера супроводжували начальник поліції, він же начальник імперської служби безпеки (СД) обергрупенфюрер СС Ернест Кальтенбруннер; начальник управління шпигунства і диверсійної служби, або, як він тоді називався, начальник VI Головного управління імперської безпеки бригаденфюрер СС Вальтер Шелленберг; начальник Головного адміністративно-господарського управління військ СС обергрупенфюрер Освальд Поль; начальник відділу IV Б-4 управління СС штандартенфюрер Адольф Ейхман; шеф есесівських диверсантів, або, як його тоді називали, начальник VI Управління гауптштурмфюрер СС Отто Скорцені та інші високопоставлені чиновники.

Спершу з вагонів висипала особиста охорона Гіммлера і вишикувалася вздовж залізничної платформи. Перед тим, як Гіммлер ступив на територію табору, охорона зайняла всі блоки, майстерні, доріжки, майданчики. Уздовж усього маршруту на невеликій відстані один від одного стояли автоматники.

О другій годині дня напруження досягло апогею. В'язні вже дві години стояли перед блоками по команді «струнко». Дехто не витримував несамовитої спеки і падав. Таких негайно односили в туалетну кімнату.

Гіммлер вирішив пройтися по табору пішки: він любив цей табір, як ніякий інший. Не відповідаючи на цілі хори «ахтунгів» і «хайлів», середня на зріст кривонога людина з обличчям дрібного крамаря в білій есесівській формі неквапливо пройша крізь ворота табору. Поруч дріботів засапаний Гесс, якому важко було носити в липневу спеку свою двохсоткілограмову тушу. Та й не звик він ходити пішки. За Гіммлером суцільною стіною йшли генерали й офіцери з його свити. Процесію замикали з десяток Освенцімських офіцерів, серед них — начальник крематоріїв Молл, головний лікар Менгеле, начальник табірного гестапо Богер, рапортфюрер Бунтрок та інші.

Гіммлер пильно вдивлявся в усе, що зустрічалося по дорозі.

— Тільки в Освенцімі я відпочиваю по-справжньому і відчуваю себе спокійним[70], — сказав він Гессу в глибокій задумі.

— У нас тут гарно, спокійно… — відповів Гесс.

Біля самих воріт, праворуч, як іти в табір, росла єдина на весь табір берізка. Побачивши її, Гіммлер зупинився, на його камінному, непроникному обличчі виморщилося щось схоже на посмішку.

— Підросла красуня, — сказав він. — Дивіться, щоб за нею був належний догляд.

— Я, гер рейхсфюрер, особисто стежу за тим, як доглядають берізку, — поспішив запевнити Гіммлера лагерфюрер, радіючи, що шеф сьогодні в доброму гуморі.

Гіммлер виявив бажання почати огляд табору з карантинних блоків. Уся свита попрямувала до нашого блока.

Ще не було видно начальства, а наш блокфюрер стояв напоготові. Пролунала команда «мютцен ап!» — дві тисячі шапок вдарилися об стегна невільників, утворивши громоподібний звук. Усі завмерли, боючись не те що ворухнутися, а навіть дихнути. Нарешті десь попереду, за рогом сусіднього четвертого блока, гаркнуло «ахтунг», і слідом за цим з'явився блискучий почет.

Ауфмейєр переляканим голосом вигукнув «ахтунг!» і, карбуючи крок, рушив назустріч Гіммлерові, щоб віддати рапорт. Щойно він устиг викинути праву руку для нацистського привітання і вигукнути «гер рейхсфюрер…», як Гіммлер нетерплячим помахом руки обірвав рапорт і швидко підійшов до вишикуваних в'язнів. За ним підбіжки рушила свита. Здалеку замелькали високі картузи з орлами на туліях і черепами на кокардах, світло-голубі мундири генералів з яскраво-червоними лампасами на галіфе і темно-зелені мундири есесівців рангом трохи нижче.

На сонці заблищали гудзики, пряжки ременів. Наближався урочистий похід сатанинської гвардії з самим люцифером на чолі.

Он він, у білому мундирі, наче біла ворона у зграї чорних круків, у білих рукавичках, поблискує скельцями окулярів, майже до половини закритті козирком насунутого на лоба картуза. Генерали улесливо зазирають йому в обличчя, за ними товпляться ті, в кого нижче звання. А він іде, всесильний, всемогутній, іде й, мабуть, землі під собою не чує.

Гіммлера я впізнав одразу. Річ у тому, що в гестапівській тюрмі Кракова в кабінеті Крауса висіло два портрети — Гітлера і Гіммлера. Під час допитів вони весь час були перед моїми очима і врізалися в пам'ять назавжди. Правда, на портреті Гіммлер виглядав молодшим і на носі в нього були не окуляри, а пенсне.

Живого Гіммлера я розглядав з гострою цікавістю. Він був середній на зріст, мав короткі, криві ноги і довгі клішняві руки. Білий мундир щільно облягав його сутулувату спину і неширокі похилі плечі. Вилицювате, ще не старе, але вже брезкле обличчя, відстовбурчені вуха, крючкуватий ніс. Звертали на себе увагу одвислі рожеві щоки, трикутні вусики, вузеньке підборіддя і глибоко посаджені колючі очиці-гудзички — маленькі чорні зіниці в оточенні зеленуватого болотця. Випещене непроникне обличчя зберігало сліди надмірної косметики. Це було ординарне обличчя — з тих, які щодня зустрічалися тисячами. І здалеку, і зблизька Гіммлер виглядів непоказним серед своєї свити. Доводилося тільки дивуватися, як така ординарна людина могла виприщитися на такій високій посаді, зосередити в своїх руках таку величезну владу і тримати в страху десятки мільйонів людей, поза всяким сумнівом набагато розумніших і здібніших за нього.

Гіммлер уповільнив крок, пройшовши вздовж першої шеренги, десь посередині її зупинився. Лагерфюрер давав йому пояснення: яка категорія в'язнів утримується в цьому блоці, звідки вони прибувають. Гіммлер слухав мовчки і, здавалося, зовсім байдуже. Гесс зокрема сказав, що раніше тривалість карантинного утримання в'язнів становила шість місяців, а зараз не більше шести тижнів: це пояснюється тим, що арбайтскоманди частіше потребують поповнення на місце тих, хто вибув. Далі він поскаржився, що й при цьому адміністрація табору ледве встигає пропускати в'язнів через карантин навіть за умови, що значна частина прибулих, як правило, піддається «особливій обробці». Під цим умовним терміном малося на увазі знищення цілих ешелонів. Мерзенні правителі Третього рейху не любили називати речі своїми іменами, а завжди вдавалися до кодів, шифрів, символів на зразок: «Остаточне вирішення», «Особлива обробка», «Кампанія Рейнгардт» тощо.

— Чим займаються гефтлінги, перебуваючи на карантині? — спитав Гіммлер.

— Їх привчають до дисципліни й порядку. Крім того, ми прищеплюємо їм любов до праці і взагалі перевиховуємо. В цьому відношенні наші кадри мають великий досвід, — усміхаючись, мовив Гесс. — Крім того, під час карантину ми відсіюємо фізично кволих, нездатних до інтенсивної праці. Фізично сильних вливаємо в арбайтскоманди, а кволих лікуємо. Селекцією займається комісія на чолі з лікарем Менгеле, а лікуванням — Молл. Карантинники одержують половинну норму харчування.

— Це правильно, — пожвавішав Гіммлер і далі спитав: — А де Менгеле?

— Я тут, пане рейхсфюрер! — озвався один із есесівців, що йшли у хвості свити, і молодцювато підбіг до Гіммлера.

Про Менгеле я чув дуже багато. Його боялися, як вогню. На мій подив, зовнішність цього ката зовсім не в'язалася з тим, що про нього розповідали. У таборі Менгеле займався «селекцією», а просто кажучи — вибраковував хворих і слабосилих в'язнів, як вибраковують худобу, і посилав їх у розпорядження Молла для «лікування», тобто для знищення в газових камерах і спалення в крематоріях. Менгеле проводив над живими людьми свої бузувірські досліди: стерилізував жінок, дівчат і навіть дівчаток аж до немовлят включно, кастрував чоловіків і хлопчиків, робив пересадку залоз, спинного і черепного мозку, робив резекції здорових шлунків, трепанації черепів, вводив у кров заразні бактерії і збудники епідемій, випробовував на людях різні отрути і нові, ще не перевірені препарати.

Знаючи від підпільників, чим займався Менгеле, я сподівався побачити страхітливу потвору, вовкулаку, що смокче кров із живих людей, а побачив високого, стрункого, симпатичного на вигляд чоловіка, ще молодого, схожого на актора. У нього було випещене обличчя з приємними і правильними рисами і дуже виразні, гарні очі. Перед ним бліднув навіть дженджуристий Ауфмейєр. Зовні Менгеле справляв враження порядної, культурної і добре вихованої людини. Певна річ, тоді я не міг знати, що через чотири місяці мені доведеться ближче познайомитися з цим нелюдом, який під час чергової «селекції» пошле мене «лікуватися» до трупожера Молла.

— Вам не здається, — звернувся до Менгеле Гіммлер, — що багато карантинних в'язнів потребують вашої пильної уваги і лікування?

— Цілком з вами згоден, пане рейхсфюрер, — відповів Менгеле.

— То в чому ж річ?

— Я не встигаю. Таборів багато, контингент гефтлінгів великий, а комісія одна. У мене тільки три помічники: Клейн, Кеніг і Тіло. Ми й так працюємо до знесилення.

— Плювати я хотів на комісію. Тут не треба бути й лікарем, щоб бачити, хто потребує медичної допомоги. Обюрократилися, не вмієте працювати. Вас четверо. Візьміть кожен на допомогу собі по есесівському офіцеру та по одному писареві — це вже чотири комісії. За кілька годин можна оглянути десять тисяч в'язнів. Ви зрозуміли мене?

— Все зрозуміло! — відповів Менгеле, не виказуючи при цьому жодного страху перед грізним рейхсфюрером, більше того, він дивився на Гіммлера насмішкувато й лукаво.

Гіммлер пішов далі вздовж строю, туди, де на лівому фланзі стояв я. У мене від хвилювання закололо в серці. І справа тут не тільки в тому, що я був «мічений» і міг звернути на себе увагу. На відміну він інших в'язнів на мені була новісінька, гарно зшита і підігнана по мені форма, а на ногах замість дерев'яних гольцшугів були шкіряні черевики. Це так постаралися Ганс і Антонович. Як я вже казав, зовнішній вигляд в'язня в німецьких таборах відігравав неабияку роль. Гефтлінга, що вмів «організовувати», пристосовуватися до жахливих умов, дрібне табірне начальство навіть поважало, і, навпаки, доходяг мали за сміття, яке тільки й придатне, щоб спалювати його в крематоріях. Саме тому Антонович і Ганс потурбувалися про мій зовнішній вигляд — одягли, взули, постригли. Але ж я не знав, як подивиться на це Гіммлер, через те й потерпав. А раптом він спитає, чому цей гефтлінг, та ще й штрафник, одягнений краще за інших? А тут ще й три пальці моєї правої руки були перев'язані чистим бинтом, що теж могло впасти в око начальству, яке чудово знало, що в'язням медичну допомогу в Освенцімі не подають.

Я почував себе так, наче потрапив у капкан, з якого не було порятунку. За мить відчув на собі колючий погляд Гіммлера і вирішив: що буде, те й буде, і сміливо глянув йому в очі. Гіммлер заговорив. З перших його слів я зрозумів, що мова йде про мене. Знаючи, що в цю критичну мить мене може врятувати тільки спокій, я постарався затамувати хвилювання.

— Спитайте цього росіянина, за що він потрапив у штрафники, — сказав Гіммлер, звертаючись до офіцера, котрий стояв поруч і тримав руку на розстебнутій кобурі пістолета.

З досвіду я знав, що заперечувати свою провину — значило озлобляти фашистів, ставити під сумнів їхнє право карати. Вирішую грати роль наївного простака, який «розкаявся» за помилки, зроблені через молодість і недосвідченість.

Тим часом офіцер-перекладач добірною російською мовою повторив запитання Гіммлера. Для мене було б краще удавати, що я не розумію по-німецьки, і користуватися послугами перекладача — принаймні я мав би час для обдумування своїх відповідей. Але, з другого боку, уже те, що я знаю німецьку мову, може викликати позитивну реакцію.

— Дякую вам, пане штурмбанфюрер, не звольте утруднювати себе, я знаю німецьку мову, — сказав я перекладачеві по-німецьки і далі звернувся до Гіммлера.

— Пане рейхсфюрер, дозвольте відповісти на ваше запитання?

Гіммлер здивовано ворухнув бровами і навіть трохи вибалушив очі:

— Ти мене знаєш?

— Вас знає вся Німеччина! — не кліпнувши оком, випалив я.

— Кгм… — Гіммлеру не вдалося стримати усмішку. — А звідки ти знаєш німецьку мову?

— Вивчав у таборах, бо дуже сподобалась мені.

— Похвально, похвально… — сказав Гіммлер, і його непроникне, камінне обличчя пожвавішало. — Ну, а чому ж ти, такий свідомий робітник, потрапив в Освенцім?

— Я тікав з Німеччини.

— Ти тікав з Німеччини? — здивувався Гіммлер.

— Тікав.

— Чого? Не захотів працювати?

— Ні. Працював я добре, і німецькі майстри були задоволені мною, але мене погано годували, і я втік, сподіваючись знайти краще місце й гарні харчі…

За табірними правилами начальству треба відповідати голосно й чітко. Так я й робив, щоб потім уникнути можливих пересудів. Отже мої відповіді рейхсфюреру чули щонайменше півтисячі в'язнів із тих двох тисяч, що разом зі мною стояли зараз в строго. Кожною своєю клітинкою я відчував, що вони, перетворившись в слух, ловлять кожне моє слово, розуміючи, що доля усіх і кожного зараз залежить від примх грізного і всесильного рейхсфюрера, настрій якому можуть зіпсувати мої відповіді, якщо вони будуть невдалими. Розумів це і я, тому й переживав. Крім того, я ж уже став підпільником, а підвести моїх рятівників-побратимів я не міг — для мене це було б страшніше смерті. Інтуїтивно пощастило вгадати роль, яку я мав зіграти у цьому поєдинку з Гіммлером, і пощастило блискавично настроїтись на потрібну хвилю. Якби я не був атеїстом, то, напевно, в цій книзі намагався б стверджувати, що в ті хвилини мною керувало само провидіння. Насправді ж це можна назвати рідкісним осяянням, яке подарувала мені моя доля як нагороду за всі мої муки. На допитах мені вже не раз доводилось грати роль наївного, щиросердного, затурканого хлопчика, у якого на умі лиш одне: як би наїстися. Тому я швидко увійшов у роль і, зовнішньо, мабуть, здавався абсолютно спокійним як дитина, яка не вчинила нічого поганого.

Гіммлер і вся свита з інтересом слухали мої відповіді, а наш блокфюрер Ауфмейєр стояв блідий як стіна. Мабуть, дуже хвилювався, боячись, що я бовкну про золотий обруч з дорогоцінними каменями. Перед Гіммлером тремтіли коліна навіть в есесівських генералів, а про колишнього кримінального злочинця, що вибився в офіцери, нічого й говорити. Досить Гіммлеру ворухнути пальцем, щоб з Ауфмейєра і попіл розсіяли. Але я не був ликом шитий і розумів, що спроба викрити Ауфмейєра закінчиться тим, що і мене, і всіх свідків цього викриття, тобто дві тисячі в'язнів блока, Гіммлер накаже розстріляти. Він ніколи не потерпів би ганьби есесівського офіцера, яка темною плямою упала б на війська СС.

Ці думки вихором промчали в моїй голові.

Праворуч од Гіммлера стояв генерал із потворним асиметричним обличчям. Це був Кальтенбруннер. Поруч стояв Шелленберг. Ліворуч од Гіммлера був Рудольф Гесс, а біля нього штандартенфюрер з обличчям непорочної діви. До нього й звернувся Гіммлер:

— Чуєте, Ейхман, цей гефтлінг шукав райського куточка і знайшов його в Освенцімі.

Уся свита дружно зареготала з дотепу рейхсміністра, а Ейхман чомусь змовницьки підморгнув мені і стримано усміхнувся.

Відомо, що кати, як і генії, безсмертні, їх не забувають потомки. Мені навіки вкарбувалися в пам'ять Гіммлер і його підручні.

Гіммлер пересміявся і знову втупив у мене погляд своїх каламутних очей.

— Ну і як, ти знайшов те, що шукав? Тобі краще тут?

— Тут не краще, але тут порядок, — сказав я, викликавши такою відповіддю гостру цікавість в есесівців.

— Он як! А в чому ж полягає цей порядок? — запитав Гіммлер.

— У високій організованості, якнайсуворішій дисципліні. Кожен гефтлінг знає своє місце, ніхто не сміє порушувати наказів. Тут справжній порядок, німецький. Ну, і думати не треба — начальство за тебе думає.

— Чули, Гесс, це вам компліменти, — з'єхидничав Гіммлер. — Як бачите, наші націонал-соціалістські ідеї і німецька система залізної дисципліни та трудового виховання дають свої плоди. Взагалі я бачу, що на карантині у вас порядок. Після того як Менгеле пожвавить селекцію, і то не тільки тут, а у всьому таборі, вам, Ейхман, не доведеться сушити голову, куди дівати нові контингенти. Місця вистачить для всіх.

Гесс улесливо піддакував, члени свити схвально кивали головами.

— Скорцені, вам не підійде цей гефтлінг? — Гіммлер не то жартома, не то серйозно звернувся до двометрового здоровила в чині гауптштурмфюрера, широкоплечого, атлетичної будови есесівця років тридцяти-тридцяти п'яти, в якого було квадратне, дуже загоріле обличчя, спотворене шрамами.

Здоровань презирливо підібрав губи.

— Майте на увазі, щирість — дуже цінна і рідкісна риса, — просторікував Гіммлер.

— Згоден, але вона потрібна не завжди, — незалежно відповів Скорцені.

Мене здивувало, що цей есесівець, який мав звання лише капітана, так незалежно тримався перед рейхсфюрером СС.

Гіммлер строго подивився на нього й одвернувся.

— Ти хотів би бути на волі? — з доброго дива спитав мене Гіммлер.

Свобода? З рук Гіммлера? Свобода ціною зради своїх товаришів — Жори, Антоновича, дяді Вані, Ганса, які врятували мене од смерті? З гіркого досвіду інших я вже знав, що гестапівці та есесівці даром нічого не дають. Вони навіть можуть випустити мене на волю, щоб потім влаштувати пропагандистський балаган: мовляв, запеклого злочинця, більшовицького фанатика перевиховали націонал-соціалістські ідеї, праця, і він одержав волю. «Ні, — подумав я. — Такої волі мені не треба».

— Я щиро вдячний вам, пане рейхсфюрер, але не можу скористатися з вашої пропозиції. Я хочу розділити долю своїх співвітчизників. Крім того, до закінчення війни мені байдуже, де працювати на велику Німеччину.

Підручні Гіммлера, почувши мою відповідь, аж очі вирячили, а сам він на мить замислився, став неуважний і дивився на мене вже невидющими очима.

— У цього гефтлінга, — озвався Шелленберг, — не все гаразд з психікою… якщо не помиляюся — це єдиний випадок, коли в'язень концтабору відмовляється іти на волю.

Та Гіммлер, мабуть, не чув його.

— Ну що ж, — мрійно сказав він, — ми надамо тобі таку можливість, залишайся в таборі…

Після цього він повернувся до мене спиною і швидко пішов геть. За ним потяглася уся свита.

Душею, серцем, розумом відчуваю, що небезпека, яка було нависла наді мною, минула. Якщо вже обер-кат Гіммлер помилував, то менші чином не посміють знищити мене. Так уже було заведено в таборах: якщо старший за званням есесівець помилує в'язня, то й дрібнота терпимо ставиться до нього, навіть накажуть дати зайву миску баланди.

На жаль, візит Гіммлера не закінчився благополучно для нашого блока. Уже коли цей кат і його почет минали наш стрій, один із в'язнів, очевидно, впавши у відчай, пустився берега і закричав:

— Пане міністр! Дозвольте звернутися…

Гіммлер раптово зупинився і строго глянув на в'язня, невдоволений, що той перебив йому якусь думку.

— Я потрапив сюди помилково і страждаю безневинно… Прошу вас, розберіться…

В'язень заплакав.

Перекладач витлумачив Гіммлерові його слова. Рейхс-фюрер поморщився, наче від зубного болю, і раптом сердито закричав:

— Помилково? Страждаєш?.. Свиня! Гестапо не помиляється! В Освенцімі не страждають, а спокутують свої провини перед рейхом! — і, розлючений, пішов далі.

Гесс і Ауфмейєр миттю записали номер в'язня. Побачивши на правому фланзі розмальоване татуїровкою обличчя Пауля, Гіммлер бридливо скривився й одвернувся.

Після того як Гіммлер і його свита пішли, нас іще чотири години тримали в строю на спеці. Багато хто не витримав величезного фізичного напруження і впав. А доля того, хто падав з ніг в Освенцімі, відома — крематорій!

Підпільники стежили за кожним кроком Гіммлера, і пізніше я узнав чимало цікавих подробиць про його перебування в таборі. Виявилося, крім нашого блока, Гіммлер не захотів оглядати більше жодного. Та це йому не завадило на нараді у Гесса похвалити адміністрацію табору й лагерфюрера особисто за «дисципліну» і «зразковий порядок» у таборі. Щоправда, він дав вказівку зосередити усіх штрафників в одному блоці, щоб вони «не байдикували по всіх бараках», а були на суворішому режимі як зондербегандлунг[71]. Гесс сказав, що вказівка буде виконана, для цього в таборі є одинадцятий блок[72].

Після відвідин нашого блока Гіммлер зайшов у центральну канцелярію, де хвилин п'ятнадцять спостерігав за роботою канцеляристів, потім вирушив на центральний склад награбованих речей. Там він пробув з півгодини. Настрій йому підняв один із есесівців, фахівець по вилученню коштовностей. Він, наче фокусник, на очах у рейхсфюрера розпоров кілька піджаків і пальт, з яких посипалися тисячодоларові банкноти і золоті монети, потім розпотрошив гудзики, обшиті сукном, у них теж виявилися золоті монети. Гіммлер дивувався й радів.

Після цього уся свита посідала в машини й поїхала в Біркенау подивитися на роботу крематоріїв. Два крематорії оглянули поверхово, а в третьому затрималися — туди саме надійшла «сировина», і Гіммлер цікавий був побачити, як відбувається увесь цикл перетворення людей на попіл. Він тільки зауважив, що процес удушення триває надто довго, і порадив не шкодувати циклону. «Ми його тепер виробляємо вдосталь», — сказав він.

Як з'ясувалось, Гіммлер залишився незадоволений роботою команди «Канада», поганим зберіганням відібраного у знищених в'язнів майна. Він наказав збудувати нові склади і забезпечити безумовну цілість усіх без винятку речей до дитячих колясок і окулярів включно. «Усе це потрібно Німеччині», — сказав Гіммлер.

Гесс виправдувався тим, що залізничний транспорт не встигав вивозити всіх речей, через це доводилося буртувати їх просто неба. Незадоволений був Гіммлер і темпами будівництва нових крематоріїв. Подякувавши Моллу й есесівцям за «самовіддану працю на благо рейху», рейхсфюрер зажадав «напруження всіх сил для різкого підвищення продуктивності» газових камер і крематоріїв.

Увечері Гесс у своєму котеджі дав банкет на честь високих гостей. Тієї ж ночі Гіммлер виїхав у Берлін, а Ейхман і Скорцені залишилися в таборі. Чим займався Ейхман, невідомо. Скорцені ж три дні просидів у центральній канцелярії. Він зажадав картотеку усіх зелених із числа німців і уважно вивчав її, після чого розпорядився викликати в'язнів згідно складеного ним самим списку. Розмовляв Скорцені з ними наодинці. В кімнату, де відбувалися ці бесіди, не мали доступу навіть есесівські офіцери.

Нарешті він одержав сто чоловік найзапекліших головорізів, наказав добре нагодувати їх, переодягти в цивільний одяг і відправити в Берлін. 26 липня Скорцені на спеціальному літаку вилетів з Освенціму. Так закінчилася його таємна і дуже загадкова місія. Про що він говорив з кримінальниками, яких відібрав особисто, невідомо. Їхні облікові картки він забрав із собою. Правда, по дублікатах, які залишилися в центральній канцелярії, підпільники встановили, що гауптштурмфюрер відібрав найбільших рецидивістів, що мали на своєму сумлінні не одне вбивство та були засуджені на довічну каторгу. Підпільники звернули також увагу на те, що відібрані ним кримінальники, як правило, крім німецької володіли ще якоюсь іноземною або й кількома мовами.

Через деякий час прізвище Скорцені і його спотворена шрамами фізіономія замелькали на сторінках газет і журналів та з кіноекранів. За дорученням самого Гітлера він із сотнею парашутистів викрав із туристського готелю «Кампо імператоре», розташованого у важкодоступному гірському масиві, Муссоліні, якого тримали там під арештом й охороняли двісті карабінерів. Скорцені особисто привіз дуче в растенбурзьку штаб-квартиру фюрера. «Цієї послуги я ніколи не забуду!» — вигукнув зраділий Гітлер. І не забув. На Скорпені посипалися підвищення по службі, нагороди і подарунки. Його оголосили національним героєм Німеччини. Навколо його імені Геббельс зчинив несамовитий пропагандистський галас, намагаючись підняти підупалий дух німців, які змушені були жити в бомбосховищах.

Увечері ми жваво обговорювали візит Гіммлера. До нас прийшли навіть з інших блоків подивитися на в'язня, який розмовляв з самим Гіммлером і залишився живий.

— Ну, ти молодчина, малюк, — казав мені Жора. — Коли б ти знав, як я хвилювався за тебе!.. Мабуть, ти в сорочці народився.

Я мовчав. Добре вже те, що мені не доведеться червоніти перед товаришами і відчувати докори сумління. Адже коли я розмовляв з Гіммлером, я думав не тільки про себе… Так, ще одне, можливо, найсерйозніше випробування, яке чекало мене в Освенцімі, лишилося позаду. Та, незважаючи на це, я кілька днів ходив наче в тумані, тривожне почуття невідомості не залишало мене.

Того ж вечора до нас завітав Антонович. Він сказав, що візит Гіммлера нічого хорошого не віщує, безумовно, репресії посиляться. Удачу Орлятка треба використати. Зараз його не зачеплять ні Ауфмейєр, ні Пауль. Спробуйте завтра побалакати з блоковим, чи не погодиться він за добрячу плату зняти мішені штрафника з нього. Треба кувати залізо, поки гаряче…

17

Наступного дня, незважаючи на всі наші умовляння, Вацек відправив дядю Ваню на роботу в штрафну команду. Жора пробував підкупити Плюгавого сигаретами, але той і слухати не хотів.

— Пацан — інша річ. До нього благоволив сам рейхсфюрер, — сказав Плюгавий, маючи на увазі мене, — а з іншими штрафниками покінчено, скоро їм усім труба.

Ми й самі відчували, що насуваються грізні події. 24 липня в суботу і 25-го в неділю в таборі були проведені масові селекції, в результаті яких кілька тисяч в'язнів відправили в розпорядження Молла.

Наступного ранку після відправки арбайтскоманд нас продовжували тримати в строю. Невдовзі прийшов Ауфмейєр. За його наказом з блока принесли дубову табуретку, біля якої стали Янкельшмок і ще три холуї з палицями. Ауфмейєр виголосив промову, в якій сказав, що його наполеглива робота по перевихованню в'язнів не пропала даром, що рейхсфюрер і лагерфюрер лишилися задоволені порядком у блоці. Але знайшовся один негідник, який мало не зіпсував враження від нашого блока.

— Зараз, — сказав блоковий, — за рішенням лагерфюрера цей наклепник одержить сто палиць.

Бідолашного поляка, який насмілився звернутися зі скаргою до самого рейхсфюрера, вивели з строю і блідого як смерть поклали животом на табуретку. Один із екзекуторів затис його голову між колінами, а другий тримав за ноги. Янкельшмок з напарником приступили до «роботи». Наче ціпи під час молотьби, засвистіли в повітрі палиці. Хвилин п'ятнадцять тіло катованого корчилося й конвульсійно здригалося після кожного удару. Коли рахунок перевалив за сорок, бідолашний поляк був уже мертвий. Але його били навіть мертвого, били доти, доки Ауфмейєр не нарахував сто ударів…

Найбільше старався Янкельшмок. Здавалося, в кожен удар він вкладав усю свою силу, усю свою лють. З його розчервонілої фізіономії рясно котився піт, але Янкельшмок, стараючись догодити Ауфмейєру, не помічав цього.

Після екзекуції труп закатованого поляка однесли в туалетну кімнату. Ауфмейєр зник, придурки пішли досипати, а ми заходилися прибирати приміщення. Прибирали не поспішаючи, ніхто нас не підганяв. Порівняно з іншими в'язнями прибиральники були в привілейованому становищі, їх не виганяли на «заняття». Тільки двоє з наших мучились у штрафній — дядя Ваня і Гриша Шморгун. Для них ми залишали їжу, «організовану» Жорою.

Під вечір один із Паулевих піплів повідомив Жорі, що пан староста проснувся, і ми пішли до Пауля. Треба було спробувати умовити його зняти з мене мішень штрафника. Поки що підпільники не могли цього зробити, бо, побачивши мене без мішені, Пауль і Вацек одразу б поцікавилися, хто це зробив. Таку операцію можна було проробити в останню хвилину перед відправкою штрафника на транспорт. Тоді його облікову картку замінювали іншою, в якій слово «штрафник» не проставлялося, і в'язневі видавали куртку без мішеней. У ній він приїжджав в інший табір і губився серед маси в'язнів, де його ніхто не знав.

Антонович порадив нам побалакати з блоковим Паулем. За добрячого хабара він міг, якби захотів, усе зробити.

Коли ми з Жорою підійшли до кімнати блокового, звідти линули звуки губної гармошки. Це свідчило про те, що Пауль був у доброму гуморі. Жора постукав і, одержавши дозвіл зайти, зник за дверима. Через п'ять хвилин він покликав і мене. Я зайшов у кімнату і поштиво зупинився біля самого порога.

Блоковий в одних трусах лежав на ліжку. Під ним було з десяток подушок з шовковими різнокольоровими наволочками. Біля ліжка стояв піпль і ретельно обмахував розіпрілого Пауля величезним віялом. Тим часом староста, блаженно закотивши очі, продовжував грати на гармошці.

Кімната була вистелена дорогими килимами, на стінах теж висіли килими, а на одному з них біля ліжка я побачив цілий іконостас порнографічних кольорових листівок. Чого на них тільки не було!

Пауль в якомусь дикому екстазі грав на своїй гармошці, нікого не помічаючи. Нараз він жбурнув гармошку на підлогу, встав і, звертаючись до Жори, мовив:

— Ех, Георг, коли б хто знав, як мені важко!

— Та киньте ви журитися, пане блоковий, — спробував розрадити Пауля Жора. — Справи у вас ідуть добре, сам рейхсфюрер похвалив ваш блок.

— Похвалив?! — Пауль наче прочумався після сну, його булькаті очі налилися кров'ю. — А на мене глянув й одвернувся. І все. через кляту татуїровку. Якби не вона — я був би вже майором есесівських військ.

— Дарма, вас іще згадають і покличуть, — лукавить Жора.

— Кажеш, покличуть? — стрепенувся Пауль. Він, наче не сповна розуму, кинувся до тумбочки, дістав гарну папку, розкрив її і показав нам якісь креслення. — Ось, уперше в світі. Це — розбірна шибениця. Портативна. З дюралевих трубок. Легка і зручна. Її можна встановити в будь-якій тюремній камері. Просто і зручно. Лагерфюрер був вражений, коли я показав йому ці креслення. Обіцяв проштовхнути винахід. Я ж ночей не досипав — морочився над нею.

Правду кажучи, ми теж були вражені.

— Геніальність цього винаходу, — пояснював нам Пауль, — у його простоті. Вішати можна в приміщенні. В звичайній туалетній кімнаті я можу повісити два десятки. За годину, як пальта в гардеробі. Причому жоден із засуджених до останньої хвилини не знатиме, куди і чого його ведуть!

Ще раз похваливши винахід, Жора обережно виклав те, за чим ми прийшли. Розмова з паном старостою була навдивовижу коротка і цілком конкретна. Вислухавши, що ми хочемо, він сказав:

— Двісті пачок сигарет, і аллес ін орднунг!

Ми з Жорою ахнули від подиву. Двісті пачок! Та це ж чотири тисячі сигарет. За них можна купити увесь добовий пайок хліба, який видавався в'язням цілого блока. Я втратив усяку надію, але Жора був не з тих, хто відступає при першій же невдачі. Він почав азартно торгуватися з Паулем.

— Ну, гаразд. Я не якийсь там жмикрут, — сказав під кінець торгу Пауль. — Сто пачок одразу або сто п'ятдесят протягом місяця. Все! А зараз щезніть з очей.

— Який негідник! — обурився Жора, коли ми повернулися на свої нари. — Такого шкуродера я сам би повісив…

Увечері прийшов Антонович.

— Ну, розповідайте, що тут у вас, — сказав він, коли ми зайшли до шлафзали.

Ми сказали, що наші справи поліпшилися: вісімнадцять підпільників уже працюють штатними прибиральниками. Одержуємо цулягу, потроху працюємо серед своїх, знайшли спільну мову з двома німецькими політв'язнями і групою поляків, які створили в нашому блоці свою підпільну організацію. Найближчим часом можна буде ставити питання про злиття усіх підпільних груп в єдину інтернаціональну організацію.

— З цим не поспішайте, — відповів Антонович. — Працюйте поки що з нашими людьми. З усіма іншими підтримуйте контакти, дружіть. А злиття, якщо треба буде, зроблять без вас. Не захоплюйтеся, дотримуйтесь якнайсуворішої конспірації.

— Дядю Ваню і Гришу Шморгуна, як і раніше, ганяють на роботу в штрафну команду, — забідкався Жора. — Та й в Орлятка становище ненадійне через ці кляті мішені… Плюгавий каже, що незабаром усім штрафникам буде кінець.

Ми розповіли про наслідки візиту до блокового. Уперше за моєї пам'яті Антонович усміхнувся:

— Сто пачок сигарет? А не хотів він сто чортів у печінку, та ще й таких дрібних, як мак? Нам тепер не потрібна його допомога, бо сам лагерфюрер зняв із тебе мішені штрафника.

— Як?

— О другій годині Гесс зайшов в обершрайбштубу і, викликавши Ауфмейєра, наказав йому сьогодні ж перед строєм в'язнів блока зняти мішені штрафника з гефтлінга 131161, який сподобався самому рейхсфюреру. Крім того, за зразкову поведінку і старанну працю наказав видати цьому в'язневі буханець хліба, півкілограма ковбаси і пачку маргарину. Зрозумів?

Я не тямив себе від радощів і кинувся в обійми Жори, який зрадів не менше, ніж я. Дивлячись збоку, можна було подумати, що обох нас відпускають на волю, так ми раділи.

Та Антонович одразу ж вилив на нас цебро холодної води.

— Не поспішайте радіти, — сказав він. — Ще, може, Ауфмейєр спробує зробити Орлятко своїм холуєм. А крім того, ним, як передовим гефтлінгом, може зацікавитися гестапо і запропонує стати їхнім агентом. Будьте готові до всього.

Ох, цей Антонович! Приніс таку радісну звістку й одразу ж накрив мокрим рядном. Але ж і ми гарні: зраділи, наче й справді на волю випускають обох.

Не встигли ми попрощатися з Антоновичем, як прийшов Ауфмейєр. За його наказом Пауль вишикував нас і, як заведено, віддав рапорт, після чого Ауфмейєр звернувся до нас із традиційною промовою про «дисципліну й порядок».

— Мої труди не пропали даром, — сказав на закінчення Ауфмейєр. — Наш блок визнали кращим у таборі. Це дозволило мені звернутися до лагерфюрера з клопотанням про заохочення кращих гефтлінгів.

Далі він сказав, що завдяки його клопотанню п'ять польських фольксдойче визнано чистокровними арійцями. Віднині вони стають привілейованими гефтлінгами. Блокфюрер вийняв із кишені блокнота і назвав п'ять номерів, наказавши їх власникам вийти із строю. Наперед вийшло п'ять кримінальних злочинців із зеленими вінкелями на грудях. Тут же перед строєм їм дозволено було спороти букву «Р». Новоспечені арійці улесливо дякували блокфюреру і лагерфюреру.

Далі Ауфмейєр сказав, що найбільше відзначився я — сподобався самому рейхсфюреру.

— За виняткову старанність у роботі, дисциплінованість і слухняність командування табору знімає з нього мішень штрафника і зараховує до привілейованих гефтлінгів.

Довелося подякувати Ауфмейєру за «батьківську турботу», а Плюгавий Вацек, улесливо посміхаючись, тут же споров з моєї куртки мішені штрафника.

Мене охопили суперечливі почуття. З одного боку, я був несказанно радий, що з мене зняли мішені смерті, а з другого — мені здавалося, що я начебто зрадив товаришів, бо сам обер-кат Гесс потурбувався про мене.

Ауфмейєр потеревенив ще кілька хвилин і пішов з Паулем у блок — він не терпів спеки. А що ж сказати про в'язнів карантинного блока, яких іноді по кілька годин примушували стояти по команді «струнко» під променями палючого сонця або займатися безглуздою «фізкультурою»? Причому єдиним харчуванням цих нещасних був черпак баланди, яку видавали раз на добу! В Освенцімі пайку хліба вагою в 200 грамів одержували тільки ті, хто працював у арбайтскомандах. Та й що то був за хліб! Ерзацброт, спечений із «борошна» з каштанів, жолудів, чечевиці, проса і дерев'яної тирси. Він був дуже глевкий і важкий, як камінь.

Сонце заходило. Та від розпечених за день камінних блоків і бруківки пашіло жаром. Ми лежали перед блоком прямо на землі і обмірковували події дня. Зненацька з блока вискочив Плюгавий Вацек і, вигукнувши мій номер, звелів іти до блокового. «Ну, починається», — подумав я.

На ліжку блокового Пауля розвалився у подушках і килимах Ауфмейєр. Він був напідпитку, бо лежав у мундирі й чоботях. Я відрапортував як належить і вкляк на місці.

— Ну, задоволений? — спитав він.

— Не знаю, як і дякувати вам за вашу доброту, гер блокфюрер, — відповів я.

— Ти знаєш, я міг би відправити тебе на той світ, можу зробити це й зараз, — мовив Ауфмейєр. — Але я людина слова. Пообіцяв віддячити тобі за послугу — зробив. Бачу, що й ти порядний гефтлінг, умієш жити в таборі, не опускаєшся, як інші, стежиш за собою.

Я знову подякував йому.

— Звідки ти прибув в Освенцім?

— З Мисловіцького табору, а перед тим сидів у краківській тюрмі, в Моабітській.

— О, та ти заслужений гефтлінг, з досвідом. Ну що ж, тим краще. Добре й те, що володієш німецькою мовою.

Ауфмейєр спитав, чи мене, бува, хтось не зобиджає тут. Я сказав, що ніхто не зобиджає.

— Якщо хтось обидить, скажи мені, а зараз відчини он ту тумбочку і вийми з неї пакунок.

Я зробив, як він велів.

— Там буханець білого хліба, ковбаса і маргарин. Усе візьмеш собі, — мовив Ауфмейєр, а сам не зводив із мене пильного вивчаючого погляду.

Потім він спитав, чи давно я був у Моабіті і чи не чув там про Віллі Шмідта.

— Не тільки чув, але й мав щастя сидіти з ним в одній камері, 144-й. Він був у нас за старосту, — відповів я, чим дуже обрадував Ауфмейєра.

Він довго розпитував мене про Віллі Шмідта, при цьому очі його горіли якимсь незвичайним вогнем. З цього я зрозумів, що в минулому Ауфмейєр був зв'язаний з великим гангстером однією мотузочкою. А бач, як розійшлися їхні шляхи. Віллі Шмідт — почесний в'язень Моабітської тюрми, а цей вискочив в есесівські офіцери. Воістину несповідимі твої шляхи, боже!

— Так, Віллі Шмідт — це людина екстра-класу. Таких на світі одиниці. Я дуже радий почути вісточку про цього відчайдуха.

Після того як я розповів про себе все, що вважав за можливе розповісти, Ауфмейєр на мить замислився, потім сказав:

— Зі мною ти не пропадеш, мій хлопчику. Ти розумний, видно, й «організовувати» вмієш: одяг на тобі новенький, черевики шкіряні, та й сам чистенький, охайний. Словом, умієш жити. Я хочу, щоб ти дещо робив і для мене, але попереджаю: язик тримай за зубами! Якщо десь пробалакаєшся — миттю спроваджу в крематорій. Зрозумів?

Я запевнив його, що мовчатиму, як риба, і зроблю все, що він захоче.

— Завтра повезеш на склад команди «Канада» кесселі з їжею. Та, крім кесселів, ти понесеш туди фляги із спиртом. Спирт віддаси капо команди «Канада» Вернеру. Ти його легко впізнаєш — широкоплечий білявий хлопець. На грудях у нього витатуйований зеленою тушшю орел, а на кисті правої руки — якір. Скажеш йому, що половина камінців, які він дав минулого разу, фальшиві. Отже, він заборгував мені. Так і скажеш. Тільки щоб ніхто не чув.

— Зроблю все, як велите, — відповів я.

— Я тобі довіряю, тільки май на увазі: попадешся — бери всю вину на себе, мене не вплутуй. Спитають, звідки спирт, скажеш, що вкрав у кімнаті блокового, а ми тоді підтвердимо, що спирт, відібраний з чеських і німецьких посилок, справді хтось украв. У крайньому разі тебе відшмагають і пошлють на перевиховання до мене. Звичайно, краще не попадатися.

— Можете. не сумніватися, вас я ніколи не підведу, — відповів я.

— Як ти думаєш пронести фляги? — спитав Ауфмейєр.

— Спершу треба подивитися, які фляги.

Блокфюрер підійшов до письмового столу і витяг із потаємної шухляди дві продовгуваті плескаті фляги, наповнені рідиною. При цьому руки його трохи тремтіли. На мить мені здалося, що переді мною не есесівський офіцер, а звичайний злодюга з тих злодюг, які вважали себе інтелектуалами, королями кримінального світу. Такі поблажливо ставилися до всіх, хто їм симпатизував і допомагав, але нещадно розправлялися з тими, хто ставав на дорозі. Власне, Ауфмейєр мало чим відрізнявся од них. Правда, на відміну від своїх колег-грабіжників, які в гонитві за наживою вважали, що кожен неарієць, котрий володіє якимись матеріальними цінностями, повинен якомога швидше зникнути з лиця землі, Ауфмейєр являв собою тип грабіжника-гуманіста. Обдираючи свою жертву, він не посягав на її життя.

Блокфюрер дав мені дві фляги, наповнені спиртом. Поки я розглядав їх, він дивився на мої руки. Його увагу привернули свіжі рубці від численних ран, які тільки недавно загоїлися.

— Що то? — спитав Ауфмейєр.

— Пам'ять із гестапівської тюрми, пане блокфюрер. Ауфмейєр засміявся:

— Результат розмови по щирості з гестапівцями? То розмова не з приємних. У гестапо мертва хватка… — поспівчував мені блокфюрер, на мить задумався, мабуть, згадавши щось своє, а потім спитав: — Ну, що ти придумав? Як проноситимеш ці фляги?

Я крутив у руках пласкі металеві фляга місткістю приблизно з літр кожна. Як видно, їх виготовляли на замовлення для потреб контрабанди. Робота явно кустарна, хоч і ювелірна. Кожна фляга завтовшки сантиметрів чотири, витягнута в довжину і з одного боку ввігнута, а з другого випукла. Згори біля горла і знизу під денцем було припаяно по два вушка для шнурків — це щоб її можна було прив'язати до стегна чи до ноги.

Я сказав Ауфмейєрові, що найкраще буде ховати флягу під одягом на животі так, щоб ремінь штанів проходив по середині фляг і щільно притискав їх до живота. При цьому враховувався шаблон, якого дотримувалися німці під час обшуку. Як правило, обшук проводився знизу вгору, починаючи од взуття і кінчаючи шапкою. Есесівець, котрий обшукував, присідав навпочіпки і обмацував ноги, стегна. В момент, коли він випростувався, щоб обшукувати вище, треба різко втягти живіт і пласкі обтічні фляги непомітно опустяться по ногах у холоші штанів. Арештантські штани широкі, бахматі і легко маскують таку операцію.

Ауфмейєру не терпілося негайно перевірити запропонований мною спосіб. Ми кілька разів проробили маніпуляцію з флягами. Наслідки були блискучі, і блокфюрер радів, наче дитя.

— Молодець! Та ти справжній професор і можеш дати фору будь-якому зеленому. Чудово! — не переставав він захоплюватися простотою й надійністю запропонованого мною способу ховати фляги.

— А як ти думаєш проносити золото, коли повертатимешся назад? — запитав Ауфмейєр.

— Можна в кесселі, — відповів я. — Кессель має подвійні стінки, між якими для ізоляції поставлена коркова прокладка. Частину прокладки можна буде вийняти і в тайник, що утвориться, сховати золото. З таким кесселем можна пройти через будь-який контроль…

— Варіант чудовий, але є простіший — золото нестимеш у роті, — сказав Ауфмейєр.

— А як накажуть роззявити рота?

— Це виключено. Тим більше, що я з деким домовився. А взагалі, все може бути. Од випадковостей ніхто не застрахований. Головне — ні в якому разі не признаватися, кому несеш золото. Треба казати, що несу для себе з метою виміняти хліба. Про все інше я потурбуюся сам. Не підведеш?

— Можете не сумніватися, пане блокфюрер.

— Гаразд, я тобі вірю. Завтра повезеш обід у команду «Канада». Але тобі потрібний надійний помічник.

— Є в мене такий хлопець, мій друг і двоюрідний брат.

— Номер?

— 131501. Звати — Георг. Він старший над командою прибиральників.

— А-а, це той співак? — пожвавішав Ауфмейєр.

— Так. Він походить із німецької сім'ї, бо його мати німкеня. От тільки в нього пропали документи, які підтверджують, що він арієць. Хлопець залізний.

— Чудово, поклич його сюди.

Жора нервово ходив по майданчику біля блока і зустрів мене запитаннями:

— Чого так довго? Що трапилось?

Я коротенько виклав йому суть справи і під кінець спитав, чи правильно я вчинив, погодившись на пропозицію блокфюрера.

— Правильно! — не роздумуючи, сказав Жора. — Нам золото теж знадобиться. Треба рятувати своїх хлопців. Для цього потрібні продукти й медикаменти. З голої пучки не розживешся. Купити можна тільки за золото.

Удвох ми зайшли до Ауфмейєра. Хвилин за п'ятнадцять усе було домовлено, ми відрепетирували маніпуляцію з флягами й монетами. Упевнившись, що все гаразд, Ауфмейєр звелів нам іти, пообіцявши, що віднині ми кожного дня одержуватимемо буханець хліба, півкілограма ковбаси і пачку маргарину, а табірного зупе — скільки захочемо.

Ще раз подякувавши блокфюрерові, я і Жора вийшли. Як тільки ми опинилися в затишному куточку, одразу ж зазирнули в пакет і, вражені, ахнули: там був буханець справжнього білого хліба, без домішки тирси й просяної муки, півкілограма ковбаси і пачка маргарину — нечуване багатство в таборі смерті. Та радість нашу потьмарило усвідомлення того, що ми попалися в сіті Ауфмейєра. Чим тільки все це закінчиться…

За туалетною кімнатою була невеличка комірчина, в якій зберігалися відра, щітки, швабри, каустична сода, ганчірки та інший господарський інвентар для прибирання. Усе це було зараз у віданні Жори як старшого над прибиральниками. Цю комірчину ми називали каптьоркою. У Жори був ключ од неї. Тут ми ховали й «організовані» за день продукти для дяді Вані і Гриші Шморгуна.

Замкнувшись у каптьорці, ми дістали схованого ножа і розділили хліб, ковбасу й маргарин на двадцять однакових порцій, після чого я збігав на майданчик, розшукав прибиральників. Вони по черзі заходили в каптьорку, і кожен одержував свою порцію. Певна річ, ніхто з них не знав, якою ціною ми добули ці продукти…

Увечері ми з Жорою відпросилися в штубового Зінгера годинку «погуляти». Він дозволив, але попередив: «Гуляйте, тільки не попадайтеся і не спізніться на аппель». Штубовий гадав, що ми йдемо «організовувати». Власне кажучи, так воно й було: ми йшли «організовувати», але не речі, як думав штубовий, а продукти. Зараз нас зібралася чимала сімейка — двадцять чоловік. Їх треба було чимось годувати. Це був наш обов'язок, оскільки ми з Жорою перебували в привілейованому становищі порівняно з іншими товаришами.

До вечірнього аппеля лишалося години півтори. Вирішили заглянути в четвертий і шостий блоки. У них жили проміненти з числа німців, поляків і чехів. Вони займали в таборі командні посади й одержували з дому посилки.

У четвертому блоці ми зайшли прямо в штубу промінентів. Там стояло штук дванадцять двоярусних дерев'яних ліжок, застелених добротними шерстяними ковдрами. В приміщенні було чисто й охайно. Чоловік двадцять табірних аристократів саме вечеряли. Чого тільки не було в них на столі! І ковбаси, і сир, і варення, і домашнє печиво…

Я спитав, чи не хочуть шановні добродії послухати славетного співака Георга. Добродії недовірливо, зміряли нас поглядами, презирливо скривили губи і спитали: «А якою ж мовою він співатиме?» — «А якою ви захочете!» — відповів я. Це справило враження. Жора проспівав три пісні: німецьку, чеську і польську. Успіх був разючий. Придурки довго не хотіли відпускати його, замовляючи нові й нові пісні. Мабуть, Жорин спів будив у їхніх очерствілих душах щось людяне, бо в декого навіть показалися сльози на очах. Проміненти не поскупилися: вони дали нам хліба, сала, банку консервів і печива.

— Бачиш, малюк, мистецтвом скрізь можна заробити шматок хліба, навіть серед дикунів, — філософськи мовив Жора, коли ми поверталися до свого блока.

Не встигли ми зайти в комірчину і замкнутися, як хтось нетерпляче постукав умовленим стуком. Ми відчинили. В комірчину, заточуючись, нетвердим кроком зайшов в'язень і в знемозі притулився спиною до стіни. Він був увесь у крові, обличчя страшенно розпухло, одного ока зовсім не видно. Ми насилу впізнали в ньому Гришу Шморгуна, який щойно повернувся з арбайтскоманди в табір…

— Пити… — кволо вимовив він.

У комірчині стояло дві миски холодної баланди, залишеної нами з обіду для дяді Вані і Гриші. Ми дали йому одну миску. Він випив її і безсило опустився на ящик. Шамкаючи беззубим ротом — йому, очевидно, вибили зуби, — Гриша сказав:

— Дядю Ваню вбили, гади… завтра й мені те буде…

Ця звістка приголомшила нас. Насилу повертаючи язика, Гриша розповів, що сьогодні капо Адольф шаленів, як ніколи. Він без кінця чіплявся до дяді Вані, всіляко знущався з нього. Годин за три до закінчення роботи дядя Ваня не стерпів і ударом лопати розчерепив негідникові голову. Есесівці розстріляли дядю Ваню, а з ним ще двадцять в'язнів. Всіх інших побили до крові. Вони б усіх розстріляли, та комусь же треба було нести трупи в табір.

— І сам не знаю, як я залишився живий, — раз по раз тіпаючись, розповідав Гриша.

Шморгуна треба було рятувати за всяку ціну.

— Уся надія на тебе, — сказав я Жорі. — Поговори сьогодні ж із Плюгавим, щоб не посилав Гришу в штрафну команду.

— А що ж я йому запропоную, цьому покидькові? — мало не плакав Жора. — У мене ж нічого немає, а співати він може примусити мене за баланду або й даром.

— А що як пообіцяти йому золото, яке ми «організуємо» завтра? — несміливо спитав я.

— Доведеться іти й на це. Іншого виходу в нас немає,—. відповів Жора.

Ми промили Гришині рани теплою водою, сяк-так перев'язали. Потім віддали йому половину принесених нами продуктів. Часу лишалося обмаль.

На наше щастя, прийшов зв'язковий від Антоновича Володя Бєлгородський. Ми в кількох словах розповіли йому про загибель дяді Вані, розповіли про свої клопоти і про те, що завтра йдемо «організовувати» золото Ауфмейєрові. Володя схвалив наш план і пообіцяв завтра ж прислати Ганса.

Він порадив із золотом бути дуже обережними, інакше і самі загинемо, і Гришу занапастимо. «Раджу, — сказав він, — більшу частину організованого золота віддати Ауфмейєру, щоб не викликати його підозри. Правда, дізнатися, скільки ви принесли золота, він не зможе, бо не має доступу в «Канаду», та все одно будьте насторожі. Плюгавому дайте не більше двох монет. Усе, що залишиться, — віддасте людині, яку ми пришлемо», — напучував нас Володя.

Почався вечірній аппель. Ми допомогли Гриші вийти на шикування і попросили в'язнів, з якими він стояв в одній шерензі, потримати його до кінця аппеля. Ще добре, що Гриша стояв у дев'ятій шерензі і Ауфмейєр бачив там тільки голови в'язнів.

Аппель минув благополучно. За півгодини пролунали короткі гудки табірної сирени. Згідно встановленого розпорядку через п'ятнадцять хвилин сирена просурмить довгі гудки, після чого заборонялося будь-яке ходіння не тільки по табору, але і в блоках. В'язні поспішали до відбою закінчити усі свої справи. У ці хвилини, а також у ранкову пору в блоках був справжнісінький розгардіяш. Штовханина й тіснява були такі, що кволих і хворих нерідко збивали з ніг і затоптували. Ми заздалегідь провели Гришу до нар.

За мить аппельплац опустів. Ми з Георгієм підійшли до Плюгавого і почали з ним важку розмову про Гришу Шморгуна. Вацек довго не погоджувався. Тільки після того, як ми пообіцяли принести йому золота і заприсяглися, що не скажемо нікому й слова, він дав згоду два дні не посилати Шморгуна на роботу в штрафну команду.

Ми повернулися до шлафзали. Тут уже стихала метушня. За шматок хліба Жора умовив одного нашого сусіду помінятися з Гришею місцями. Побитого товариша ми забрали до себе. Уночі він стогнав, метався, марив. То вигукував ім'я дяді Вані, то кликав якогось комісара з Севастополя, часто просив пити. Я цілу ніч не спав біля нього. Тільки вдосвіта з годину подрімав. Мене розбудила сирена підйому. Голова наче свинцем налита, у вухах шумить. А попереду був важкий Освенцімський день…

18

Удосвіта ми насилу розбуркали Гришу, вивели на аппельплац і поставили в стрій. На всякий випадок Жора нагадав Плюгавому про наше прохання. Вацек був чогось лютий, як оса, і витріщився на Жору:

— Не в'язни, без тебе нудить!

Ми розуміли, що життя Гриші Шморгуна зараз цілком залежить від цього негідника: захоче — пошле в штрафну команду, тоді Гриші кінець, захоче — залишить у таборі. Як тут було не хвилюватисяі А Гриша через силу стояв у строю. Лице в нього розпухло й було чорне від синців, саморобні бинти наскрізь просочилися кров'ю.

На наше щастя, жадібність взяла гору, і Вацек залишив Гришу в таборі.

Цього дня усе йшло своїм звичаєм. Після аппеля Янкельшмок з кількома полигачами влаштували для двох тисяч в'язнів блока «спортивні заняття». Ох, і колобродив же цей ГітлерчикІ Важко навіть розповісти, як він мордував бідолашних в'язнів, як він упивався своєю владою над ними. Негідник раз у раз пускав у хід свого замашного кия, лупцюючи тих, хто, на його думку, симулює, стараючись зберегти сили. Наше щастя, що команду прибиральників не ганяли на ці заняття.

Серед нас був один новенький — Микола Єрошко[73], колишній секретар райкому комсомолу одного з прикордонних районів. Його тільки вчора Жора взяв у нашу команду. Микола був дуже запальний і, бачачи, як збиткується над в'язнями Янкельшмок, аж кипів. Він ніяк не міг зрозуміти, чому підпільники потурають цьому паскуді, чому досі не знищили його. Відверто кажучи, я сам був такої думки.

Ще до початку «спортивних занять» Жора забрав усіх прибиральників, а з ними й Гришу Шморгуна в блок. Похмура шлафзала стала для нас рятівним островом. Велетенське приміщення, заставлене чотириярусними нарами, було безлюдне. Гришу ми поклали на те місце, де нещодавно лежав я.

Вісімнадцять чоловік під керівництвом Жори приступили до прибирання приміщення, а я залишився біля скаліченого товариша, поглядаючи, чи не йде Ганс. Минула година, друга, а Ганса не було. Я хвилювався дедалі дужче. Нарешті прийшов Ганс. Він, видно, дуже поспішав, бо захекався, і минуло кілька хвилин, перш ніж він оддихався. Ганс уже про все знав і тому, не гаючи часу на розпитування, приступив до роботи. Години півтори він промивав, обробляв йодом і перев'язував Гришині рани. Закінчивши роботу, сказав нам:

— Медикаменти потрібні, як повітря. Ми дістаємо їх у «канадців», а здебільшого через вільнонайманих, дістаємо з великими труднощами, за золото. Отже, золото нам дуже потрібне. І все одно я особисто проти того, що ви стали «організаторами» Ауфмейєра. Для вас це добром не закінчиться. Дуже вже примітні ви стали — ти, Георг, як співак, а ти, Орлятко, як гефтлінг, якого удостоїв своєю увагою сам Гіммлер. Крім того, з тебе зняли мішені штрафника перед двома тисячами в'язнів. Вас усі знають, кожен ваш крок у всіх на виду. Це може кінчитися плачевно для вас, та й не тільки для вас.

— Що ж нам робити? — спитав Жора.

— При першій же можливості вас треба призначити на транспорт і вивезти звідси. Причому це треба зробити несподівано, щоб Ауфмейєр не встиг перешкодити.

На цьому ми попрощалися з Гансом, мудрим, скромним і безстрашним німцем. Важко навіть уявити, що б ми робили, якби не Ганс, милий, добрий Ганс.

Без чверті дванадцять у блок прийшов Ауфмейєр й одразу подався до кімнати старости. Ми з Жорою чекали виклику. Він не забарився.

— Готові? — спитав Ауфмейєр, коли ми прийшли.

— Готові.

— Беріть чотири фляги, ховайте — ще раз прорепетируємо, — сказав він, глянувши на годинник.

Репетиція пройшла успішно. Після цього блокфюрер покликав капо Зігфріда, і той повів нас до есесівської кухні.

Нічого подібного я ще не бачив у своєму житті. Кухня була обладнана за останнім словом техніки і більше нагадувала лабораторію науково-дослідного інституту. Казани, каструлі, посуд, столи і допоміжні механізми — усе тут виблискувало хромом і нікелем, вражало незвичайною, стерильною чистотою, порядком. Важко сказати, скільки в'язнів прибирали тут ночами, драїли й начищали до сліпучого блиску кожен металевий предмет, кахляні підлоги та стіни, але все тут сяяло і виблискувало, а повітря було прохолодніше, ніж на вулиці, хоча в десятках велетенських казанів варилися страви. Під стелею і в стінах безшумно працювали вентилятори, звідкись подавали охолоджене повітря. Це була зразкова фабрика-кухня, обладнана за останнім словом техніки.

Рядами, строго симетрично стояли закриті кулеподібні казани місткістю в тисячу літрів кожен, устатковані термометрами, манометрами і ще якимись приладами. У другому кінці кухонного залу вишикувалися в ряд білі кахляні плити, на яких смажилося м'ясо. Над плитами — витяжні труби, пофарбовані в білий колір. Казани, плити і всі підсобні механізми працювали на електриці. І ніде ні пари, ні диму, ні кіптяви.

На кухні трудилися десятки кухарів з числа німецьких в'язнів. Усі вони були високі на зріст, молоді, усі один в один, як перемиті. Видно, таких спеціально підбирали сюди. На кожному був білосніжний, накрохмалений і акуратно відпрасований халат, на головах такі ж білосніжні ковпаки. За роботою кухарів-в'язнів стежили спеціалісти есесівці, так само в білих халатах, але під халатами в них були не прості білі, а шовкові манки, на головах не ковпаки, а есесівські пілотки, а на поясах висіли парабелуми.

Капо привів нас у зал роздачі, звідки через широкий отвір у стіні і скляні перегородки було видно всю кухню. Кесселі, наповнені стравою, із головного залу кухні на спеціальних візках-автокарах вивозили у зал роздачі. ЦІ візки мали оригінальну конструкцію, були рухливі й верткі. Вони котилися плавно й безшумно на колесах з надувними шинами, а спеціальний пристрій дозволяв підіймати важкі кесселі до рівня естакади, де їх забирали два робітники. Далі кесселі рухалися самі похилим спуском, оббитим цинковими листами, до спеціальної платформи, де їх приймали інші робітники. Підхопивши за ручки важкий кессель, вони, як оком змигнути, ставили його на машину, що впиралася відкритим кузовом у платформу.

До платформи один за одним під'їжджали грузовики й пікапи, на які вантажилися кесселі з їжею. Командував тут шеф кухні — кюхефюрер — есесівський офіцер. В руках він тримав книгу в шкіряних палітурках, у якій робив позначки: скільки і кому відпускалося їжі.

Мене здивувало, що кожна машина затримувалася біля платформи не більше хвилини. Вражала синхронність роботи вантажників і підсобних робітників. Кожен їхній рух був розрахований, натренований, сказати б, оптимальний, їхня робота, як і робота всієї фабрики-кухні, створювала враження чіткого, синхронно відрегульованого механізму.

Есесівська кухня вразила мене. Та нитка моїх думок тяглася далі і викликала невеселі роздуми. Досягнення науки і техніки, висока, справді наукова організація праці й культура виробництва — усе це було поставлене на службу панам есесівцям і їхнім холуям. А неподалік від чудо-кухні голодні і вкрай виснажені в'язні вергали на собі мішки з цементом, носили каміння, вручну копали траншеї примітивним доісторичним способом. Вони пухли з голоду й помирали, як мухи. Сите розкішне життя одних — рабський труд, голод і смерть других, усі земні радощі одним — усі земні муки другим. «Кожному своє», — полюбляли говорити фашисти.

Я не раз чув в Освенцімі, що лагерфюрер Рудольф Гесс пишався трьома речами: крематоріями, есесівською псарнею і есесівською кухнею. Справді, було чим пишатися…

У залі видачі висів електричний годинник. Я спеціально простежив: за чверть години було відпущено двадцять машин і відвантажено не менше трьохсот кесселів місткістю в 25 і 50 літрів. Це був обід для есесівських підрозділів, розкиданих по всьому Освенціму.

Команда «Канада» була останньою в черзі, а перед нами одержувала їжу зондеркоманда, що обслуговувала крематорії. По кількості кесселів, відпущених їй, можна було визначити число в'язнів, що працювали там. Їх було приблизно тисяча чоловік. Для зондеркомаидівців і «канадців» їжа видавалася та сама, що й для есесівців, із тих же казанів і за тими ж нормами. Висновок напрошувався сам по собі: роботі цих двох команд адміністрація табору надавала особливого значення і не шкодувала найкращих продуктів для в'язнів цих команд, незважаючи на те, що в них працювали виключно євреї, як правило, добровольці, за винятком капо, котрі призначалися здебільшого з німецьких кримінальних злочинців. Та повернемося в зал роздачі їжі.

Хвилин за п'ять до того, як підійшла наша черга, з команди «Канада» прибув грузовик. Капо наказав нам залізти в кузов і приймати кесселі, які подаватимуть робітники. Машина була завантажена блискавично, а ми з Жорою, поки вергали важкі кесселі, встигли кілька разів обмитися потом.

Шофер нашої машини вже завів мотор і хотів їхати, коли із залу видачі вибіг сам кюхефюрер і наказав зачекати. Виявляється, забули відвантажити зондеркоманді крематорію № 1 цулягу, тобто спеціальну добавку їжі, яка майже щодня за рознарядкою рапортфюрера як заохочення видавалася деяким робочим командам і групам в'язнів. Такий метод стимулювання потрібних начальству гефтлінгів широко практикувався в Освенцімі. Цуляга, як правило, ставала здобиччю блокових і капо. Вони розпоряджалися нею, як хотіли: частину роздавали своїм холуям штубовим, писарям та іншим промінентам, а більша частина йшла на «організацію», різних речей і коштовностей, тобто на спекуляцію.

Нам подали п'ятдесятилітровий кессель макаронів з м'ясом, які призначалися для зондеркоманди крематорію № І, та п'ятдесят літрів для «Канади». «Все одно ви проїжджатимете мимо крематорію, — сказав кюхефюрер есесівцю, котрий супроводжував нас. — Пряма дорога в «Канаду» перерита — прокладають якісь труби».

Перш ніж машина рушила, він двічі повторив, що цулягу треба вручити особисто капо Камінському. З цього я зрозумів, що кюхефюрер був дуже зацікавлений у тому, щоб цуляга потрапила до рук Камінського, а не когось іншого.

До крематорію було ще метрів з двісті, а ми вже задихалися від нестерпного смороду, який ішов звідти. Есесівець завбачливо вийняв з кишені хусточку і, покропивши її одеколоном, затулив носа. Навіть він, який уже до всього звик в Освенцімі, не витримував цього страхітливого смороду.

Біля воріт крематорію нас зустрів вартовий есесівець.

— Що, не подобаються тутешні аромати? — насмішкувато спитав він у нашого конвоїра. — Ех, ти, панночка з одеколоном в кишені! Тобі замість есесмундира більше пасувала б спідниця.

Наш есесівець не реагував на ці кпини, можливо тому, що вартовий був напідпитку. Він тільки на мить одірвав від обличчя хусточку і сказав, щоб покликали Камінського. Вартовий нагукав одного з гефтлінгів, які підмітали двір, і наказав йому розшукати капо.

Я з завмиранням серця дивився на споруду, яка день і ніч стукала в свідомість кожного Освенцімського в'язня і яку я вперше бачив так близько — з кузова автомашини вона була перед нами наче на долоні.

Територія цієї сатанинської фабрики смерті була обнесена двома рядами колючого дроту під струмом високої напруги. На одній половині двостулкових металевих воріт білів щит, на якому великими гарними літерами написано по-кімецьки: «Стій! Пред'яви перепустку!» Це попередження було тут безглузде, бо навряд чи знайшлися б охочі добровільно зайти на територію цієї пекельної споруди. Але тут у всьому був зразковий порядок.

Довкола зеленіли акуратно підстрижені симетричні газони з густою, наче щетина, травою, на якій лежали зкільцьовані гумові шланги для поливання. Але трава, хоч її й поливали щодня, була припорошена чорною сажею і через те здавалася чорно-зеленою — адже з труби крематорію день і ніч вивергалася пухнаста жирна сажа й, осідаючи, покривала все довкола чорним саваном смерті. Ліворуч од воріт досить велика округла клумба квітів, які утворювали вигадливий, барвистий килим, теж припорошений сажею.

Перед самим крематорієм був рівний майданчик, посиланий жовтим пісочком. Праворуч стояв навіс під черепицею. Під навісом на великому дерев'яному щиті, пофарбованому в червоний колір, акуратно розвішано найрізноманітніший протипожежний інвентар. Тут же стояли велетенські металеві бочки і дві цистерни з написом «вода», ящики з піском, а на спеціальних підставках лежали скачані брезентові шланги; трохи обіч висіла ціла батарея вогнегасників. Далі за навісом праворуч височіли довжелезні штабелі дров, а трохи осторонь стояли металеві бочки з написами «нафта». Цей перший Освенцімський крематорій збудували в 1940 році. Він працював на дровах і нафті. А щоб не було перебоїв, дрова заготовляли про запас.

Між навісом і боковою стіною крематорію просто неба на землі я побачив штабель голих трупів, очевидно, сьогодні вранці звезених сюди з усіх блоків й арбайтскоманд центрального табору. Хоча самі трупи й землю навколо них щедро посипали хлоркою, над штабелем роїлися тисячі мух. Під променями липневого сонця трупи швидко розкладалися, і від них ішов густий, як патока, страхітливий сморід, від якого можна було збожеволіти. Трупи були акуратно заштабельовані: головами в один бік, ногами в другий, — наче сірники в коробці. Але те, що я побачив далі, потрясло мене: з-під штабеля раз по раз вилазили жирні зледачілі пацюки. Вони здавалися ручними, бо не звертали уваги на зондеркомандівців, які неподалік замітали двір. Уже згодом, коли мене привезли в крематорій як «сировину», я дізнався, що ці бридкі тварі живилися людською плоттю, об'їдаючи переважно обличчя трупів…

Приголомшений побаченим, я здавив Жорину руку і звів на нього розгублений, напівбожевільний погляд, ніби питаючи у свого друга: чи не приверзлося все це мені? А він увесь зібгався в беззахисний клубочок, обличчя посіріло, загострилося, на вилицях виступили тверді жовна, очі стали сухі, блискучі.

Тим часом із приміщення крематорію вийшов кремезний рудоволосий здоровило з червоною пикою, в бездоганно пошитій смугастій формі. На лівому рукаві куртки вище ліктя було видно широку жовту пов'язку, на якій чорними готичними літерами написано по-німецьки: «Капо зондеркоманди». На куртці поряд з номером яскріла шестикутна червоно-жовта зірка, яку нашивали в таборі євреям.

Здоровань неквапливо, з почуттям власної гідності попрямував до воріт. Я одразу здогадався, що це і є капо Камінський. Він був, либонь, єдиний, кого в Освенцімі називали на прізвище. Та ще більше знали його по прізвиськах Рудий Сатана і Трупожер. Це був неперевершений садист і катюга, вірний есесівський холуй, незамінимий спеціаліст, «професор» крематорійної справи. А справа ця вимагала неабиякої кмітливості й витривалості, а головне — отої товстошкурості й байдужості до людських страждань, без яких жодна нормальна людина не змогла б працювати в крематорії. Увесь табір знав, що цей негідник особисто кидав у топки крематоріїв і на велетенські кострища живих діток на очах їхніх матерів.

Есесівське начальство цінувало Камінського не тільки за холуйську відданість і жорстокість. Він був незамінимий як постачальник і вихователь кадрів для зондеркоманди. Камінський мав спеціальну перепустку на право відвідування будь-якого сектора Біркенау і центрального табору, де підбирав добровольців для роботи в зондеркоманді. Тих, хто давав згоду, він спершу готував морально і психологічно, а потім уже вчив тонкощам своєї професії.

Треба сказати, що порядні євреї, а таких була більшість, воліли краще загинути, аніж іти на цю катівську службу. Та ніде правди діти, не бракувало й таких, які ні перед чим не зупинялися, тільки б вижити. На службі в зондеркоманді від них вимагалося беззастережно виконувати усі вказівки начальства, бути безжальними до «сировини». За це їм до пори до часу зберігали життя, давали ситий харч з есесівської кухні. За прикладом свого шефа Камінського вони могли гвалтували дівчат і дівчаток, перш ніж ті потраплять до газової камери. На ці «невинні» забави зондеркомандівців есесівське начальство дивилося крізь пальці. Адже тих дівчат і дівчаток все одно потім спалювали…

Я і Жора з ненавистю й огидою дивилися на цього виродка. А він неквапливо, перевальцем підійшов до вартового, молодцювато клацнув закаблуками і, замість зробити «мютцен ап», як то вимагалося правилами поведінки в'язнів, недбало двома пальцями приторкнувся до форменої шапочки і з незалежним виглядом пройшов повз вартового. Катюга знав собі ціну і в присутності рядових есесівців тримався невимушено, з гідністю, мовляв, ми теж не ликом шиті.

Привітавшись з нашим конвоїром, він вийняв з кишені пачку сигарет, закурив, а потім, спохватившись, запропонував есесівцю:

— Пробачте, будь ласка, пригощайтесь. Сигарети прима, болгарські.

— Я курю свої, — сухо відповів есесівець, бридливо поморщився і сказав: — Ну й повітря ж у вас тут! Як ви тільки витримуєте?

— А ми вже звикли. Як бачите по мені, воно нам не вадить, — відповів капо і самовдоволено зареготав. Він стояв за два кроки від борта машини, і я не зводив з нього очей, стараючись запам'ятати кожну рису цього зрештою ординарного обличчя.

Камінському було років сорок. Він був опецькуватий, не по роках розповнілий від переїдання і постійного вживання алкоголю. На короткій бичачій шиї якось незручно сиділа велика рудоволоса голова. Одутле лискуче обличчя, вузенький лоб, червона шия і великі ширококості руки — геть усе було вкрите, наче іржавчиною, рудим ластовинням. Великі метушливі очі дивилися самовпевнено й нахабно.

Помітивши на собі мій пильний погляд, Камінський сказав добірною російською мовою:

— Чого вилупив очі, як баран?.. Все одно не минеш моїх рук.

Я промовчав.

— Бач, пролетарі всіх країн, єднайтеся навколо котелка з баландою, — сказав він по-німецьки, чомусь звертаючись до есесівця, і зареготав, задоволений із свого дотепу. — Ті он уже об'єдналися. Назавжди, — він зробив широкий жест у напрямі штабеля трупів. — Тепер черга за цими, — він показав очима на мене й Жору.

Есесівець не відреагував на слова капо. Він сухо звелів йому забрати кессель. Камінський легко завдав собі на плече п'ятдесятилітровий кессель і, підтримуючи його однією рукою, пружною ходою пішов до крематорію, явно хизуючись своєю силою. В променях сонця його руді руки і шия здавалися вимочені в крові. Наша машина поїхала. Есесівець довго дивився на постать Камінського з кесселем на плечі і, ні до кого не звертаючись, сказав:

— Пфюі екель — лайхенфрессер[74], — потім сплюнув за борт машини й одвернувся.

Крематорій лишився далеко позаду, але я весь час відчував у себе за спиною ного мертвотний подих, а перед очима стояв штабель трупів, над яким роїлися тисячі мух і з-під якого виповзали ліниві, жирні пацюки. Страшно було навіть подумати, що я сам можу опинитися в тому жахливому штабелі і, перш ніж згоріти в крематорії, служитиму поживою для розжирілих крематорських пацюків…

Чомусь нашому капо перепустку в «Канаду» не виписали, і він супроводжував нас тільки до кухні. Очевидно, адміністрація табору старалася звести до мінімуму кількість осіб, які відвідуватимуть «Канаду».

Біля воріт другої команди «Канада» нас уже ждала група в'язнів. Машину на територію «канадців» не пустили. Кесселі з неї тут же розібрали в'язні. Ми з Жорою несли двадцятип'ятилітровий бачок. Як тільки підійшли до прохідної, пролунала ненависна команда «хальт!». «Обшукуватимуть», — майнула думка. Від неї по спині забігали мурахи. До мене підійшов довготелесий есесівець і, присівши навпочіпки, почав обмацувати мої ноги знизу вгору. Я бачу його засмаглу червону потилицю, широку спину і довгі, кістляві руки. Ось він розігнувся, випростався, та, перш ніж його рукн торкнулися мого пояса, я різко втягнув живіт і відчув, як обидві фляги ковзнули вниз. Усе відбулося так, як і передбачалося. Наче вві сні чую голос: «Гут. Нехсте!»[75] Після мене обшукали Жору. «Форвертс!» — це слово зараз здалося мені чарівною музикою. Підхоплюємо свій бачок і, не відчуваючи його ваги, швидко йдемо в глибину двору, захаращеного дерев'яними бараками. За нами вервечкою «канадці» з кесселями в руках. Похід замикали чотири в'язні, котрі несли носилки-фургон з хлібом.

Посеред двору стояв дерев'яний навіс із тонких білих дощок. Він нагадував літній павільйон і правив есесівцям команди «Канада» за їдальню. Очевидно, місце для їдальні було вибране не випадково. Звідси видно всю територію «Канади».

Нас зустрів білявий здоровило, одягнений у легкий літній костюм із світлої тканини. Куртка на ньому була розстебнута, на грудях видно розкриленого орла, майстерно витатуйованого зеленою тушшю. Я одразу збагнув, що це капо Вернер. Відправивши «канадців», він пильно подивився нам в очі, недовірливо косуючи на вінкелі з буквою «R» на куртках.

— Ваше ім'я Вернер? — спитав Жора.

— Вернер, а що?

— Привіт вам од нашого шефа. Ми з 2-А.

— Дуже радий, спасибі, — дружелюбно відповів кало.

— Ми тут дещо принесли вам…

— Ідіть сюди, — сказав Вернер і повів нас до шафи. Висунувши нижню шухляду, звелів: — Кладіть.

Ми вийняли з холош штанів чотири літрові фляги спирту і поклали в ящик.

— Хо, чотири літри! Чудово! — вигукнув він, не в силі приховати свою радість. Вернер одгвинтив одну з фляг і, спробувавши рідину на язик, вигукнув: — О-о, вун-дербар![76]

Він злодійкувато озирнувся, потім засунув руку далі в шухляду і вийняв звідти червону емальовану миску із звичайною сіллю. Розгрібши сіль, дістав, з-під неї цілу жменю новісіньких золотих монет. Вернер одрахував нам по десять монет і сказав: «Сховайте. Це для шефа. А ці дві для вас особисто».

Ми одразу ж сховали монети в рот.

— Не поспішайте, — засміявся капо. — Я ще нагодую вас обідом. Ну, а вже на десерт будуть монети. Сподіваюся, ви вмієте тримати язика за зубами? — враз посерйознішав він.

— Можете не сумніватися, — відповів Жора.

— Якщо попадетеся, скажіть: золото знайшли випадково он біля того барака під килимами. Тоді доведеться копнути пару юд, котрі сортирують килими. Але можуть коцнути й вас, якщо шеф не заступиться. Я тут нічим не зможу допомогти, сам ходжу по канату.

Чим більше я придивлявся до Вернера, тим більше він мені подобався: простий, відвертий хлопець. Важко було повірити, що перед нами аферист і вбивця.

— А нащо це маскування? — спитав Вернер, дивлячись на Жорин вінкель і букву «R».

— Ніякого маскування немає, це мій вінкель, — відповів Жора.

— Хіба ти не німець? — здивувався Вернер.

— Я німець, але народився в Росії, через те й вінкель такий.

— Це ж несправедливо! — обурився Вернер. — Німець залишається німцем, хоч би де він народився.

— Ти маєш рацію, Вернер, — зажурено мовив Жора і повторив слова популярної тоді пісні: «Німцем я родився, німцем я й помру…» Нічого не вдієш, так сталося, що в мене пропали документи.

— А цей — росіянин? — спитав Вернер, кивнувши на мене.

— Так, але хлопець гарний, на нього цілком можна покластися, — поспішив заспокоїти Вернера Жора. — Ми з шефом довго вивчали його і не раз перевіряли.

— Ну, гаразд, ідіть он у той барак, покрутіться там, а вдарить гонг на обід, станьте на лівий фланг строю. Пообідаєте з нами, після чого заберете порожні кесселі. Під час обіду зі мною ніяких розмов. Зрозумів?

— Яволь, — відповів Жора, і ми пішли в барак.

Хоч ми з Жорого уже близько місяця перебували в Освенцімі і встигли узнати й побачити на власні очі дуже багато, те, що ми побачили зараз, перевершило всі наші уявлення про злочини есесівців і потрясло нас до глибини душі. Між бараками просто неба лежали велетенські бурти килимів, ковдр, всякого одягу, валізок, дитячих колясок, протезів, зонтів та інших речей.

Між другим і третім бараком височіла величезна скирта чоловічих пальт найрізноманітнішого крою, пошитих, либонь, усіма фабриками світу. Поруч — гора плащів і макінтошів, далі — жіночі пальта і купи дитячого одягу. Останній ще не встигли розсортувати, бо в цих купах в хаотичному безпорядку лежали звалені дитячі пальтечка, кофточки, платтячка, сорочечки, штанці аж до шкарпеток і повзунів включно. Ця гора дитячого одягу була заввишки в одноповерховий будинок. Між третім і четвертим бараками ми побачили цілі стоси білизни — окремо чоловічої і окремо жіночої. Далі було найрізноманітніше взуття, також розсортоване на три окремі купи — чоловіче, жіноче, дитяче. Особливо вразили мене милиці й протези. Десятки тисяч штук! Здавалося, їх відібрали в калік усього світу і для чогось звезли в Освенцім.

Ми зайшли в барак. Частина в'язнів сортували і впаковували килими. Кілька чоловік, наче годинникарі або ювеліри, сиділи за окремими столами з лупами в руках і сортували камінці та найрізноманітніші вироби з золота. На нас ніхто не звернув жодної уваги. Хоча поблизу не було есесівців, робота кипіла. Очевидно, тут була своя система, стимулювання й заохочення праці, яка не мала нічого спільного з табірною системою терору і моріння голодом. Тільки в самому кінці барака, подалі від пилюки, два есесівці грали в карти, не звертаючи жодної уваги на те, що робиться в бараці. Біля них стояла надпита пляшка і келихи, з яких вони раз по раз відсьорбували якийсь напій.

Біля входу ліворуч і праворуч у стосах, що сягали даху, лежали найцінніші килими. Стелі в бараці не було. Сам барак був дуже довгий і не мав жодних перегородок усередині.

Уся територія «Канади» була велетенським складом найрізноманітнішого майна й одягу, награбованого есесівцями у своїх жертв. У цей же барак, очевидно, зносили найцінніші речі. Чого тут тільки не було — килими, хутра, унікальні гобелени, цінні картини, скирти шерстяних ковдр, жіночі плаття, вишиті бісером, розцяцьковані коштовними камінцями, найрізноманітніші ювелірні вироби, антикварний посуд, предмети розкоші, зроблені із золота, срібла, слонової кості тощо. Один із столів був завалений золотими годинниками, браслетами, ланцюжками, пудреницями, портсигарами, кольє, медальйонами, монетами, окулярами і пенсне. Мою увагу привернуло розп'яття Ісуса Христа із щирого золота. На голові Христа був терновий вінок, оздоблений великою кількістю камінців. За столом сидів сивий, як лунь, пейсатий чоловік із зморщеним, наче печене яблуко, обличчям. Через відчинене вікно падали промені сонця, визолочуючи пилюку і яскраво освітлюючи золоті речі. Вінок на голові Христа мінився усіма кольорами веселки, утворюючи сяючий німб. Краплями крові барвіли рубіни.

Дехто може здивуватися, що люди, яких везли в Освенцім на знищення, брали з собою стільки всяких речей — починаючи від килимів і кінчаючи медичними інструментами та ювелірними виробами. Річ у тому, що вони не знали, куди їх везуть. Офіційно фашисти «переселяли» їх на «нові землі», на безмежні «східні простори». От вони й брали з собою все, що могло знадобитися на новому місці мешкання. Лікар віз інструменти і медикаменти, швець — шевський інструмент, шкіру, дратву, ну а банкіри везли золото, валюту, коштовності. Кожен сподівався на новому місці працювати за своїм фахом, займатися своїм гембелем. Фашисти пограбували їх до нитки, а самих знищили. Мерзенні правителі рейху не гребували нічим: брали золото, коштовності, зуби, одяг, білизну, окуляри, дитячі повзунки, милиці і протези, а коли вже нічого було взяти, переробляли свої жертви на попіл, яким удобрювали поля. Мене тільки дивувало, чому всі ці люди дали обдурити себе, чому вони навіть у свою смертну годину не пробували чинити опір, не кидалися на катів, а покірно йшли на смерть? А дехто навіть купував собі життя страшною ціною — ставав підручним есесівських людожерів біля газових камер і печей крематоріїв.

Усе побачене в «Канаді» приголомшило нас. Та ось ми вздріли таке, від чого кров холонула в жилах: в одному кутку барака лежала величезна купа жіночого волосся. Якого волосся тут тільки не було! Чорне, каштанове, русяве, кольору стиглої пшениці, льняне, зовсім світле — вперемішку лежало волосся усіх рас, націй, народів і народностей земної кулі. Не важко було розрізнити ніжне шовковисте волоссячко з дитячих голівок. Не вірячи своїм очам, я торкнувся дитячих кучериків і відсмикнув руку, наче приторкнувся до розпеченого заліза. Страшно навіть подумати, що фашисти, перш ніж спалити свої ліертви, зрізали з них волосся, мовляв, не пропадати ж добру!

Ми з Жорою у скорботному мовчанні дивилися один на одного, не в змозі промовити й слова. Досі ніщо нас так не вражало на цьому сатанинському складі — ні купи одягу, ні гора протезів і милиць. То були неживі предмети. Але волосся… Окремо на стелажах лежали акуратно заплетені і, видно, зрізані при самій голові дівочі коси. Кількасот дівочих кіс! Як це страшно! Перш ніж спалити свої жертви, фашисти примусили їх заплести коси, щоб самим потім не марудитись.

Забігаючи наперед, розповім такий випадок. Після війни одна американська мільйонерка, подорожуючи по Західній Німеччині, купила гарну дівочу косу і послала її своїй доньці за океан. Через кілька років ця ж мільйонерка відвідала Освенцім і серед експонатів Освенцімського музею побачила коси спалених фашистами дівчат.

Туристка знепритомніла і того ж дня зателеграфувала доньці, щоб та спалила косу.

Біля купи волосся стояли ваги. Два в'язні пакували волосся у лантухи і ретельно зважували, а третій, спритно орудуючи циганською голкою, зашивав лантухи й чіпляв на них бирку, на якій проставляв вагу. Я спитав його, для чого потрібне це волосся. Він полохливо озирнувся і сказав:

— Мертвим байдуже, що робитимуть з їхнього волосся. Втративши голову, за волоссям не плачуть. А тобі краще б не питати, бо есеси не люблять надто цікавих.

Порада була цілком розумна і слушна. Есесівці не милували цікавих і старалися не залишати в живих тих, хто надто багато бачив і знав.

Ми відійшли до дверей барака і стали, приголомшені усім побаченим. Тим часом «канадці», зрідка перекидаючись словами, зосереджено трудилися. Впадало в очі, що серед них не було доходяг, усі були в тілі і працювали на совість.

Нарешті вдарив гонг. В'язні вмить покинули роботу і вишикувались перед бараком. Ми з Жорою стали на лівий фланг. Прийшов капо, перерахував нас і доповів одному з есесівців, що саме підійшов. Той ще раз особисто перерахував в'язнів, а мені й Жорі наказав відійти вбік.

До нас поспішало сотні півтори «канадців», які працювали в інших бараках. Вони стали в загальний стрій. Тепер уже другий есесівець перерахуваав усіх, після чого дали команду «розійдись!». Ми посідали, а капо й есесівці пішли під навіс, куди сходилися есесівці з інших бараків, їх було небагато — чоловік двадцять. Вони посідали за столи й почали обідати. Вернер одяг білий халат і виконував обов'язки офіціанта. Після обіду одні вкладалися на спеціально поставлені в затінку розкладушки. Другі й далі сиділи за столом, переглядаючи ілюстровані журнали. Я звернув увагу на те, що есесівці тільки дозволили собі поскидати картузи і розстебнути кітелі, але ніхто й на мить не розлучався зі зброєю.

Обслуживши есесівців, Вернер покликав десять в'язнів і наказав їм забрати кесселі з їжею, що залишалася. Почали обідати в'язні. Обідали статечно, неквапливо. Кожен їв, скільки хотів. Як цей обід був не схожий на той, що я бачив у штрафній команді! На перше нам дали смачний овочевий суп, потім макарони з м'ясом і каву з молоком. Білий і чорний хліб був нормальної випічки, із справжнього борошна.

Під час обіду нервове напруження в мене трохи спало, та коли ми по обіді з десятьма «канадцями» понесли порожні кесселі до вахтштуби, на душі в мене знову стало тоскно. Переклавши золоті монети в рот, я в думках благав долю, щоб вона і цього разу була прихильна до нас і допомогла благополучно пройти ворота.

В приміщенні вахтштуби голосно говорило радіо. Передавали огляд військового становища. Якийсь оглядач запевняв, що в боях під Курськом і Білгородом остаточно виснажені й знекровлені більшовицькі орди вже не скоро зможуть оговтатись і перейти в наступ. Далі оглядач теревенив про героїзм німецьких солдатів і під кінець сказав, що фюрер, з метою уникнути зайвих жертв, прийняв рішення подекуди вирівняти лінію фронту, і тому німецькі війська на окремих дільницях відійшли на заздалегідь підготовлені позиції.

Ми вже з досвіду знали, що, коли німцям на Східному фронті непереливки, Геббельс починав розповідати байки про запаморочливі подвиги окремих солдатів і офіцерів. Так було й цього разу. Радіо повідомляло про героїчний подвиг якогось фельдфебеля. Промовистим було і повідомлення про вирівнювання лінії фронту. «Для Росії битва під Курськом була передсмертною агонією, — запевняв тим часом коментатор. — Достигає плід остаточної перемоги. Незабаром він сам упаде в наш мішок, подібно до того, як дозріле яблуко падає з гілки від подиху вітру. Велетенська битва під Курськом закінчилася нечуваною поразкою Червоної Армії… Рештки цієї армії перебувають у стані агонії. Геній фюрера забезпечить остаточну перемогу над більшовизмом».

Вигук есесівця «відкрити кесселі!» повернув мене до дійсності. «Канадці», поставивши кесселі, повернулися на роботу. Ми з Жорою залишилися самі. Уважно оглянувши кесселі, вахтові наказали нам роздягнутися догола. Знову не обійшлося без отого ненависного «шнель!». Як ми зненавиділи німецькі слова «хальт», «век», «цурюк», «темпо», «шнель» тощо. Здавалося, в цілому світі немає противніших слів. Це тому, що вони завжди супроводжувалися биттям, знущанням, приниженням.

Есесівці обмацали кожен рубчик нашої одежі, примусили нас присісти, а в рот чомусь не заглянули. Нарешті пролунала команда: «Одягтися! Вантажити кесселі!»

Сонце пекло немилосердно. ПІт заливав мені очі, а від хвилювання повітря застряло в легенях — не продихнеш.

Але я відчув себе щасливим. У Жориних очах також стрибали веселі іскорки.

Кажуть, риск — благородне діло. Це справді так, якщо ризикувати в ім'я благородної мети. Мені не раз доводилося ризикувати в своєму житті. Я пройшов гестапівські тюрми і табори смерті, допити, які супроводжувалися звірячими тортурами, мене розстрілювали, я виповз із газової камери крематорію за кілька хвилин до газації, брав участь у роботі підпільних організацій, у повстанні в'язнів табору Лінц-ІІІ, переходив лінію фронту. Не раз моє життя висіло на волосині; як і кожен в'язень гітлерівських концтаборів, я сотні разів помирав. Скажу чесно: я не був боягузом, однак щораз, коли вирішувалося питання мого життя і смерті, я завжди відчував моторошний страх. Через те, коли я читаю іноді в книгах, як люди легко і навіть весело ідуть на смерть, мене судомить від гніву.

Я завжди обурювався з того, що в деяких замітках і нарисах, які друкувалися в нашій пресі після війни, мене змальовували людиною «незвичайної відваги і героїзму», «безстрашним підпільником» тощо. Це, м'яко кажучи, перебільшення. Без своїх товаришів по підпіллю я був би ніщо. Те, що робив у таборах я, робили тисячі, і чогось особливо героїчного я в цьому не. бачу. Виконуючи завдання підпільного центру, я щодня потерпав за своє життя, як потерпали і мої товариші…

Інша річ, що один день, пережитий в'язнем в Освенцімі, це вже героїзм. Через те будь-який в'язень Освенціму, крім, звичайно, фашистських холуїв і мерзенних зондеркомандівців, вартий найбільшої поваги. От тільки шкода, що в нас ще немає жодної книги про героїв Освенціму…

Та продовжимо нашу розповідь. Здавши на кухні кесселі, ми поверталися в блок. По дорозі вирішили сховати монети в кишені, бо перший-ліпший есесівець, який зустрінеться нам, може спитати, чого ми швендяємо по табору. Як ти йому відповіси, коли повен рот золота. Так і зробили і, як виявилося, зробили вчасно. Не пройшли і тридцяти метрів, як причепився есесівець. Підозріливо оглянувши мене й Жору, він поманив нас пальцем. Невже обшукуватиме?

— З якого блока? — спитав прискіпливо.

— Із 2-А, пане шарфюрер, — відрапортував Жора.

— Чого шляєтесь по табору?

— За наказом блокельтестера ми носили на кухню порожні кесселі.

Жора зумисне промовчав, що ми були в «Канаді». Інакше есесівець міг би нас обшукати — тоді прощай життя.

— Ідіть за мною, — наказав шарфюрер. У мене знову похололо всередині.

— Яволь! — молодцювато відповів Жора і, видаючи себе за старшого, штовхнув мене в спину: — Форвертц!

Від страху я ледве переставляв ноги, та мучитися довелося недовго: виявляється, неподалік, біля старої акації, есесівець побачив на землі пожовкле листя. Хтось змів його в купу і забув однести в ящик для сміття.

— Прибрати! — наказав шарфюрер.

Ми попадали на коліна, старанно зібрали в свої шапки все, до останнього листочка, й однесли в ящик для сміття.

— Рихтік![77] — сказав шарфюрер і повернувся до нас спиною.

І ось перед нами, наче рятівна пристань після бурі, стоїть потворна кам'яна будівля, наш карантинний блок. Я дивився на нього з ніжністю і благоговінням.

Ми проскочили в шлафзалу, гарячково роздумуючи над тим, куди сховати частину монет. Дванадцять монет ткнули під перший же матрац, а десять розділили пополам і сховали в кишені, після чого пішли до Ауфмейєра. Тут наткнулися на капо, який супроводжував нас до кухні.

— Ви вже були в блокфюрера? — спитав Зігфрід.

— Ні, ми щойно повернулися.

— Дивіться ж, не скажіть йому, що я не супроводжував вас до вахтштубм «Канада». Ми весь час були разом, і я не одходив од вас ні на крок. Ясно?

З цього ми зрозуміли, що Ауфмейєр приставив Зігфріда до нас як наглядача, котрий мав пильнувати, щоб ми не привласнили частину золота. Поки ми були в «Канаді», Зігфрід промишляв десь у центральному таборі і запізнився. Не зустрівши нас біля кухні, він тепер боявся прочухану від Ауфмейєра.

Ми запевнили капо, що не продамо його, і з цього мали тільки користь. За кілька хвилин ми вже звітували перед Ауфмейєром про результати операції. На його запитання, які в нас успіхи, я і Жора мовчки вийняли з кишень і поклали перед ним десять двадцятифранкових золотих монет.

— Донерветер! — радісно вигукнув Ауфмейєр, побачивши стільки золота. — Та ви молодці! Двісті франків… На початок непогано, зовсім непогано, — він підійшов до тумбочки, узяв з неї буханець хліба, півкілограма ковбаси і пачку маргарину. — Це вам. Крім того, відтепер ще й Пауль даватиме вам хлібину щодня. На роботу вас не посилатимуть, а якщо хтось зобидить, скажіть мені. Тільки ж дивіться, тримайте язика за зубами.

— Яволь! — відповів я, знаючи, що це слово Ауфмейєр найбільше любить слухати з уст в'язнів.

Вийшовши з кімнати, ми раділи, як малі діти. Таки щасливий сьогодні день. Здобуте золото якоюсь мірою гарантує нам хай і хистке, але не таке вже й безнадійне становище. Сьогодні ж франки ми передамо підпільному центру, за них куплять медикаменти, так потрібні нашим людям.

Найперше ми забрали з-під матраца золоті монети, однесли їх у Жорину комірчину й сховали там у бочці з вапном. Одну монету залишили, щоб віддати її Вацеку. Тільки після цього пішли до Гриші Шморгуна. Побачивши нас, хлопець стрепенувся і, шамкаючи беззубим ротом, сказав:

— Уже й не сподівався вас бачити, — по його виду покотилися сльози. Ми самі мало не плакали від жалю, та, згнітивши серця, почали годувати товариша, бо сам він їсти не міг. Ми розжовували хліб з маргарином і цю кашу перекладали в рот скаліченого Гриші. За цим заняттям і застав нас Вацек.

— Колись він допоміг нам, — сказав Жора, — тепер ми зобов'язані допомогти йому.

Вацек криво усміхнувся, потім спитав:

— Ну, як успіхи?

Замість відповіді Жора простягнув йому двадцятифранкову золоту монету. Вацек задоволено прицмокнув, грайливо підкинув монету і, наче фокусник, спритно сховав її в кишеню.

— Хай відлежується, — сказав він, кивнувши на Гришу. — Я даватиму на нього зайву порцію баланди.

Я вийшов на аппельплац, розшукав там Миколу Єрошка і ліг поруч із ним.

— Ну, як у вас, усе гаразд? — спитав Коля, який знав, куди ми ходили.

Я розповів йому про всі деталі операції. Він розказав мені про те, як знущався із в'язнів Янкельшмок, а під кінець заявив:

— Найперше, що вам треба зробити, — це знищити Янкельшмока. Він один варт десятка есесівців.

— А як це зробити?

— Дуже просто: заманити в туалетну кімнату і вперіщити по черепу, щоб і не писнув.

Мене вразила рішучість Єрошка, а його план здався простим і переконливим.

— А що скаже на це начальство?

— Нічого не скаже. Адже Янкельшмок не німець. Та й підозра впаде передусім на зелених, бо сьогодні Янкельшмок був зчепився з одним і навіть дав йому по пиці. Я не кровожерний, але ти сам розумієш, що така тварюка не має права жити на світі

— Гаразд, — відповів я. — Тільки сам нічого поки що не починай. Спершу треба порадитися з товаришами.

На тому й розійшлися.

З кожним днем мені все більше й більше подобався цей русявий хлопець з великими голубими очима…

Увечері прийшов Володя Білгородський. Ми віддали йому одинадцять золотих монет — двісті двадцять франків. Володя сказав, що підпільникам ще ніколи не вдавалося за один раз роздобути стільки золота. Бували випадки, що посланці підпільників проникали в «Канаду», але здебільшого вони засипалися або ж поверталися з порожніми руками.

— Ми дуже переживали за вас, і велике вам спасибі, — сказав Володя.

Він розповів нам цікаву річ. Виявляється, Скорцені знову був у таборі. Приїхав забрати ще одну групу кримінальників, а серед них і капо Адольфа. Як же він розлютився, дізнавшись, що Адольфа убив один «божевільний росіянин». Облікова картка Адольфа уже була в Скорцені, і писарі, природно, ще не встигли зробити в ній позначку про смерть. Через те Адольф рахувався живим. Скорцені звелів викликати його на співбесіду. Коли йому доповіли, що капо вбили, він у різкій і грубій формі зажадав від рапортфюрера пояснень. Як тільки не шпетив Скорцені рапортфюрера! І свинею називав, і бовдуром, і кретином. Рапортфюрер, який за званням був вищий за гауптштурмфюрера, обурився і собі почав кричати:

— Пане гауптштурмфюрер! Ви забуваєте, що перед вами полковник СС, а не рядовий солдат!

— Мовчати! Перед фюрером ми всі рядові солдати, а я виконую завдання самого фюрера! — і Скорцені ударив по столу так, що аж шибки задеренчали.

Лють двометрового здорованя, його страшні шрами на розчервонілому обличчі, громовий голос та величезні волохаті кулаки справили велике враження на полковника СС, і він вирішив за краще мовчати. Розмову Скорцені з рапортфюрером чули усі писарі, що працювали в сусідніх кімнатах.

Не встиг піти Володя, як прийшов Ганс. Я зрадів йому, як рідному батькові. Що й казати, Ганс Максфельд значив для мене тоді більше, ніж рідний батько.

Сьогодні Ганс приніс Гриші термос гарячого чаю, кілька трудочок цукру, шматок білого хліба і необхідні ліки. Він оглянув і перев'язав йому рани. Знову журився тим, що ми зайнялися справою, яка неминуче закінчиться провалом. Він сказав, що попросив кого слід, аби нас включили в списки на етап в один із філіалів табору.

— Залишатися вам тут більше не можна, — попередив нас на прощання.

Ми дали згоду на виїзд в інший табір. Домовилися зустрітися завтра ввечері перед відбоєм. Та сталося так, що наступна зустріч відбулася раніше, ніж ми домовлялися…

19

Цього разу Гансів візит до нас був цілком несподіваний. Він прийшов не ввечері, як обіцяв, а о десятій годині ранку. З виразу його обличчя я зрозумів, що сталося якесь лихо: Ганс був схвильований і навіть розгублений. Таким я ще не бачив нашого друга, завжди врівноваженого, спокійного. Хвилювання Ганса передалося й мені. Коли, ми зайшли в Жорину комірчину, німець обняв нас обох і після хвилинної паузи сказав:

— Згідно наказу Гесса Ауфмейєра переводять на роботу в «Канаду».

Звістка приголомшила нас. Ми надто добре розуміли усі можливі наслідки цього переводу.

Виявляється, після візиту Гіммлера в Освенцім Гесс створив спеціальну комісію для перевірки роботи команди «Канада». В комісію ввійшло дванадцять есесівців з центрального табору. Ауфмейєра, який вважався зразковим офіцером і кращим блоковим, призначили заступником голови комісії. Комісія мала розпочати роботу з 26 липня, тобто з понеділка. Замість Ауфмейєра блокфюрером у нас буде якийсь унтер-офіцер.

Ганс висловив здогад, що нове призначення Ауфмейєра, очевидно, продиктоване інтересами впливової групи есесівських офіцерів, які гріли руки на «організації» і хотіли мати там свою людину, щоб і далі безборонно наживатися.

Хоч би там як було, але до нас із Жорою ця подія мала безпосереднє відношення: над нами нависала смертельна небезпека. Адже не пізніше, як післязавтра. Ауфмейєр зустрінеться з капо Вернером і спитає, скільки він дав нам золота за чотири фляги спирту. Не далі, як у вівторок-середу, Ауфмейєрові лакузи втоплять нас у бочці або підвісять до труби.

Який проникливий був Ганс, коли попереджав мене й Жору, що ми стаємо на дуже слизький шлях! Врятувати нас могло одне: несподіване зникнення з табору. Нам треба було загубитися в масі в'язнів. Як уже говорилося, Ганс просив, кого треба, влаштувати нам перевод в один із філіалів Освенціму. Та коли це буде? Жоден підпільник не знав точної дати відправки транспорту, цього не знали навіть есесівці. Усе залежало від того, коли в Аусшвітц прибуде автоколона.

— Будемо сподіватися на чудо, — похмуро мовив Ганс— Чудеса теж бувають. — Його обличчя враз постаріло, осунулось. Я добре розумів Ганса. Бідолаха переживав не тільки за нас, але й за долю підпільної організації.

— Гансе, дорогий мій, — сказав я, звертаючись до зажуреного німця. — Якщо мене навіть різатимуть на шматочки, пектимуть на вогні, я все одно не видам організації, не стану на шлях зради.

— Та що-бо ти… — обома руками замахав Ганс. — Я в цьому не сумніваюся, інакше й на світі не треба жити.

Ми попрощалися, домовившись про наступну зустріч. З цієї хвилини я і Жора наче на пороховій бочці сиділи, чекаючи неминучого кінця.

Перед обідом Жора кудись пішов, а я стояв посеред шлафзали такий розгублений, що навіть забув скинути мютцен перед Янкельшмоком, котрий паче з-під землі виріс. Згідно існуючих правил рядовий в'язень повинен скидати шапку і виструнчуватися перед будь-якою посадовою особою. У Янкельшмока на рукаві була пов'язка з написом «молодший писар», і я завжди скидав перед ним шапку, та цього разу, пригнічений важкими думками, забув. То було дрібне порушення, і будь-хто інший не звернув би на нього уваги. Та не такий був Янкельшмок. Цей знавіснілий Гітлерчик, як ми його ще називали, відзначався винятковою жорстокістю. Особливо він ненавидів своїх єдинокровців, наче мстив їм за свою расову «неповноцінність». В його ненависті до євреїв було щось патологічне. Запопадливо вислужуючись перед есесівцями, зокрема перед Ауфмейєром, Янкельшмок старався перевершити в жорстокому поводженні з в'язнями найжорстокіших Освенцімських катів. Із сатанинською винахідливістю він мучив свої жертви. Пригадую випадок, коли одного разу Янкелыпмок із своїми підручними загнав усіх в'язнів блока на горище і тримав їх там без води кілька годин. Це було в середині липня. Надворі стояла нестерпна спека. Горище нагадувало душогубку. В'язні обливалися потом, задихалися. Після цієї операції тридцять два чоловіки довелося заштабелювати в туалетній кімнаті, а наступного ранку візок зробив не один, а два рейси в тотенблок.

Серед тих, хто помирав тоді на цьому горищі, був і мій земляк з Київщини Терещенко Іван Дмитрович (освенцімський номер 127402). Бідолаха втратив свідомість, і його разом з померлими віднесли в туалетну кімнату. Там він опритомнів і якось виліз із штабеля трупів, уже посипаних хлоркою. Я дав йому миску супу і допомагав, чим міг. Згодом він став членом підпільної організації і пережив Освенцім. Двадцять сім років ми з ним не бачилися, я нічого не знав про його долю.

В 1970 році Іван Дмитрович розшукав мене, прочитавши в газеті уривок з цієї книги. Стримуючи ридання, він спитав, чи пам'ятаю я його і те, що діялося тоді на горищі блока 2-А, коли загинуло тридцять два в'язні, а він був тридцять третім…

Так, я добре пам'ятаю Івана Терещенка, тільки він був тоді юнаком…

Та повернемося до подій того дня.

Не важко уявити, що я відчув, опинившись віч-на-віч з Янкельшмоком. Поблизу не було нікого. Янкельшмок чудово розумів, що заступитися за мене нікому. Одним ударом свого наче свинцем налитого кулака він збив мене з ніг і заходився місити ногами. Рятуючись, я поліз під нари. Янкельшмок, розлючений несподіваним опором, узяв мене за ноги і витяг на вільне місце. В наступну мить він схопив мене за голову і почав бити нею об підлогу. Я, скільки було сили, чинив опір, пручався, та сили були надто нерівні.

Раптом пролунала команда «хальт!». Янкельшмок відпустив мою голову, здивовано підвівся, але, збитий з ніг, упав на підлогу поруч мене.

Це був капо Зігфрід, якого Ауфмейєр послав по мене.

Зігфрід прийшов дуже вчасно, бо Янкельшмок саме входив у смак, а моя голова могла не витримати кількох нових ударів об підлогу і розколотися.

Тут я повинен зробити невеликий відступ і пояснити суть ієрархічної субординації в середовищі самих в'язнів. Посада капо була командною в усіх концтаборах гітлерівського рейху. Найчастіше вони керували арбайтскомандами. У розпорядженні одного капо було як мінімум сто в'язнів, один помічник — унтер-капо і чотири форарбайтери (бригадири). На посаду капо здебільшого призначалися німецькі кримінальні злочинці — так звані зелені, бандити, яким, кажучи табірним жаргоном, проби ніде було поставити. (Саме слово «капо» італійського походження. Воно означає «командир сотні», тобто сотник).

Посаду шрайбера (писаря), а тим більше унтер-шрайбера (молодшого писаря) могли займати в'язні будь-якої національності, в тому числі і євреї, аби тільки вони володіли німецькою мовою і вміли каліграфічно писати готичним шрифтом. Писарська посада була суто канцелярська, та досить часто, щоб утриматись на ній і вислужитися перед начальством, писарі, крім свого основного обов'язку, добровільно допомагали блоковим, штубовим і капо «наводити порядок» у блоці. Такими писарями, зокрема, були Плюгавий Вацек і біснуватий Янкельшмок.

Щоправда, і за званням і за посадою Плюгавий Вацек був старший за Янкельшмока. Він був старший писар блока, а Янкельшмок тільки молодший. Та ні своєю зовнішністю, ні своїм «почерком» худючий, як шолудивий пес, Вацек не йшов у жодне порівняння з фізично дужим Янкельшмоком, який міг один замінити десять Вацеків разом узятих, бо зранку до вечора відпрацьовував на спинах і обличчях в'язнів кулачні удари.

Я вже писав, що серед в'язнів-євреїв траплялася й такі, що вірою й правдою служили гітлерівцям, мордуючи своїх єдинокровних братів. Їх швидко помічали есесівці, заохочували, призначали на посади. В Освенцімі було немало капо, які носили на грудях жовту зірку. Такі особливо лютували, стараючись переплюнути своїх колег із числа німецьких кримінальних злочинців. Та, всіляко збиткуючись над в'язнями, особливо над політичними, у тому числі й над німецькими комуністами та соціал-демократами, вони ніколи не чіпали німецьких кримінальних злочинців. Нерідко траплялись курйози, коли рядовий німець-в'язень із числа кримінальних злочинців при всіх бив по пиці капо-єврея, і той мовчки терпів наругу. Зате потім він зганяв свою злобу й ганьбу на політичних. Це вважалося звичайною справою, і з цього ніхто не дивувався. Тут кулачне право було поширене, як ніде.

У самому таборі було два табори: табір кримінальних злочинців, що стали есесівськими лакузами, і табір антифашистів. Саме за цими ознаками, а не за расовими чи національними, поділялися і протистояли один одному в'язні. Кількісно табір злочинців був мізерний, незрівнянно менший, ніж табір антифашистів, але на боці перших стояла адміністрація, есесівська охорона.

Отже, фронт був і тут, бої точилися й тут, часом запеклі й криваві, але форми й методи боротьби були інші. Шкода тільки, що цьому підпільному фронту в німецьких концтаборах і досі не приділяють належної уваги, він мало вивчений і майже не висвітлений у літературі. А про значення цього фронту для перемоги союзних армій над гітлерівською тиранією свідчать, зокрема, зізнання багатьох гітлерівських генералів. У своїх мемуарах вони скаржаться, що в останній рік війни їм присилали несправну військову техніку, зокрема танки, які виходили з ладу, ще не дійшовши до передової. Генерали пояснюють це «злочинним саботажем комуністичних елементів».

Що правда, то правда. Ці «злочинні елементи» в концтаборах внесли чималий вклад у справу розгрому гітлерівської Німеччини. Визнання німецьких генералів мені залишається доповнити тим, що несправні танки випускалися і заводом «Герман Герінг верке», на якому працювали десять тисяч в'язнів фашистського табору смерті Лінц-ІІІ. Це був філіал Маутхаузена, де в лютому — квітні 1945 року гибів і автор цих рядків.

Отже, в Освенцімі фактично було два табори: фашисти й антифашисти. Між ними точилася зовні, може, й непомітна, але запекла повсякденна боротьба не на життя, а на смерть. Був і незначний нейтральний прошарок в'язнів, які не брали участі в цій боротьбі і не належали до жодного з названих таборів. Здебільшого це були священики, сектанти. На них дивилися як на представників раси, котра сама себе прирекла на вимирання. Вони ледве животіли, дивні, нікому не потрібні. Ніхто не звертав уваги на їхні безглузді тут молитви. Та повернемося до блока 2-А.

— Як же ти, негіднику, посмів підняти руку на привілейованого гефтлінга, якого удостоїв своєю увагою сам ремхсфюрер Гіммлер?! — грізно запитав Янкельшмока Зігфрід і з насолодою заходився його дубасити. Той звивався, наче гадюка на вилах, але одбиватися не смів.

Треба сказати, що серед німецьких кримінальних злочинців взаємовиручка і кругова порука вважалися неписаним законом злодійської етики. Зігфрід чудово розумів, чого Ауфмейєр посилає нас із Жорою в «Канаду», крім того, він був вдячний нам за те, що вчора не видали його перед Ауфмейєром.

Політичні антифашисти дивилися на кримінальних злочинців як на скорпіонів, яких треба знищувати, але в силу обставин, в ім'я високої мети іноді змушені були контактувати з ними.

Ми зайшли в кімнату старости Адольфа. Там уже був Жора. Ауфмейєр нервово ходив по килиму.

— Чого так довго? — спитав він.

Зігфрід розповів про інцидент з Янкельшмоком.

— Ану, поклич його сюди! — звелів Ауфмейєр.

За кілька хвилин Зігфрід привів блідого як смерть Янкельшмока.

— Навіщо ти побив в'язня, який одержав подяку од самого лагерфюрера і визнаний адміністрацією табору привілейованим? — спитав Ауфмейєр.

— Простіть мені… я винен… У шлафзалі темно, я не впізнав його…

— Гаразд, на перший раз прощу, але покарати мушу. Зігфріде, зроби йому просвітлення, дай двадцять гарячих, тільки не перед строєм, а в туалетній. І зроби це зараз, — наказав Ауфмейєр.

Коли за ними зачинилися двері, Ауфмейєр усміхнувся до мене і сказав:

— Тепер він впізнаватиме тебе вдень і вночі. Його треба було б послати в штрафну за неповагу до розпорядження адміністрації табору, але такі, як Янкельшмок, потрібні й тут. Ну, гаразд, я викликав вас ось для чого: повезіть «канадцям» обід і зробіть усе, як учора. А поки що приведи себе в порядок, — сказав блокфюрер, звертаючись до мене. — Через десять хвилин я чекаю на вас тут.

Жора повів мене в туалетну кімнату, щоб я вимив закривавлене обличчя. Там ми побачили таку картину: Янкельшмок, спустивши штани, лежав долічерева на ящику з вапном, а Зігфрід неквапливо шмагав його шматком гумового шланга. Двоє піплів асистували Зігфрідові. Тут же на цементній підлозі лежало кілька мертвих в'язнів.

Хоч їхні обличчя були посипані вапном, над ними, проте, дзижчали великі зелені мухи…

Жора допоміг мені вмитися, а коли з носа перестала іти кров, ми повернулися в кімнату блокового старости, взяли в Ауфмейєра чотири фляги із спиртом і, супроводжувані Зігфрідом, пішли до кухні. Ішли мовчки. Біля самої кухні Зігфрід змовницькії підморгнув мені і сказав:

— Сьогодні, якби не я, тобі довелося б киснути в бочці з водою або валятися біля ящика з хлорним вапном.

— Ми вас зрозуміли, — відповів йому за мене Жора, — але давайте поки що не будемо ділити шкуру невбитого ведмедя. Ще коли б не втратити своєї.

— Звичайно, розрахуємося потім, — поквапливо мовив Зігфрід. — Ну, а зараз шуруйте, я зазирну до мадам Пуфмутер у двадцять четвертий блок. Якщо повернетеся, а мене не буде, зачекайте біля цеху миття, — розпорядився Зігфрід і пішов у будинок розпусти.

І цього разу все обійшлося гаразд. Вернер дав нам двадцять п'ять золотих монет. Ми пронесли їх крізь вахтштубу в роті. Просто дивно, що під час обшуку есесівці не зазирнули нам у рот. Мабуть, у них була певна домовленість з Ауфмейєром.

Як і слід було чекати, Зігфрід затримався у двадцять четвертому блоці, і ми, не діждавшись його, пішли в свій блок. Сховавши в Жориній комірчині десять монет, ми нетерпляче чекали на Зігфріда. Він прибіг через кілька хвилин, засапавшись.

— Чого не підождали?

— Там було небезпечно ждати — есесівці кругом, — сказав Жора і, вийнявши з кишені одну золоту монету, простягнув її Зігфріду. — Бери, ти її чесно заробив.

Зігфрід враз прояснів, монету сховав у черевик, і ми всі троє пішли до Ауфмейєра. У коридорі нас перестрів Плюгавий Вацек. Показавши в посмішці свої рідкі зуби, він спитав:

— Ну як, порядок?

Замість відповіді Жора поклав йому в кишеню куртки дві золоті монети, зробивши це так, щоб не бачив Зігфрід, котрий ішов попереду. Плюгавий змовницьки підморгнув нам і, насвистуючи модну злодійську пісеньку, пішов далі, а ми зайшли в кімнату Пауля, де нас чекав Ауфмейєр.

Виструнчившись, Зігфрід доповів блокфюреру, що його завдання виконано.

— Спасибі, Зігфріде, ти вільний, — приязно усміхаючись, мовив Ауфмейєр. — Хоча ні, мало не забув: візьми цей талончик, тобі не завадить побути годину в товаристві красуні.

З цими словами Ауфмейєр дістав із кишені кітеля квадратну картку із синього картону з червоним штампиком і дав її Зігфрідові. Той аж підскочив на радощах, подякував блокфюреру і пішов із кімнати. Коли двері за ним зачинилися, Ауфмейєр, свердлячи нас холодними сірими очима, спитав:

— Ну, як успіхи?

Жора вийняв з кишені дванадцять золотих монет і поклав їх перед Ауфмейєром. Той згріб монети в жменю і сховав в бумажник. Сьогодні в нього вже не було вчорашнього ентузіазму. Це насторожувало.

— Дозвольте йти?

— Так, ідіть. Не забудьте тільки взяти хліб і ковбасу, я ж обіцяв вам, — сказав Ауфмейєр і кивнув на тумбочку. Там лежала ще й пачка масла. Очевидно, вона також призначалася нам, але блокфюрер, мабуть, передумав давати її. Ми взяли хліб і ковбасу, перебільшено чемно подякували Ауфмейєрові і пішли в шлафзалу до Гриші.

— Ну що ж, малюк, — звернувся до мене Жора. — Тепер про нашу роботу знають підпільники, знають Вернер, Зігфрід, Вацек, Пауль. Таємниця перестала бути таємницею. Якщо нас не перекинуть в інше місце, справи наші — швах…

Що я міг сказати на це? Я добре знав, чим закінчують в Освенцімі «організатори». А наше становище було набагато складніше. Як тільки Ауфмейєр довідається, що ми його «обкрадали», нам капець! Здається, тільки тепер я побачив глибину прірви, над якою ми повисли.

Гриша лежав на своєму місці. Нас він зустрів страдницькою посмішкою. Ось уже другий день ніхто з промінентів не зачепив його й пальцем. Гришу не посилають на роботу, не виганяють на «спортивні заняття». А сьогодні Плюгавий Вацек звелів одному з піплів принести Гриші миску баланди. Бач, що робить золото навіть у цій живій могилі. У гонитві, за наживою і такі кати й садисти, як Вацек, ішли нам назустріч і, ризикуючи своєю шкурою, мимохіть допомагали підпільникам рятувати людей. А втім, вони не багато чим і ризикували, бо, зрештою, яка різниця, коли перемеле нас Освенцім — сьогодні чи завтра. Так думали есесівські підпомагачі. Ми ж думали інакше. Кожен день, відвойований у жорстоких катів, важив для нас, Освенцімських в'язнів, дуже багато…

20

Я і Жора прощалися з Гансом. Важко розлучатися з людиною, яка врятувала тобі життя, та ще коли знаєш, що це розлука назавжди. Як правило, в Освенцімі люди вдруге не зустрічалися. Але примхлива доля звела нас іще раз у грудні 1943 року. Це було в Біркенау, куди мене привезли після селекції, чи, простіше кажучи, вибраковки. Висотавши з мене всі сили й соки, Освенцім важив ще й на мій попіл. Ганс удруге врятував моє життя. Та це я забіг далеко наперед.

Почалося з того, що до нас знову прийшов дуже збуджений Ганс. Він приніс приголомшливу новину: завтра, в неділю, мене й Ж ору відправляють у Явожно. Прийдуть дві автоколони, які мають забрати з центрального табору сімсот в'язнів. Триста чоловік повезуть на роботу у вугільні копальні Кенігсхютте, а чотириста — у Явожно. Списки тих, кого відправляють на етап, уже затверджені лагерфюрером. Ауфмейєр дізнається про це тільки завтра вранці. Блокфюрер нічого не встигне зробити, хоч би й хотів. Та оскільки Ауфмейєр сам іде в «Канаду», йому не було рації затримувати нас.

Ми з Жорою раділи так, наче завтра виходили на волю.

— У Явожно постарайтеся знайти мого земляка з Кельна, звати його Франц Норден, — казав напослідок Ганс. — Його легко впізнати: низенький, увесь сивий, на правій руці немає двох пальців. Йому, п'ятдесят років. У таборах із 1933-го. Два роки тому нас розлучили. Його відправили з першим транспортом на будівництво нового табору в Явожно як капо. Не знаю, чи втримався він і досі на цій посаді. Франц у минулому соціал-демократ, але людина чесна й порядна. Передайте йому од мене привіт і скажіть, що я прошу його допомогти вам. За Гришу не хвилюйтеся, ми його поставимо на ноги. Привіт вам від Антоновича, Володі Бєлгорода (так Ганс називав Володю Бєлгородського). Спасибі велике від товаришів за золото.

Ганс пішов, і ми з Жорою відчули себе беззахисними сиротами.

Неділя 25 липня почалася, як звичайно, за давно усталеним порядком. На аппелі Ауфмейєр прийняв рапорт старости Пауля, двічі перерахував нас і пішов на доповідь до рапортфюрера. Той чомусь на цілих дві години затримав блокфюрерів. А в цей час в'язні усього табору, виструнчившись, стояли перед блоками. Нарешті Ауфмейєр повернувся. Слідом за цим у таборі було оголошено блокшперу, і всіх в'язнів загнали в блоки. Ми вже знали, що блокшперу оголосили у зв'язку з відправкою етапу. З хвилини на хвилину чекали прибуття автоколони. Та минула година, друга, а машин не було, вони чомусь затримувались. Ми сиділи наче на голках. Від того, чи прийдуть зараз машини, залежало і моє, і Жорине життя. Цілковитим безглуздям було б загинути саме тепер, коли десятки підпільників доклали неймовірних зусиль, щоб вирвати нас із пазурів смерті. Невже все це робилося даремно?! Завтра вранці Ауфмейєр буде в «Канаді» і перше, що він зробить, це спитає Вернера, скільки той дав нам золота за вісім літрів спирту. Яку помсту придумає блокфюрер, дізнавшись, що ми обікрали його на цілих двадцять три монети? Адже есесівці вбивали в'язня за саму тільки підозру в крадіжці однієї картоплини чи брукви, а тут украдено двадцять три золотих монети!

Я лежав на нарах, втупивши погляд у дошки, з яких був зроблений щит верхнього ярусу. На одній з дощок хтось написав по-німецьки: «Облиш надію всякий, хто сюди потрапляє». Цей напис наче прохромив мене наскрізь, важкою тугою озвався в серці. Я бачив його сотні разів, але якось не задумувався над значенням слів, узятих із «Божественної комедії» Данте.

— Котра година? — спитав я в одного з придурків, який саме проходив повз наші нари.

— Ти що, на поїзд запізнюєшся? — глумливо мовив той. — Пів на десяту.

Враз пролунали короткі гудки сирени — відбій блокшпери. Отже, машини не прийшли, і наші надії загинули. Я впав у відчай. Жора лежав зчорнілий і кусав губи.

— Що ж тепер робитимемо? — спитав, ні до кого не звертаючись, Микола Єрошко. Хвилин десять тривала мовчанка, важка, гнітюча. Зненацька в нашому кутку шлафзали з'явився незнайомий в'язень з чеським вінкелем на грудях.

Пригнувшись, він обвів очима нижній ярус нар і, побачивши нас, рішуче підійшов. Очима сищика обмацав кожного, затримавши погляд на номерах, що були нашиті на куртках, після чого приголомшив нас паролем: «Життя Орлятку!» — «В ім'я перемоги», — відповіли ми й оточили незнайомого. У нього був жвавий, гострий погляд карих очей, відкрите, гарне обличчя. З усього видно — бувалий в'язень.

— Хто з вас Орлятко? — спитав незнайомий.

— Він, — відповів Жора, показуючи на мене.

— Я — Йожеф, — коротко відрекомендувався гість і потис нам руки. — Сьогодні ви будете в Явожно, — сказав він, чим немало здивував нас— Не дивуйтеся, машини трохи затрималися не було бензину, але сьогодні вони будуть, це точно. В Явожно розшукайте чеського політв'язня Карела. Його Освенцімський номер 55014. Карел — комуніст, надійна людина. Скажете йому: «Над Влтавою гарні світанки». Він відповість: «І влітку, і взимку». Це наш давній пароль. Карелу можна довіряти у всьому. Бажаю вам волі.

Йожеф пішов, залишивши нам дві пайки хліба, дві пачки сигарет і чотири грудочки цукру. Хліб і цукор ми віддали Гриші, а сигарети — Миколі Єрошку.

Нас не залишили напризволяще! За наше життя борються, за нами стоять сильні, мужні люди, вони не дадуть нас в обіду. У ці хвилини я твердо повірив, що ми не загинемо.

За якихось півгодини знову завила сирена: блокшпера! Усіх в'язнів загнали в блок. Невдовзі ми почули далеке ревіння дизельних моторів. Воно весь час наростало і невдовзі заповнило весь табір. Машини прийшли! Отже, ми врятовані!

Ми з Жорою душили один одного в обіймах, прощалися з Гришею і Миколою Єрошком, який мав після від'їзду Жори очолити підпільну групу в блоці 2-А. Важко, несказанно важко розлучатися з друзями, з якими стільки пережили і так зріднилися.

У шлафзалі з'явилася кабаниста постать Пауля, цього разу одягненого по формі і, як завжди, з києм в руках.

— Усім вишикуватися на аппельплаці, та швидше! — заревів він своїм пропитим, хрипким басом і брудно вилаявся.

Те, що Пауль прийшов у шлафзалу особисто, та ще й одягнений по формі, свідчило: попереду важлива подія.

Двотисячний натовп в'язнів хлинув до виходу. Стукіт дерев'яних гольцшугів, тріск нар, шум, тиснява, крики, лайки на всіх мовах — усе це злилося в суцільний шарварок, від якого здригався блок. Цим потоком винесло на аппельплац і нас А там уже кілька десятків холуїв, орудуючи киями, шикували в'язнів, вирівнювали ряди. Нарешті усе втихомирилось. Перед строєм стояв Пауль і тільки блимав налитими кров'ю очима, раз у раз пантруючи доріжку, по якій мало пройти начальство. Ось лунає команда:

— Ахтунг! Штіль гештант! Мютцен ап![78]

На доріжці з'явився Ауфмейєр у супроводі якогось незнайомого нам унтер-офіцера. Пауль рапортує їм, після чого вони втрьох обходять стрій в'язнів, перераховуючи ряди і шеренги. Я одразу здогадався, що унтершарфюрер і є наш новий блокфюрер, призначений замість Ауфмейєра. Ми знали, що «кращі» есесівські унтер-офіцери перед присвоєнням їм офіцерського звання проходили стажування на посадах блокфюрерів з метою «морально-вольового» загартування, а простіше кажучи, для застосування на практиці усіх звірств і жорстокостей, набутих ними під час навчання в есесівських училищах. Очевидно, наш новий блокфюрер і належав до тих «кращих» унтер-офіцерів, яких просували по службовій драбині. Він був високий, худий, світловолосий, з нездоровим, лихоманним блиском в очах. Цими очима новий блокфюрер підозріливо свердлив в'язнів. Мабуть, він щойно закінчив есесівську школу і оце прибув на місце служби. Можливо, навіть закінчив «спецшколу вбивць», яка була в Австрії, поблизу міста Ефердіна у замку Гартхайм, де досвідчені есесівські інструктори готували кадри катів. Що й казати, наука не пішла до бука, бо, проходячи вздовж шеренги, унтершарфюрер методично і якось діловито стьобав в'язнів нагайкою. Видно було, що робив він це знічев'я, бо жодних видимих порушень не було, — усі стояли, затамувавши подих. Ритм його ударів був настільки точний, що я здалеку розрахував — один з ударів дістанеться й мені. «Невже Ауфмейєр не заступиться», — подумав я. В наступну мить різкий біль полоснув моє обличчя. Ауфмейєр удав, що нічого не помітив.

Коли обхід закінчився, Ауфмейєр оголосив, що блокфюрером нашого блока віднині буде унтершарфюрер Вурм, і висловив надію, що блок 2-А і надалі буде зразковим.

Вурм стояв перед строєм, звузивши очі, і презирливо усміхався. При цьому він поляскував себе по халяві нагайкою, точнісінько так, як це робив лагерфюрер Гесс.

Та ось на бруківці з'явилася група людей. Попереду йшли два есесівці, а за ними з десяток в'язнів з папками в руках і пов'язками на рукавах. Поза всяким сумнівом, це були писарі з центральної канцелярії. Нарешті!

Процедура відбору в'язнів була проста і швидка. Один з писарів вигукував номер, в'язень виходив із строю, піднімав рукав лівої руки, на якій був витатуйований номер. Під наглядом есесівців писарі звіряли номер із тим, що значився у списку, після чого в'язень переходив на другий бік майданчика, де ставав у шеренгу відібраних.

Нарешті назвали і мій номер. Я підійшов до писарів. Один із них пильно подивився мені в обличчя, наче старався запам'ятати його назавжди. Я не сумнівався, що це був один із тих, хто влаштовував мені перевод у Явожно. Зараз я навіть подумати не міг, що через шістнадцять місяців зустрінуся з ним і познайомлюся ближче, але вже не в Освенцімі, а в Маутхаузені. Це був Юзеф Ціранкевич — один із найавторитетніших керівників Освенцімського підпілля.

Викликали й Жору. В мене остаточно відлягло од серця. З Жорою можна йти, куди завгодно, хоч на край світу.

З нашого блока на етап брали всього сто чоловік. Решта були з інших блоків. Після закінчення відбору всіх, хто залишався, загнали в блок, а ми прождали ще з півгодини, поки закінчили відбирати в'язнів в інших блоках. На мене раз чи два подивився Ауфмейєр, але нічого не сказав. Мабуть, те, що ми з Жорою зникали, його цілком влаштовувало.

Нас привели до машини, ще раз звірили номери із списками, після чого есесівський офіцер заходився відраховувати по п'ятдесят чоловік на кожну машину. Це були спеціально обладнаві для перевозки в'язнів потужні дизельні грузовики з високими бортами. Але брезентових тентів на них не було. Видно, есесівці не хотіли в таку спеку душитися під тентами.

Ми залізли в кузов і стали біля правого борту. П'ятдесят чоловік утворили живий чотирикутник, відгороджений від автоматників, що сиділи ззаду, сталевою сіткою.

В'язні раділи, що нарешті вирвалися з цього пекла, в якому безслідно згоряли десятки і сотні тисяч людських життів. Нас чекала подорож у невідоме, і все-таки це була подорож, а невідоме — це ще не крематорій.

Кажуть, людина звикає до всього. В центральному Освенцімі я пробув двадцять п'ять днів, знайшов тут вірних друзів, уже не голодував, а проте звикнути до табору не міг. Я залишав його з легким серцем.

Коли наша колона вже була готова до від'їзду, дали відбій блокшпери. З блоків висипали напівмерці, між блоками забігали лойфери. Он капо погнав групу в'язнів з носилками прибирати сміття, а он біля вигрібної ями порпаються кілька «мусульманів» в надії знайти щось їстівне. Біля деяких блоків на аппельмайданчиках вже знову муштрують в'язнів — ясна річ, під наглядом «зелених». Ось блоковий третього блоку когось вже періщить києм біля кам'яної стіни. Неподалік з півсотні прибиральників підмітають бруківку, по якій розгулює капо, гумовим києм заохочуючи підлеглих. До одинадцятого блоку поспішає есесівець зі шкіряним нагаєм у руці. Його наздоганяють ще двоє есесівців — теж з нагаями. Безсумнівно, над кимсь чинитимуть чергову розправу. А он по центральній лагерштрассе бредуть вкрай змучені бранці, запряжені у вози цугом, як коні. Ціла вервечка! Людським обозом кудись везуть цеглу. На возах сидять гордо, як ситі купці, добре вгодовані капо з батогами в руках — поганяють… Довкола — знайома, сумна картина. І, куди не глянь, — кам'яне море людських страждань, розраховане на поголовне винищення. Скрізь дика муштра, каторжна праця, виснажлива метушня, злякані вигуки, звірячий крик, пронизливі свистки, різкі, як постріли, команди катюг, розпачливі зойки катованих. Усе — як учора, позавчора, як і щодня. Після короткочасної блокшпери усе раптом заворушилося, зарухалось, і пекельна Освенцімська машина мовби знов ожила, зачахкала, нарощуючи, як завжди, свої сатанинські оберти. Життя табору поступово входило у свій звичайний ритм. Як і раніше, натужно працював крематорій, із труби валував густий чорний дим, а в повітрі стояв нудотний сморід, від якого неважко збожеволіти.

За двадцять п'ять днів тут нічого не змінилося. Усе було таким же, як і в день, коли мене привезли сюди: несамовита спека, моторошний сморід, гарячий подих смерті. Як і тоді, над табором кружляли чорні сніжинки — то з розжареного димаря крематорію удень і вночі безперервно летіла пухнаста жирна сажа, вкриваючи все довкола чорним саваном смерті.

Ніщо не змінилося. Змінився тільки я. Освенцім вим'яв із мене сирицю, завдяки друзям-підпільникам я став морально і фізично загартованим гефтлінгом, готовим до будь-яких випробувань. Я пройшов велику школу боротьби і страждань і став зовсім іншим. Усім своїм єством я відчув і збагнув, що Освенцімські «університети» ніколи не будуть для мене марними. Хоч як це не дивно, однак саме тут, на дні Освенцімського пекла я знайшов ту незриму уявну лінію, яку так довго і болісно шукав, той єдиний, головний в житті дороговказ, який могутньо пронизав усе — навіть мій мозок, розмежувавши добро і зло. Знайшовши його, я зрозумів і глибоко усвідомив чому зобов'язаний присвятити своє життя.

Колона машин вийшла на шосе, по якому двадцять п'ять днів тому нас привезли в Освенцім. Тоді мене вразили тисячі людей у смугастих арештантських робах. Вони стояли по коліна в болоті і в шаленому темпі копали водостічні канави. І сьогодні я побачив обабіч дороги тисячі людей у смугастих робах. Тільки тепер вони вже не стояли, а сиділи на колінах. В руках у них були важкі сталеві молотки. В'язні змучено піднімали їх і так же змучено били ними по сірих кам'яних брилах, розтрощуючи і роздроблюючи на менші шматки й перетворюючи все це на щебінь. Це була страхітлива й моторошна, як і сам Освенцімський табір, небачена в світі, гігантська за розмірами, жива каменярня-дробильня без жодної машини, без жодного агрегату, без жодного механізму чи бодай найпростішого пристрою. Єдиною рушійною силою тут були лише змучені м'язи в'язнів-рабів.

Колона машин повільно рухалася у цьому похмурому кам'яному царстві. З болем у серці я довго вдивлявся в цю моторошну картину, прагнучи її запам'ятати, всотуючи, як і раніше, кожним нервом усі жахіття Освенціма. І в безмежному сірому морі нагромадженого каміння було видно безліч ще живих цяточок. О, скільки тут сірих, стражденних лиць!.. В моєму серці і в моїй пам'яті вони закарбовувалися навіки як живий образ великих, ніким ще не змальованих мучеників-борців.

Колона повільно і важко пливла у цьому бентежному морі. Натужно ревли дизельні мотори вщерть завантажених грузовиків, та навіть шум моторів, не зміг заглушити потужну, як гуркіт вулкану, какофонію пронизливих звуків, що долинали до нас, колошкаючи спекотне повітря і болісно вражаючи слух. Здавалося, стугонить сама земля… Каменярі трощили камінь. З-під тисяч і тисяч важких молотків летіли іскри. Мені здалося, що то були іскри великої ненависті. «Рано чи пізно, — подумав я, — ті іскри спопелять кривавий фашизм…»

1950–1970 рр.

ПІСЛЯМОВА

1 вересня 1989 року, як і завжди, в школах країни розпочався новий навчальний рік. Сьогодні вранці мільйони радянських дітей з букетами квітів пішли в школу. Для них це велике, радісне свято. Та й не тільки для них, а й для їхніх батьків, учителів та, зрештою, й для всього народу, бо ж майбутнє народу закладено в дітях, у молодих поколіннях, які потім замінять батьків… Ось чому мільйони батьків, матерів, дідусів і бабусь разом зі своїми дітьми та онуками так урочисто й гордо крокували сьогодні до школи, так зворушливо-ніжно вив'язали яскраві пишні банти на голівках своїх коханих крихіток-дівчаток, так турботливо припасували учнівські ранці з підручниками до слабеньких рамен пустотливих хлопчиків-малюків, яким і цікаво, й трохи лячно вперше переступити поріг поки що незнайомої школи. І ось — шкільний двір, чи спортивний майданчик, чи скверик, де має відбутися пам'ятний мітинг, заповнюється заквітчаною дзвінкоголосою дітворою разом з сяючими молодими мамами і сивочолими старенькими дідусями. Усі вони — від малого до старого — радісно схвильовані, збуджені, бо ж для кожного з них це справжнісіньке свято. Ось бачу зграйки малюків-першокласників, які розгублено крутять голівками, роззираючись на всі боки. Помічаю, як хвилюється молода, привітна вчителька, для якої сьогоднішній день — своєрідний екзамен. Бачу, як намагаються приховати своє хвилювання сивоголові дідусі, які на своїй нелегкій життєвій дорозі вже встигли стоптати не одну пару стареньких чобіт… І хоча я не вперше на такому святі, бо ж щороку доводиться виступати в школах, однак хвилювання передається й мені.

Прозорий сонячний ранок млосно дихає приємною осінньою прохолодою, терпким запахом свіжих — сила-силенна! — знесених сюди з усіх усюд, квітів й ще не охололою після спекотного літа землею. У шкільному саду, вщерть заповненому святково вбраним людом, уже встановлюють мікрофони — зараз розпочнеться мітинг. Треба зосередитись, зібратися з думками… Я ще раз обвів поглядом уже принишклий натовп. «Скільки квітів і щасливих облич!» — подумав у щирому захваті, збираючись виголосити радісно-бадьору, не затьмарену жахіттями спогадів, промову. Аж раптом натовп розступився, утворивши вузенький прохід, і до мене повільно попрямував, поскрипуючи протезами й милицею, сивочолий інвалід війни — без двох ніг і правої руки. На вилинялому френчі пістрявіють нашиті стрічечки поранень і контузій — червоні, жовті і сині. І виблискує вражаючий іконостас фронтових нагород. Поскрипують протези й зачовгана милиця, погойдуються, тоненько видзвонюючи, бойові ордени і медалі, — і все це хапає за серце… Він присів біля мене на спеціально принесений для нього стілець. «Спасибі, діточки»… — сказав глухо, здавлено, як уві сні. У нього задрижали кінчики пальців і затремтіли на очах сльози. Я раптом завмираю від несподіваної думки, яка, немов спалах, пронизала мене: сьогодні ж 1 вересня, і рівно півстоліття тому розпочалася друга світова війна!.. Людське життя і історія людства зіткані з парадоксів: перше вересня — один із них. Адже це день шкільного свята — і водночас це й найпечальніша дата в історії людства — початок найкровопролитнішої і найжорстокішої війни, у вогні якої згоріли майже шістдесят мільйонів людських життів і після якої лишилися сотні мільйонів нещасних калік, сиріт, вдів, обездолених матерів, тисячі спалених міст і сіл, море крові і сліз. Згадка про це обпекла мозок, я чую, як бухає в скронях кров. Зусиллям волі беру себе в руки, намагаючись зосередитися і переосмислити все, що треба сказати…

— Мабуть, це був один з найкращих виступів у моєму житті, бо сотні людей витирали сльози, а фронтовик-інвалід привселюдно розцілував мене під схвальний шквал бурхливих овацій. Нас обох душили сльози… «Не солоденькими одами й сюсюканнями про сонцесяйне дитинство і безхмарне щасливе життя, як це нам нерідко торочили запліснявілі ідеологічні начальники-бюрократи, треба усолоджувати слух наших діточок, а суворими земними фарбами зображати реальну дійсність. Молодь повинна знати все про кров і страждання батьків, про подвиг народу, про ціну Перемоги, про жертви і втрати, прорахунки і злочини, про ціну здобутого щастя і можливість мирно жити й творити. Все це ви розкрили переконливо і емоційно. Ось так і пишіть, читачі завжди шануватимуть вас», — сказав на прощання директор школи — теж ветеран.

Так, минуло півстоліття відтоді, як розпочалася кривава всесвітня драма, коли гітлерівський фашизм нав'язав людству другу світову війну. До початку Великої Вітчизняної тоді ще лишалося трохи менше двох років, а до вікопомної Перемоги — майже шість… Нині ж, з відстані десятиліть, варто дещо згадати і узагальнити.

Давно відлунали останні залпи Великої Вітчизняної, давно розвіялися чорні попелища, заросли травою окопи. Нині колосяться щедрі ниви там, де колись кипіли запеклі бої. Та ніколи не загояться душевні рани народу, ніколи не стихне біль, не згасне пекуча пам'ять про неймовірно великі жертви і втрати, віддані нашим народом на олтар Перемоги у вікопомній битві з ненависним фашизмом. З далекого минулого ще й сьогодні б'є війна — болями старих ран, скрипом протезів і милиць, гнітючими спогадами. Екскурсії до пам'ятників загиблим героям, до обелісків, музеїв і меморіалів Слави, у поле чи гайок, де колись гриміли бої, нарешті — до моторошно акуратних крематоріїв фашистських таборів смерті, — все це знову й знову нагадує нам про тих, хто врятував світ від фашизму. Історична пам'ять людства не повинна забувати ні подвигів, ні злодіянь минулого. І не повинна прощати підлості й злочинів — нікому й ніколи. Ми повинні знати історію! Якщо хочемо бачити сонце, мирно жити й творити. Не знаючи добре минулого, не можна сподіватися на світле майбутнє…

Гітлерівці не встигли знищити всіх свідків злочинів фашизму. Після розгрому третього рейху до наших рук потрапило чимало документів, з допомогою яких можна повністю відтворити всю картину кривавих злочинів гітлерівської зграї мерзенних головорізів, які збиралися поневолити увесь світ і знищити цілі народи.

Дорогий читачу! Ти прочитав книгу, написану кров'ю мого серця. Тебе я провів через страхітливі гітлерівські катівні і — особливо — через моторошний Освенцім, де вдень і вночі вогнем і смертю дихали пекельні крематорії та гігантські кострища, піднімаючи в повітря чорні хмари людського попелу, де висів задушливий сморід горілого людського м'яса… Саме тоді есесівці спалювали там щодня десятки тисяч «одиниць» — тобто, десятки тисяч людських життів! Та навіть у цьому пеклі люди, об'єднуючись, розгортали героїчну боротьбу проти фашизму, демонструючи найвищий, найблагородніший інтернаціоналізм, братерство антифашистів — представників усіх націй, об'єднаних спільними стражданнями, спільною долею, спільною боротьбою і спільною ненавистю проти загального ворога. Це — історичний факт, це — історична правда.

Після трьох років неймовірних мук і випробувань у гітлерівських катівнях мені випало щастя боротися в складі партизанського загону на території Верхньої Австрії в кінці війни, а затим уже фронтовиком брати участь у заключних боях Великої Вітчизняної. Моя солдатська служба тривала більше п'яти років. Демобілізувавшись, повернувся на батьківщину, де не був майже дев'ять років.

Не збирався стати письменником, але пережите в роки війни змусило взяти в руки перо. З 1955 року почав друкуватися. З того часу на моє ім'я ідуть листи. Нині їх уже більше ста двадцяти тисяч… У зв'язку з цим ще раз висловлюю сердечну подяку всім, хто цікавиться моєю долею і творчою працею. Сподіваюся, мої книги допоможуть усім, особливо молоді, краще зрозуміти глибину історичного подвигу нашого народу, який в грізні часи смертельного двобою здобув Перемогу, розтрощивши найбільше зло на землі — гітлерівський фашизм. В останніх рядках звертаюсь до молоді. Нам усім треба вчитися по-справжньому любити Вітчизну, відстоювати і зміцнювати мир, вчитися цінувати можливість мирно жити й творити, пишатися здобутками народу й примножувати їх. А головне — треба навчитися любити наше спільне щастя, уміти його берегти і захищати. Найдорожче в світі — життя. Треба зробити його щасливим і незнищенним.

Друга світова війна — це останнє попередження людству. Третьої, атомної, воно не переживе. Обов'язок усіх людей і народів — не допустити цього.

Примітки

1

До оригіналу книги додано ілюстрації та інші матеріали з видання: Вадим Бойко. «После казни». — Москва. «Молодая гвардия» 1975 (Прим. http://kompas.co.ua).

2

Сквира — місто на Придніпровській височині над річкою Сквиркою, районний центр Сквирського району Київської області. Вперше згадується в грамоті литовського князя Володимира Ольгердовича 1390р.

3

Провінція Сілезія (нім. Provinz Schlesien) була утворена у 1815 році і існувала до 1919 року і повторно з 1938 по 1941 рік. Столицею було місто Бреслау. У 1941 році провінція була розділена на провінції Нижня Сілезія і Верхня Сілезія. Після Другої світової війни більша територія провінції увійшла до складу Польщі.

4

Бойтен (нім. Beuthen Oberschlesien, тепер пол. Bytom) — місто в південній Польщі, в Сілезькому воєводстві. До адміністративної реформи 1998 р. був у складі Катовіцького воєводства. Населення — 199 219 осіб (2004р.).

5

Швидше, швидше, кляті свині!

6

Кроком руш!

7

Бандаж катаний для коліс — виготовлене прокаткою сталеве кільце фасонного профілю, яке в гарячому стані надівають на колесо залізничного вагону, локомотиву, трамвая тощо для збільшення його міцності та зменшення зносу. Подібні бандажі виготовляються з вуглецевої конструкційної сталі.

8

Заводська охорона.

9

Вставайте, кляті свині!

10

Взуття на дерев'яній підошві.

11

Штейгер — гірничий майстер, технік, який відав роботами на руднику.

12

Кляте лайно!

13

Грім і блискавка!

14

Швидше, швидше, кляте лайно!

15

Бремсберг (нім. Bremsberg, від Bremse — гальмо та Berg — гора) — підземна похила гірська виробітка, яка має або не має безпосереднього виходу на земну поверхню, як правило проходить по пласту корисних копалин (по лінії падіння) і служить для спуску корисних копалин у вагонетках.

16

Вперед!

17

«Все для війни, все для перемоги!» — нацистське гасло під час війни.

18

Гестапо (нім. Geheime Staatspolizei) — таємна державна поліція Третього Рейху в 1933–1945 роках, призначена для боротьби з інакодумцями, незадоволеними і супротивниками нацистського режиму, входила до складу Міністерства внутрішніх справ Німеччини. Володіючи широкими повноваженнями Гестапо було найважливішим інструментом проведення каральної політики, як в самій Німеччині, так і на окупованих територіях. Гестапо займалося розслідуваннями діяльності всіх ворожих сил, при цьому діяльність організації була виведена з під нагляду адміністративних судів, в яких зазвичай оскаржувалися дії державних органів. Гестапо володіло правом превентивного арешту (нім. Schutzhaft) — ув'язнення або заслання до концентраційного табору без судового рішення. Міжнародним військовим трибуналом в Нюрнберзі Гестапо було визнане злочинною організацією.

19

П’ятдесят, досить!

20

Маленький росіянин.

21

Боже мій!

22

Raus! (нім.). — Геть!

23

Давай, давай, ворушися, швидше!

24

Ополе (пол. Opole, нім. Oppeln) — місто в Польщі, столиця Опольського воєводства. Місто Ополе є культурним (філармонія, театр) та науковим (університет, політехнічний інститут) центром регіону.

25

Підполковник військ СС.

26

Генерал-майор військ СС.

27

Виходь!

28

Так точно.

29

Парусові, на дерев’яній підошві, черевики.

30

В'язень.

31

Кодова назва Освенціму.

32

Табірні поліцаї; призначалися з числа запеклих кримінальних злочинців.

33

Полковник есесівських військ.

34

В'язні, які звичайно обслуговували есесівців і були в привілейованому становищі.

35

На злодійському жаргоні — золото.

36

Все в порядку!

37

Повернення небажане.

38

Золоті кубики у військах СС носили тільки офіцери.

39

Геть! Усі геть! Швидко! Швидко!

40

«Якщо хочеш миру, готуйся до війни.»

41

Після війни Ота Краус та Еріх Кулка написали цінну документальну книгу про Освенцім під назвою «Фабрика смерті». Крім власних спостережень, автори спиралися на розповіді очевидців, матеріали судових процесів та архівів. Працюючи над своєю книгою, я, цілком природно, в окремих випадках використав багатющий фактичний матеріал цієї книги.

42

Ота Краус, Эрих Кулка. «Фабрика смерти». М., 1960, С. 153–156.

43

Сповідь Гесса лягла в основу роману французького письменника Робера Мерля «Смерть — моє ремесло».

44

Цей план названо ім'ям Рейнгардта Гейдріха, шефа гестапо і протектора Чехії та Моравії, знищеного 6 червня 1942 року в Празі чеськими патріотами.

45

Староста блока. Призначався з числа кримінальних злочинців.

46

Так у таборах називали холуїв, які прислужували блоковим і капо.

47

В Освенцімі есесівці забезпечували блокових, штубових, капо, форарбайтерів та інших холуїв гумовими палицями для підтримання порядку і стимулювання трудової діяльності гефтлінгів. Палиці виготовляла баварська фірма «Гюнтер Крюгер». Вони були 70 см завдовжки. На білій ручці малася ремінна петля, яку надівали на кисть руки. На другому кінці палиці в каучук було залито 200 грамів свинцю. Від удару такою палицею по голові в'язень або ж втрачав свідомість, або вмирав.

48

Давай, швидше, ворушися, темп!

49

Капітан в есесівських військах.

50

Цеп охорони.

51

Гаразд, отже.

52

Термос із гарячею їжею.

53

Шикуйся!

54

Табірний лазарет.

55

Розійдися.

56

Шапки надіти.

57

Ще разок, ще разок, зовсім мало, і все, кінець.

58

Взуттєві майстерні.

59

Слюсарні майстерні.

60

Як уже говорилося, починаючи з 1942 року крематорії не встигали переробляти усю «сировину», що надходила. Через це були викопані велетенські ями, в яких спалювали не без участі того ж Камінського трупи.

61

Цей крематорій до кінця існування табору так і не був відбудований.

62

За останніми даними німецьких авторів, такого золота було не менше восьми тисяч кілограмів.

63

У повоєнні роки мені вдалося розшукати тридцять колишніх освенцімських в'язнів, однак ніхто з них не знає, чи живий Григорій Шморгун.

64

Наказ є наказ.

65

На відміну від філіалів у центральному таборі білизну в'язням міняли раз на місяць у банний день. У філіалах ніколи не міняли її, а тільки прожарювали раз на місяць. Білизну в'язні носили доти, доки вона повністю не перетлівала.

66

Добавка їжі в'язням, які особливо відзначилися на роботі.

67

Назва «ФАУ» походить від німецького «Vergeltung», що означає «відплата», «помста». Фау — вимова латинської букви V в німецькій мові. "Фау-2" (нім. V-2 — Vergeltungswaffe-2, зброя відплати; інша назва — нім. А-4 — Aggregat-4, агрегат) — перша в світі балістична ракета, розроблена німецьким конструктором Вернером фон Брауном і прийнята на озброєння Вермахту в кінці Другої світової війни.

Перший старт відбувся в березні 1942, а перший бойовий запуск — 8 вересня 1944 року. Кількість здійснених бойових пусків ракети склало 3225. Застосовувалася з метою залякування, вражаючи в основному мирне населення (загинуло близько 2700 чоловік, обстрілу зазнала в основному територія Великобританії, особливо велике за площею місто Лондон). Військова значимість ракети Фау-2 була незначною.

Ракета була одноступінчатою, мала рідинний ракетний двигун, стартувала вертикально, на активній ділянці траєкторії в дію вступала автономна гіроскопічна система управління, оснащена програмним механізмом і приладами для вимірювання швидкості. Максимальна швидкість польоту — до 1700 м/с (6120 км/год), дальність польоту досягала 320 км, висота траєкторії — 100 км. Бойова частина вміщувала до 800 кг аммотолу. Середня вартість — 119 600 рейхсмарок.

"Фау-2" є першим в історії об'єктом, яка вчинила суборбітальний космічний політ.

Після війни була прототипом для розробки перших балістичних ракет в США, СРСР і інших країнах.

68

Ракети Фау-2, долітали до Лондона за 6 хвилин.

69

Вернер фон Браун (нім. Wernher von Braun, 23 березня 1912, Вірзіц, Пруссія — 16 червня 1977, Александрія, Вірджинія, США) — німецький та американський вчений, конструктор ракетно-космічної техніки. Головний конструктор ракети A-4 (Фау-2), ракети Сатурн V. «Батько» американської космічної програми.

З 1930р. почав працювати над ракетами на рідкому паливі у Німеччині. В 1932 увійшов до військової ракетної наукової групи Вальтера Дорнбергера. В 1932–1933 на полігоні поблизу Кумерсдорфа здійснив запуск ракет на висоту 2000–2500 метрів.

З 1937р. — технічний керівник німецького ракетного дослідницького центру в Пенемюнде (нім. Heeresversuchsanstalt Peenemunde) і головний конструктор ракети A-4 (Фау-2), яку німецька сторона застосовувала під час Другої світової війни для обстрілу міст Франції, Великобританії, Голландії та Бельгії.

В 1937 став членом нацистської партії Німеччини — НСДАП, а потім СС (програма створення ракет Фау підпорядковувалася СС). Одержав звання штурмбанфюрера СС в 1940, що відповідало армійському званню майора.

У березні 1944 у нього виник конфлікт з Гімлером в питанні підпорядкування конструкторського бюро Брауна вермахту. Був короткочасно заарешотваний гестапо, підлягав допитам, йому інкримінувалася державна зрада, підрив обороноздатності, та підготовка втечі до Англії, що вело до страти. Його врятувало термінове втручання та заступництво «головного архітектора» третього рейху Альберта Шпеєра та Вальтера Дорнбергера перед Гітлером, котрий наказав припинити слідство і визволити фон Брауна.

3 травня 1945 р., попередньо сховав технічну документтацію проекту в одній з шахт в горах Гарц, разом з групою своїх колег-ракетчиків добровільно здався у полон американській армії.

70

Цю фразу потім часто повторювали есесівці. Завдяки есесівцям, котрі любили повторювати слова начальства, багато деталей, пов'язаних з візитом Гіммлера, стали відомі підпільникам, а відтак і мені.

71

Ті, що утримуються на особливому режимі.

72

Абсолютно ізольований блок, в'язні якого ніколи не поверталися в табір. Наказ Гіммлера щодо штрафників з невідомих причин був виконаний тільки через місяць.

73

Через кілька днів Єрошко очолив підпільну групу в нашому блоці. Пізніше під керівництвом Миколи Єрошка підпільники повісили ненависного Янкельшмока. В кінці серпня 1943 р. Єрошка вивезли в один із філіалів Освенціму. Його подальша доля мені невідома.

74

Фу, гидота, трупожер.

75

Добре. Наступний!

76

Чудово!

77

Правильно!

78

Увага! Струнко! Шапки геть!

Content

Бойко Вадим Слово після страти

Вадим Бойко СЛОВО ПІСЛЯ СТРАТИ Документальна повість

СЛОВО ПІСЛЯ СТРАТИ

ВІД АВТОРА

БОЙТЕН

1

2

3

4

5

6

7

8

9

КРАКІВ. ГЕСТАПОГЕФЕНГНІС

1

2

3

4

МИСЛОВІЦИ

1

2

3

4

ОСВЕНЦІМ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

ПІСЛЯМОВА

Примітки