Симонов Костянтин

Останнє літо

Костянтин Симонов

ОСТАННЄ ЛІТО

Роман

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

Переклали з російської Надія Орлова (розділи 1-17) та Лідія Чубасова (розділи 18–28)

Перекладено за виданням: Константин Симонов. ЖИВЬІЕ И МЕРТВЬІЕ. Роман в трех книгах. Книга третья. ПОСЛЕДНЕЕ ЛЕТО. М., «Советский писатель», 1972.

Розділ перший

Сорок четвертий рік так само, як і минулий сорок третій, розпочався під гуркіт гармат у розпалі нашого зимового наступу. Але тоді, рік тому, війна йшла ще в глибині Росії, в межиріччі Волги й Дону, а тепер сягнула далеко на захід, за Дніпро, на Правобережну Україну. Наприкінці січня остаточно розірвано кільце блокади навколо Ленінграда, у лютому в котлі під Корсунем-Шевченківським загинуло десять німецьких дивізій. У березні й квітні німцям довелося залишити майже всю Україну — Умань, Херсон, Вінницю, Проскурів, Кам’янець-Подільський, Чернівці, Миколаїв, Одесу. Наші війська вступили в північну Румунію, визволили Крим і на початку травня штурмом взяли Севастополь.

Але навіть усе це разом узяте було тільки початком тих величезних подій, які ще мали розгорнутись до кінця цього бурхливого року.

З половини квітня наступ почав помалу стихати.

Завершивши свої операції, фронти один за одним зупинялись на рубежах, зайнятих до початку весни. Після того як узяли Севастополь, настала загальна глибока й довга пауза, і це означало, що почалась підготовка до нового наступу.

Задоволення від того, що зроблено, поєднувалось у свідомості людей з передчуттям того, що має відбутись. І від цього передчуття, від ще більшої впевненості в нашій, тепер уже безповоротній воєнній перевазі над німцями дедалі частіше здавалося, що наступне, четверте літо війни буде останнім. Принаймні хотілося так думати…

Тільки переживши це, можна зрозуміти всю міру досади й тривоги військової людини, яку раптом в оцей самий час через випадкові обставини вирвано з гущі війни і яка опинилася спочатку на операційному столі, а потім на ліжку в лікарні. Розбившись на вілісі, Серпілін потрапив у госпіталь з переломом ключиці й легким струсом мозку і ось тепер третій тиждень лікувався в підмосковному військовому санаторії Архангельське. Травень уже наближався до кінця, а попереду лишалося ще аж десять днів до медичної комісії й повернення в армію, якщо відпустять.

Аварія сталась недалеко від містечка Студенця, на добре пам’ятній із сорок першого року битій дорозі, що виходила до залізниці. Тоді, прориваючись до своїх з-під Могильова, він уночі з рештками дивізії перетинав цю залізницю Кричев — Орша, а тепер, через три роки, його армія після зимових боїв зосереджувалась у тих самих місцях перед Могильовом, усе ще зайнятим німцями.

Об’їздивши знайомі місця, Серпілін уже повертався до себе в штаб, як раптом віліс, що їхав попереду з офіцером розвідвідділу, забуксувавши на узбіччі, зачепив колесом міну, що бозна відколи лежала там.

Водій Серпіліна круто вивернув машину і врізався в дерево. Приїхавши тепер до Москви, щоб бути під рукою в командуючого, він і досі ходив, як у воду опущений, хоч зробив усе правильно, а врізався в дерево тому, що була ніч і його осліпило вибухом. Мабуть, ще правильніше було б не вивертати, а загальмувати. Але цього Серпілін не сказав, не хотів добивати людину. Лише подумав сам собі: чи не замінити його, коли повернемось на фронт?

А то ще стане після цього аж занадто обачним.

Серпіліна ятрила досада на те, що сталося, з тієї самої хвилини, як він по дорозі до госпіталю, ще в машині, опритомнів. Армія без нього вийшла на новий напрям, без нього поповнилась, без нього вивчала оборону ворога і готувалась до літніх боїв, а він усе лікувався. Ще була скована в рухах ліва рука, і доводилось щодня робити гімнастику з лікарем. Лікували тут серйозно — такий наказ.

В Архангельському панувала атмосфера очікування й нетерпіння. Всі чекали літа. Минулого року в цю пору теж чекали літа, але чекали з тривогою: чи не посунуть німці на нас іще раз?

А цього літа чекали з твердою вірою, що з самого початку будемо наступати ми.

Крім військових, у санаторії лікувалися ще й усякі інші люди. Серед них — знайомий Серпіліну ще з тридцятих років директор уральського артилерійського заводу.

Його протитанкові гармати з великою початковою швидкістю добре показали себе на Курській дузі, і тепер їх уже ставлять на танки. Цей чоловік, хоч його недавно насилу відходили після тяжкого серцевого приступу, теж, як зрозумів Серпілін, поговоривши з ним, спав і бачив: швидше б повернутися до себе на Урал, на завод. Усі поспішали! Всім здавалося, що без них не обійдуться ні на фронті, ні в тилу.

На війні весь час у своїй армії — з ким разом воюєш, з тим і бачишся. А тут, у санаторії, — перехрестя, люди з різних фронтів. Серпілін навіть перестав дивуватися з того, як багато знайомих зустрів за три тижні. З одним учився в академії, у другого стажувався, з третім служив…

А сьогодні вранці, після сніданку, гуляючи по архангельському парку, раптом почув за спиною:

— Федоре Федоровичу, ти?

І, обернувшись, побачив свого колишнього командарма Батюка в байковій теплій верблюжого кольору піжамі і в тапочках.

Побачивши знайому бриту голову та чорні вуса, Серпілін, проте, не зразу впізнав його — така була несподівана зустріч, та й не звично було бачити Батюка в цій байковій рудій піжамі.

Коли після боїв у Сталінграді Серпілін, ще не знаючи, як складеться його доля, від’їжджав до Москви за викликом Сталіна і прийшов попрощатися, Батюк стояв біля свого віліса, одягнений по-зимовому — в кожушку, папасі й валянках. Таким його й запам’ятав; більше не бачились.

А тепер оця піжама й тапочки!

— Здрастуй, Іване Капітоновичу! — збагнувши, що це таки Батюк, сказав Серпілін і пішов йому назустріч.

Мабуть, не тільки Серпілін, а й Батюк відчув заминку, що виникла перед тим, як вони обнялися. Та коли вже обнялися, Батюк затримав його довше, ніж можна було сподіватись. Певно, хотів показати, що не ремствує на нього за минуле. «Ну що ж, добре, коли так», — подумав Серпілін і в душі ще раз подякував нельотній погоді за те, що порятувала їх обох тоді од прикрих хвилин: Батюк виїхав до Москви поїздом за добу до того, як Серпілін прилетів змінити його на армії.

— Знав, що ти тут, — сказав Батюк, випускаючи Серпіліна з обіймів. — Учора, прибувши, почав з’ясовувати обстановку: хто в інвалідній команді? Заходив до тебе, але сестра сказала: до лікарки пішов чай пити. Вирішив не заважати. Діло твоє тепер парубоцьке.

Серпілін промовчав. Не відповів. Потім глянув на здорове, засмагле обличчя Батюка й спитав:

— А ти що, не в нашу, інвалідну?

— Бог милував, — сказав Батюк. — Дали після Криму два тижні на відпочинок. Мою гвардійську — в резерв Ставки, а мене — сюди. Замість себе тимчасово лишив начальника штабу Варфоломєєва. Як і ти, академік. Але командної жилки не має, так що не підсидить.

— А я тебе не підсиджував… для ясності, — сказав Серпілін спокійно, але в голосі його була нотка, що застерігала від подальшої розмови на цю тему.

— Я пожартував і про нього, й про тебе! Знаю, що не підсиджував, — мовив Батюк, — а інакше не розшукував би тебе. Стежок у цьому парку багато… Я чув, ще не одружився?

— Не одружився.

— А я свою сюди чекаю. Авіатори обіцяли сьогодні з Омська привезти.

— Давно не бачив?

— Від самого початку війни. Хотів був до неї поїхати, а потім вирішив: нехай у Москву прилетить. Син на фронті, онуків немає.

— Де тепер твій син? — спитав Серпілін, пам’ятаючи, що тоді, в сорок третьому, Батюків син служив у артилерії під Ленінградом.

— Усе там же, на Карельському перешийку. Другу війну там трубить. Усе-таки в нас на південних фронтах веселіше! Нині тут, завтра там.

— Так, — непевно сказав Серпілін, згадавши, як у сорок другому вони з Батюком відступали од Дону до Волги, і подумав: ще невідомо, де тоді було веселіше — в Ленінграді чи там, у них на півдні. — Так… — помовчавши, повторив він. — Тепер на півдні, звичайно, веселіше.

Він подумав не про себе, а про війну, а Багюкові з виразу його обличчя здалося, що про себе і про свого сина, який загинув на Воронезькому фронті.

— Хотіли тоді з Захаровим перевести його ближче до тебе, в нашу армію, — сказав Батюк. — Та не встигли. А якби встигли — можливо, жив би й досі. Хоч війна така…

Він не закінчив фрази. Обидва вони дуже добре знали, яка це війна і як важко вгадати, де на ній людина вціліє, а де помре.

— Мого лише раз легко поранено там же, в Ленінграді. Пролежав місяць — і знову в стрій, — мовив Батюк про свого сина. І зразу ж спитав — Про наші кримські діла чув?

Серпілін кивнув. Про кримські діла він чув досить багато, як і всі люди, що жили війною. Визволення Севастополя на порозі четвертого літа війни здавалося йому щасливою прикметою на майбутнє. Він знав, що армія Батюка діяла там, у Криму, на головному напрямі, але в першу хвилину зустрічі, мабуть, через оцю байкову піжаму, забув, що Батюка не тільки нагородили за ці бої Суворовим першого ступеня, а що вперше за війну підвищили його в званні, — він став генерал-полковником. Про це тиждень тому надрукували в усіх газетах.

— Поздоровляю тебе подвійно, — сказав він, тиснучи руку Батюкові.

Батюк радо всміхнувся: після успішних дій у Криму він нарешті зайняв на війні становище, яке вважав для себе давно заслуженим.

Те, що він командував тепер гвардійською армією й мав орден Суворова першого ступеня і звання генерал-полковника, а Серпілін, який був уже після Сталінграда наздогнав його в званні, лишався генерал-лейтенантом, — усе це робило Батюка в його власних очах нібито знову старшим від Серпіліна, незважаючи на їхні однакові посади командармів. Між ними знову встановилась та дистанція, яка дозволяла Батюкові, не силуючи свого самолюбства, згадувати той час, коли вони служили разом і Серпілін був його підлеглим.

— Як твоє господарство? — спитав Батюк. — Багатьох замінив, коли прийшов після мене?

— Я майже нії міняв, війна поміняла. Кого під Харковом, кого на Курській дузі.

Він назвав Батюкові кількох старших офіцерів, убитих чи тяжко поранених, які вже не повернулись до армії.

— Член Військової ради ще й досі Захаров?

— Ще й досі він, — кивнув Серпілін. — А начальника штабу армії з Москви дали — якийсь Бойко, був полковником, тепер генерал-майор.

— Невдаха, чи що? — спитав Батюк, мовби відчувши неприязнь у слові «якийсь».

Але Серпілін ужив це слово не через неприязнь, а за давньою звичкою, що лишилася ще з царської армії.

— Чому невдаха, навпаки, — заперечив він. — А про Пікіна, мабуть, сам знаєш, у наказі було.

— Читав. Підвів він тебе, сучий син. Добре, що так минулось.

— Підвів, — погодився Серпілін. — Хоча в те, що він сучий син, не вірю.

— А чому ж не вірити? В наказі ясно сказано, що попав у полон, маючи при собі карту з обстановкою.

Серпілін скривився. Спершу не хотів згадувати цієї тяжкої історії, що тільки чудом закінчилась для нього самого щасливо. Але потім пересилив себе й сказав те, що думав і писав у своїх поясненнях тоді, в березні сорок третього, під Харковом: знаючи Пікіна, він не вірить, що той, через помилку пілота приземлившись на зв’язковому У-2 в розташуванні німців, міг здатися в полон, не знищивши карти з обстановкою, яка була при ньому. Гадає, що було навпаки: не встиг застрелитись і потрапив у полон тому, що насамперед поспішав знищити ту карту.

— У наказі по-іншому було. Що здався в полон з оперативними документами.

— Було, — згодився Серпілін.

— Самі німці в себе про це писали. Від них ми й дізналися.

— Справді, писали, — сказав Серпілін. — Але могли написати й для дезінформації, щоб сплутати нам плани.

Коли попав у полон начальник оперативного відділу штабу армії, чому ж не написати, що з документами? Хіба ми не користалися з нагоди й не писали таких речей?

— Все може бути, — згодився Батюк. — А ти не припускаєш думки, що не випадково заблудились? Що не кажи, а таки в тридцятому році з кадрів його вичищали — мали на те причини; до самої війни в запасі був…

— Не припускаю. Стільки разів бачив його в боях, що не можу припустити.

— Так чи не так, а підвів він тебе добряче, — сказав Батюк. — Поспішив ти його взяти на оперативний відділ.

— Це правда, поспішив.

Хвилину, а може, й дві вони ще йшли поруч і мовчали, якісь відчужені, Батюк, з роздратуванням згадуючи про минуле, подумав, що Серпілін, як завжди, надто високої думки про себе: «знаю», «бачив», «не припускаю»… все «я» та «я». Вважає й досі, що розумніший за всіх.

А Серпілін ішов і думав про себе й про Пікіна: «Що вірив йому і досі вірю — це правильно. А що, одержавши армію, зразу ж узяв до себе Пікіна начальником оперативного відділу — тут справді поспішив. Начальник штабу був новий, незнайомий, захотів мати біля нього свою людину, виявив упередженість, певніше, слабкість, у якій потім каявся. В дивізії Пікін був на місці, а на оперативному відділі розгубився від масштабів, тим більше в несподівано скрутній обстановці під Харковом. Сам був винен, що спізнився довести до двох дивізій наказ про відступ, а потім, коли зовсім втратили зв’язок, напросився полетіти туди: особисто виправляти становище». І Серпілін на свою голову дозволив.

Потім йому хотіли поставити це в провину. А закінчилося навіть без догани в наказі. Серпілін і досі всього не знав, чому так сталося. Звичайно, подіяло те, що Захаров, як член Військової ради, написав у фронт, що думав, і, як завжди, не намагався вгадувати, який гам у кого настрій. Та тільки цього замало. Мабуть — Серпілін уже не раз думав про це, — коли доповіли на самому верху, в Москві, Сталін, тільки недавно висунувши тебе в командарми, не відступився й не дозволив зразу ж зняти. А що зняти пропонували, сумніву немає. Відповідальність на плечах лежала важка. Самою тільки вірою в Пікіна її не знімеш, а інших доказів, крім віри, нема.

— Барабанова пам’ятаєш? — раптом спитав Батюк.

— Пам’ятаю, — відповів Серпілін, підводячи на нього очі.

У запитанні Батюка йому вчувся виклик. І даремно: Батюк просто згадав про Барабанова, який колись теж, хоч і по-іншому, підвів його, як Пікін Серпіліна.

— Написав мені минулого літа, після госпіталю, просив пробачення за те, що накоїв. Знав мою душу, що візьму його знову.

— І взяв?

— Узяв. Прибув до мене на фронт тихше води, нижче трави, старшим лейтенантом — за те, що хотів покінчити життя самогубством, двох звань як не було. А тепер знову майор.

— Ад’ютантом?

— Ад’ютантом. Просився в розвідку, та я лишив у себе. Звик. Повір, сумував без нього, ад’ютант він чудовий.

— Напевне, — сказав Серпілін. — Коли б не нав’язав мені його тоді командиром полку, і ти без нього не сумував би, і він не стрілявся б.

Батюк пильно глянув на Серпіліна, ніби раптом побачив у ньому щось таке, про що вже забув:

— Так, бачу, з тобою не похристосуєшся. Думаєш, не знаю ваших розмов про мене, що гарячий, не чіпай, а то можу так перехрестити, що й сам потім не радий? Але я гарячий, та відхідливий. А ти м’яко стелеш, та твердо спати. Коли вже хто став тобі поперек горла, то прощення не жди.

— Не мені він став поперек горла, Іване Капітоновичу, а справі, — мовив Серпілін тим самим, знайомим Батюкові, небезпечно рівним голосом, що його Батюк мав на увазі, коли казав «м’яко стелеш». — Невже й тепер не згоден, що не міг він полком командувати?

— Міг, не міг! Якби не пив, то зміг би. Вже десять місяців у рот не бере.

— Ну що ж, коли так, то тепер можна хоч на дивізію. — Серпілін засміявся, пом’якшивши сміхом сказане.

— А ти як, усе ще вживаєш, — спитав Батюк, — чи вже здоров’я не дозволяє?

— Після аварії стримуюсь. Все-таки, кажуть, струс мозку був. А до цього від колишньої норми не відхилявся. Підпишу ввечері останній папір — і півсклянки на сон грядущий.

— А трусонуло добре?

— Не пам’ятаю. Кажуть, метрів з п’ять летів, поки приземлився.

— Не люблю я тих вілісів, — сказав Батюк. — Без них не обійдешся, але все одно не люблю. Небезпечна машина.

Чув, як мій попередник вілісом на передній край до фріців заїхав — з кулемета в упор!

— Віліс тут, правда, ні при чому, — заперечив Серпілін.

— Як це ні при чому? — вигукнув Батюк. — Ганяв на ньому так, що охорона не встигала. Розумний, кажуть, був чоловік, але в цьому одчайдушний. Дали задній хід, та вже було пізно! Дванадцять куль у грудях. От і вибув як то кажуть. А я прибув. І операцію почав з усіма тими хто від нього лишився. Жодного не замінив… Там, і в Таврії, і в Криму, кефір добрий. Ще з громадянської його запам’ятав. Як прибув на армію, зразу ж звелів, щоб давали кефір уранці і ввечері.

Серпілін усміхнувся. Згадав, як у їдальні Військової ради для Батюка, хоч би там що, завжди ставили молоко на кисляк. Горілку він пив нечасто, лише під настрій.

Але все одно потім сьорбав на ніч свій кисляк.

Скільком людям за війну, коли Батюк паленів од гніву, здавалося, що це не просто так, що є на це добре відома причина. А насправді причини тієї в Батюка не було, а галасував він і давав волю своєму норову, бо давно й твердо був переконаний, що все це потрібне в інтересах справи. «Так, — подумав Серпілін, — подивитися б на нього на фронті, який він тепер. Як і в чому змінився? Звичка лаяти людей на всі заставки виходила з моди. Та й менше причин, бо ж більше порядку, і люди дужчі, ніж були досі, чинять опір цьому, бо чим далі, тим менше в них за душею провини й більше гордості. А зрештою все зводиться до того, що краще воюємо».

І, немовби відповідаючи на його думки, Батюк сказав, власне, про те ж саме:

— Коли йшли по Криму, бувало, дивишся у степ і бачиш: непоховані кістки біліють — з сорок першого.

Згадаєш усе, що пережили, і дивуєшся людям: як усе-таки вистояли тоді? І самому собі: як же ти живий лишився після всього, що з тобою було? Дивишся на ті білі кісточки та й думаєш: хто тільки не лаяв тоді і їх, бідолашних, і самого себе за те, що тут відступили, там не втримали!..

А тепер, здається, і воскресив би, і обійняв би, та нема кого… Я в Москві вчора був, мені там пояснили про нове навчання: що з цієї осені в школах хлопців окремо вчитимуть. Не чув?

— Ніби так, — сказав Серпілін.

Він уже чув про це роздільне навчання, і йому здавалося, що коли хлопці вчитимуться окремо від дівчат, то це буде краще для допризовної підготовки, а значить, і для армії. Біль сорок першого року ще й досі ятрив пам’ять: скільки ж їх було тоді, призваних одразу після шкільної лави, готових віддати своє життя, але таких ненавчених, до сліз невмілих, що аж зло на них брало!

— Що ти про це думаєш? — спитав Батюк.

— Радий, що так вирішили — Ех, молоді, — сказав Батюк. — Набралися ми з ними горя на початку війни.

— А не вони з нами? — несподівано для себе спитав Серпілін, який, здавалося, тільки що думав так само, як і Батюк.

— Товаришу генерал-полковник, вам на рентген пора, запізнитесь!

Вони обидва обернулись.

Перед ними стояла зніяковіла медсестра, бо, наздоганяючи, мало не наскочила на них з розгону. Вона була молода, висока, з рожевим обличчям і рожевою шиєю.

— Справді, пора вже йти, — мовив Батюк, відкотивши обшлаг піжами. — Наскочила, скажу тобі, як танк…

Він подивився на її молоде огрядне тіло, яке щільно облягав білий халатик, і сказав з якимось дивним, водночас добрим і грубим зачудуванням:

— Ач яка! І де ми тільки вас після війни подінемо?

Очі в медсестри налилися слізьми. І тому, що обличчя її не встигло змінитися і на ньому все ще лишалася та сполохана усмішка, з якою вона спинилася перед Батюком і Серпіліним, ці сльози були такими несподіваними, як удар у серце, як нагадування про те, що стосувалося їх усіх і чого краще не чіпати словами.

Хто її знає, може, раптом подумала про себе і про те, кого лишить для неї війна.

— Ходімо, — не дивлячись їй у вічі, сказав Батюк. І на ходу обернувся до Серпіліна — Якщо дружина сьогодні не приїде, після вечері ще походимо.

Серпілін кивнув.

Батюк і медсестра йшли поруч по стежці, віддаляючись од нього. Зараз, коли він дивився їм у спину, поруч з кремезним Батюком, що ступав важкою ходою, медсестра здавалася ще вищою й молодшою. «А й справді, що робитимемо з ними по війні?» — подумав Серпілін і згадав, що треба буде від обіду залишити солодке для онуки. У синової дружини сьогодні вихідний, і ад’ютант привезе її з онукою після мертвої години сюди, в Архангельське.

Пообідавши, перед тим як іти до себе відпочивати, Серпілін зупинився у вестибюлі санаторію біля великої, на всю стіну, карти, на якій прапорцями було позначено лінію фронту, в одному місці, на півдні, в Румунії, вона вже кілометрів на сто виступила вперед за державний кордон.

Останніми днями прапорців на карті не пересували: становище лишалося без змін.

Коли й де почнеться наш літній наступ, поки що знала тільки Ставка, але, судячи з деяких ознак, наміри на літо були рішучі. В травневому наказі Сталіна, який Серпілін прочитав ще в госпіталі, були цілком зрозумілі для військової людини відтінки: мова йшла не тільки про те, щоб очистити від ворога всю нашу землю, а й про визволення з неволі братів — поляків і чехословаків. Досить було після цього поглянути на карту, щоб зрозуміти: завдання в майбутніх наступах, кажучи військовою мовою, були поставлені на дуже велику глибину. А коли б не ставили їх, навряд чи Сталін згадав би про поляків і чехословаків.

Серпілін стояв перед картою і, в котрий раз оцінюючи поглядом загальну конфігурацію лінії фронту на Західному напрямі, думав про майбутнє літо.

Німці все ще тримали в своїх руках більшу частину Білорусії і величезним виступом заходили в наше розташування між Полоцьком на півночі і Ковелем на півдні.

Нещодавно утворений за рахунок сусідів новий фронт, до якого ввійшла армія Серпіліна, займав ділянку навпроти Орші, Могильова й Бихова, саме там, де німецький виступ найглибше заходив у паш бік. «Напевне, головних ударів завдаватимуть сусідні фронти, праворуч і ліворуч від нас, а ми опинимося на допоміжному напрямі, — подумав Серпілін. — Припустити щось інше, дивлячись на карту, важко».

Карта була від підлоги до стелі, і той клаптик її, на який уже без Серпіліна вийшла й стала його армія, був дуже маленький — завбільшки з півсірника. Штабні робочі карти брати з собою в госпіталі й санаторії, строго кажучи, не дозволяли навіть командармові. Можна б, звичайно, попросити в Генштабі або посадити на віліс і погнати до себе в армію ад’ютанта й змусити привезти звідти відповідний чистий аркуш, без нанесення на нього обстановки… А втім, невелика біда. Той аркуш карти й дальші за нею два аркуші на схід, у напрямі до Єльні, та ще один аркуш на захід, що захоплював Могильов, — усе те міцно засіло в пам’яті з сорок першого року. Серпілін міг ще й тепер з заплющеними очима згадати, яка була на вигляд склеєна з тих аркушів карта, що по ній він спочатку воював, а потім виводив з оточення рештки дивізії.

Він навіть знав напам’ять, які населені пункти були на її перегинах, так дуже потертих, що нелегко було читати написи.

Він у думці бачив перед собою ту карту-двоверстку і на ній, на другому її аркуші, ту ділянку фронту під Могильовом, на яку тепер без нього вийшла його армія.

Коли вони тоді, в липні сорок першого, вирвалися з Могильова, то спочатку пішли лісами, прямо на Благовичі, але не змогли пробитися й повернули на північний схід, на Щекотово, Дрибін, Студенець, Татарськ, ішли саме через цей район.

У його пам’яті все прожите й пережите за три роки війни було нанесене на карти. Потім колись, мабуть, і війни не згадаєш без тих карт, що лишились од неї.

А зараз, навіть коли їх немає, вони все одно в тебе перед очима: і ті могильовські, і підмосковні — сорок першого, і літні — сорок другого, коли відступали од Дінця до Волги, і зимові — сталінградські, і весняні — під Харковом та Бєлгородом, і нові — початі в обороні на Курській дузі, а потім аркуш за аркушем підклеєні все далі й далі на захід, до верхів’я Дніпра.

Тепер замість них незабаром будуть інші, нові, заздалегідь надруковані топографічним управлінням Генштабу.

Німці заготували до Москви й далі, і в нас, треба гадати, заготовані до Берліна. А що і як у ході боїв нанесе на ті карти життя, — побачимо. Це залежить багато від чого, а також і від тебе самого. Відділена од сусідів праворуч і ліворуч розмежувальними лініями, проляже по тих картах твоя смуга життя, шлях тієї армії, якою командуєш ти, а не хтось інший… Зараз цю смугу перетнуто на схід від Могильова суцільною синьою змійкою німецьких позицій. На карті зітри гумкою — та й усе. А в житті доведеться попрацювати…

Серпіліна трохи хвилювало, що доля привела його саме в ті місця, де він починав війну. Здавалося б, військовій людині однаково, де розраховуватися з німцями, аби тільки розрахуватись! Де поставили, там і розраховуйся, а, виходить, ні, не однаково!

— Що, Федоре Федоровичу, на карту дивитесь? Все одно раніше ніж належить не випишемо, — пролунав у нього за спиною знайомий жіночий голос, і він відчув, що жінка не пройшла мимо, а зупинилась у нього за спиною, чекаючи, що він обернеться.

Він обернувся од карти, глянув на неї й знову, вкотре вже за ці дні, подумав, що вона вродлива і що все це добром не скінчиться.

— Дозвольте вам доповісти, Ольго Іванівно… — сказав він, дивлячись жінці у вічі.

— Якщо «доповісти», тоді вже за званням, — усміхнувшись, перебила вона.

— Дозвольте доповісти, товаришу підполковник медичної служби, що думав зараз не так про майбутнє, як про минуле. А в майбутньому сподіваюся на ваш здоровий глузд. Навряд чи ви триматимете тут зайвий час незайву для війни людину.

— Спасибі, що хоч у здоровому глузді не відмовляєте.

Не від кожного хворого це почуєш, — сказала жінка і, поглянувши на великий чоловічий годинник на зап’ясті гарної руки, додала — І цей здоровий глузд зараз підказує, що вам пора йти відпочивати.

— Слухаюсь.

Серпілін трохи схилив голову і, теж глянувши на її гарну руку з великим чоловічим годинником, мовив:

— А от кажуть, що в хірургів руки якісь особливі.

— В одній долото, в другій молоток? — спитала вона без усмішки. — Скільки хірургів, стільки й рук. Тільки миємо їх частіше й довше, ніж інші люди. І гарячою водою з милом, і щіткою, й спиртом, і від цього вони не завжди такі на вигляд, як хотілося б. Проте зараз, здається, нічого собі, — усміхнулась вона і подивилась на свої руки з коротко обрізаними нігтями на довгих пальцях. — Бо я тут не так хірург, як нянька при вас, генералах.

Навіть обридло вже. От розпрощаюсь з цим підмосковним раєм і попрошусь до вас в армійський госпіталь провідним хірургом. Що на це скажете?

— Не знаю, чи це серйозно.

— Це правда. Я й сама ще не знаю, чи це серйозно.

Ходімо. А може, ще чогось не додивились? — кивнула вона на карту.

— Зараз, — сказав Серпілін. — Ще п’ять хвилин — і піду відпочивати. По-чесному.

— Спробую повірити. А ввечері приходьте до мене чай пити. Запрошую заздалегідь: до вечора не побачу.

— Дякую. Та чи не занадто я став до вас учащати?

— Як хочете, — сказала вона після невеличкої паузи.

— Мені дуже хочеться, — просто сказав він.

— Ну то й не гамуйте своїх бажань. Кажуть, це шкодить. — Жінка засміялась і вийшла з вестибюля, а він, знаючи, що вона піде зараз до себе в лікувальний корпус, підійшов до вікна й побачив, як вона йде по стежці, мабуть, уже не думаючи про нього. Іде швидкою, діловою ходою і похитує з боку на бік гарною головою в білій накрохмаленій лікарській шапочці, немов на ходу розмовляє сама з собою, про щось запитує себе чи про щось сперечається. І здалеку здасться зовсім молодою, ще молодшою, ніж зблизька.

Учора між іншим вона сказала, що їй незабаром сорок.

Виходить, коли він бачив її в сорок першому році взимку, їй було тридцять сім… Але тоді вона здавалася старшою, ніж тепер.

Він дивився, поки жінка не зникла за рогом будинку, і не зразу примусив себе не думати про неї, коли, відійшовши од вікна, повернувся до карти.

Розділ другий

Після обіду Серпілін гак і не заснув.

Згадав про Батюка, а потім обсіли його думки про самого себе, і так пролежав, дивлячись у стелю, до кінця мертвої години.

Здивувався, чому так зрадів Батюк, коли зустрів його.

Мабуть, думав про нього гірше, ніж заслуговував. А чому Батюкові й не зустрітися з тобою по-доброму? Своїх критичних думок про нього начальству ти не доповідав — до цього не привчився, — а допомагав йому всім, на що був здатний. І тим, як виконував при ньому обов’язки начальника штабу, і тим, що, коли вимагала справа, сперечався з ним і схиляв до рішень, які вважав правильними, і навіть тим, що, бувало, робив по-своєму, в межах можливого для начальника штабу.

А що згодом змінив його на посаді командарма — тут уже йому не на тебе, а на Сталіна ображатись треба.

Та й на Сталіна ображатись нема чого. Те, що послав Батюка заступником командуючого другорядного фронту, — радість, звісно, невелика. Але й за образу вважати не можна. А потім, через рік, знову призначив на армію, до того ж на гвардійську і в добрий час — перед початком бою.

Тільки чому це раптом таке призначення? В ролі заступника командуючого фронтом про себе не нагадаєш, хоч яка буде мудра голова. Отже, Сталін не забував-таки про Батюка. Війна вже довга, і людей на рахунку небагато, без великого запасу. Тим більше, що лише останнім часом заново сформовано самих танкових армій шість. Та кілька загальновійськових. І на кожну потрібен командарм. Якщо покопатись у власній пам’яті, можна пригадати, як сам вагався: чи висувати навіть дуже доброго командира полку зразу в командири дивізії? В полку був на місці, а як покаже себе в іншій ролі, за інших масштабів?

А вирішувати, кого на армію, набагато важче. Інколи ризикнуть, висунуть нового, молодого, а буває й навпаки, покладуться, що старий віл борозни не зіпсує. У Батюка за плечима майже два роки командування армією. Різний, звичайно, досвід. Та людина він вольова і по-своєму роботяща. У штабі зайвої години не просидить, щодня зранку в військах, а це в нас цінять. І особисту його хоробрість, якої Батюкові не позичати, теж цінять і навіть часом надають їй надмірної ваги; так уже повелося в нас на Русі. От і призначили. Прийшов у хорошу армію, яка вже склалася, встоялась, з добрим штабом, з бойовими традиціями. Прийшов і став воювати далі, як він каже, не ламаючи порядків, не переміщаючи людей. Та це тепер і не так просто зробити: не дадуть! І діло пішло згідно з продуманим уже планом операції, забезпеченої відповідними силами й засобами. Судячи з наслідків, не помилились: армія під командуванням Батюка там, у Криму, добре себе показала. А чи могла ще краще показати себе за іншого командуючого, як перевіриш? У тому й складність оцінок на війні, в тому й недоказовість їх остаточної справедливості чи несправедливості!

Усі ми набули досвіду, всі чи майже всі стали краще воювати, і Батюк теж, мабуть, не виняток. Але наскільки краще? Ось у чому річ! І для нього, і для тебе, і для будького іншого.

Коли строго поглянути на свої власні справи за ті п’ятнадцять місяців, що прокомандував армією, то виходить, що воював по-різному.

Приймав армію в сприятливій обстановці, позаду був досвід сталінградських боїв і той настрій після великої перемоги, коли людям здається, що вони й далі гори зрушать.

Але після такого початку, що обіцяв, здавалося, тільки добре, довелося першу ж свою операцію проводити в дуже важких умовах. Армію спішно перекинули під Харків, який знову зайняли німці. Знову довелося переживати те, від чого вже одвик. Спершу затикати дірку завширшки тридцять кілометрів, а потім відходити з боями, затримуючи німців на не обладнаних для оборони рубежах.

І все це зразу, з коліс, ледве встигнувши висадити армію з ешелонів у березневе бездоріжжя, в сніг і в воду…

Обстановка була незапланована, не вистачало то одного, то другого, тили вивантажились із запізненням і одразу ж, ще не розгорнувшись, почали відходити.

Командуючого фронтом, який не справився з критичним становищем, замінили, призначили нового. На фронт приїхав представник Ставки; після сталінградського розгрому німці в березні під Харковом показали, на що вони ще здатні. І треба було хоч умерти, а спинити їх. Поки спиняли, представник Ставки тричі був у тебе. Останнього разу розмова з ним обернулась так, що подумав: зніме з армії. І хоч ти робив усе, що міг і вмів, а, коли б зняли, скаржитися не було б на що, бо відступав, не міг виконати наказу — спинити німців. Довелось вислухати в останній раз і таке, що краще б не чути: що й армія твоя не сталінградська, і сам ти не командуючий, а… змовчав. Бо нічого було відповісти.

А потім усе-таки зачепився в одному місці, в другому, в третьому… Знову не втримався, знову відійшов ще на кілька кілометрів і знову зачепився однією дивізією, потім другою… Зачепився й вистояв. Зупинив німців у такій обстановці, в котрій, напевне, в сорок другому не зупинив би. Зупинив тому, що все-таки після Сталінграда і ти, й твої люди були вже не ті, що до нього.

А після того, як перекинули армію, почалося третє літо війни — затяжна, виснажлива пауза на Курській дузі.

Така виснажлива, що, здавалося, нерви не витримають.

Лихо не без добра. Те, що німці там, під Харковом, знову нагадали, на що вони здатні, змушувало готуватися до майбутнього з такою ретельністю, яка виходила навіть за межі наказів. Що німці влітку вдарять всією своєю силою, яку тільки зберуть, відчували всі — згори донизу.

Такої глибокої оборони ще ніколи не будували. Навчали війська, не маючи спочинку, так ніби кожний день навчання вирішував: жити чи вмерти. Хоч так воно, власне, й було.

Ще до початку німецького наступу додали армії два полки самоходок, бригаду «катюш» і дев’ять полків артилерії. Доводилося вчитися вже не того, як латати дірки — це вже осягнув раніш, — а того, як управляти всією цією музикою.

Остаточна перевірка завжди єдина — бій. І, незважаючи на всю підготовку, на певність, що встоїмо, за перші три дні під німецькими ударами таки відступили — де на три, де на п’ять, а де й на вісім кілометрів. І тільки вночі на четверту добу змогли нарешті доповісти, що німців перед фронтом армії зупинено повсюди.

На п’ятий день бої поновилися з такою самою запеклістю. Сторонньому оку могло здатися, що відбувається все те ж саме. Але це було не так. Німці ще діяли за наказом, уже починаючи розуміти, що його не виконають.

А вранці шостого дня Серпілін відчув, що тепер ніяка сила не зрушить його армії з місця.

Він чекав і хотів, щоб німці знову пішли на нього і геть вимоталися в марних атаках.

І як минула та ранкова година, коли німці завжди починали наступ, а вони його не почали, і минула ще година, і ще, а вони все не починали, він відчув не полегшення, як це бувало раніше, в інші часи, а досаду, що, власне, була почуттям переваги над ворогом.

А потім перейшли в наступ ми. І на півночі — під Орлом, і на півдні — під Бєлгородом, і там, де стояла в обороні армія Серпіліна. На тому напрямі, де вона йшла, не було великих міст із тих, що в пам’яті у кожного, і вона лише тричі потрапляла в накази верховного головнокомандуючого за взяття населених пунктів, про які, напевно, ті, хто слухав по радіо, тільки з цих наказів і дізнались.

Зате замість великих міст на долю армії випало дуже багато переправ через малі й середні річки, через торф’яні болота й заболочені заплави. Майже завжди, коли наступають на широкому фронті, якась армія суне через отаку глушину, то відстаючи, то обганяючи своїх щасливіших сусідів і забезпечуючи їм своїми діями лаври в наказах.

На війні складається по-всякому. І треба мати такий характер, щоб усвідомити необхідність тієї не всім помітної праці, що її винесла на своїх плечах твоя армія, і не гарячкувати проти сусідів. А коли ширше за свої розмежувальні лінії бачити нездатний, коли до того, що там праворуч і ліворуч у сусідів, байдужий — хоч трава не рости! — виходить, ти ще не командарм, а куркуль з вищою військовою освітою. Звичайно, іноді хочеться в загальному хорі таке соло втнути, щоб усі почули! Але сольних співів на війні тепер мало та й диригенти суворі.

І це добре. Це означає, що вона ввійшла в свої рамки.

Людині, далекій од війни, мабуть, здалося б диким саме поняття: ввійшла чи не ввійшла війна в свої рамки.

Ніби у війни можуть бути якісь там рамки. Але Серпілін думав саме так.

Думки про майбутній літній наступ змусили його згадати про медичну комісію, призначену через десять днів.

Він згадав і помацав ключицю: «Лікарі кажуть, що зрослася добре, краще й не буває. Та й справді, майже не болить. Але рука все ще як чужа».

Він підвівся з ліжка й зробив кілька обережних рухів обома руками, тих самих, які робив на лікувальній гімнастиці. Потім кілька разів стулив і розтулив лівий кулак. Рука все-таки терпла, і в пальцях поколювало.

А загалом він почував себе набагато краще, ніж тоді, коли привезли його сюди. І голова не боліла, і вже не прокидався, як то було на перших порах, по п’ять разів за ніч од виснажливих снів, дуже схожих на життя.

На фронті думав, як то кажуть, про душу, а про тіло не було коли думати. Воно їздило на вілісах, ходило по окопах, сиділо над картами, розмовляло по телефону, двічі на добу поспіхом їло, максимум можливого спало мертвим сном уночі та ще годину чи дві куняло на ходу, хитаючись туди-сюди на вілісі. Виконувало все, що від нього вимагалось, не нагадуючи про себе. Але зате тут, у Архангельському, лікарі зразу наговорили бозна-чого. Ще зовсім недавно, до аварії, думав, що кругом здоровий, а з їхніх слів виходить, що кругом хворий. Сперечатись не став, виконував усе, що веліли: уколи — уколи, ванни — ванни, гімнастика, електролікування — все, що вимагали.

Коли вже кругом хворий, лікуйте що є сили!

Ставлячись до лікування, як до служби, він легше зносив розлуку з армією. Навіть деякі побачення, на які треба було їздити в Москву, одмінив, щоб не заважали лікуванню. З самого початку зробив тільки один виняток для синової дружини, яка у вихідні разом з онукою приїздила до нього в Архангельське після мертвої години.

Він поглянув на годинника і вийшов з кімнати в парк.

Ад’ютант затримувався на п’ятнадцять хвилин. «Що в них там сталося? Може, онука занедужала?» — подумав він і майже в ту ж мить побачив свого ад’ютанта Євстигнєєва, що йшов алеєю до корпусу.

Мабуть, про щось замислившись, Євстигнєєв побачив Серпіліна несподівано для себе, і, коли побачив, на його обличчі був переляк.

— Що в них гам сталося? — спитав Серпілін.

— Ганна Петрівна не приїде… — обличчя в ад’ютанта було все ще перелякане.

— Як це не приїде? Чому?

— Ось вам записка.

Ад’ютант підійшов і простяг Серпіліну затиснуту в кулаці записку.

На половинці аркуша, вирваного з зошита в клітинку, було написано: «Здрастуйте, тату! Пробачте, що я не приїхала. Я не можу до вас приїхати. Соромно дивитися в очі. Анатолій вам усе пояснить. Аня».

— Пояснюй, коли вже тобі доручено. — Серпілін поволі підвів очі од записки, поглянув на ад'ютанта, який все ще стояв перед ним.

Ад’ютант стояв і мовчав. На його округлому, доброму юнацькому обличчі відбилися мука й страх перед тим, що він мав сказати.

— Ну чого мовчиш? — нетерпляче підвищив голос Серпілін, котрий завжди, все життя поспішав дізнатися про погане, якщо все одно мав дізнатись. — Яка там у них біда?

І коли почув у відповідь щось зовсім несподіване, не те, про що думав, то все здалось йому безглуздим:

— Ми зійшлися з Ганною Петрівною. Я її вмовляв, але вона сказала, що тепер не сміє вас бачити.

— Про що ж ти її вмовляв? — тим же різким тоном, з якого почав, спитав Серпілін і, вже спитавши, зрозумів, що Євстигнєєв вмовляв її поїхати й розповісти разом, а вона не захотіла, послала його самого.

Ад’ютант усе ще стояв виструнчившись; розмовляти з ним про це далі ось так, коли він стояв струнко, було незручно.

— Ходімо на лаву сядемо, — сказав Серпілін. І коли сіли на лаву, додав — Кашкет зніми.

Ад’ютант скинув кашкета, витяг хустинку й витер. спітнілий під кашкетом лоб.

— Тепер пояснюй. Коли тобі велено. Що означає зійшлися, коли зійшлися? «Що означає зійшлися?» — було, звичайно, безглуздим запитанням. Що це ще може означати? Зійшлися — виходить, зійшлися. А коли хотів спитати, чи все це серйозно, теж даремно. І так видно це на обличчі ад’ютанта.

— Учора зійшлися, — слухняно відповів той, зітхнув і знову надовго замовк.

— Що ти взагалі мовчазний — знаю, — сказав Серпілін. — Але все-таки доведеться тобі пояснити, як-не-як не чекав од тебе таких вістей. Зрозумій мене.

Серпілін усміхнувся, збагнувши, в яке безглузде становище він потрапив, але ад’ютантові ця усмішка здалася ознакою гніву, і він розгубився ще більше.

Що пояснювати? Як вони обоє що було сили трималися всі ці два тижні після того, як пішли разом у кіно і пізно ввечері, повертаючись удвох і прощаючись біля її дверей, обоє відчули, що це все одно буде? Пояснювати, що він не винен, бо вона сама вчора перша обняла його за шию, і завмерла, і заплакала, бо забракло сили щось змінити, а потім знову сама перша почала його цілувати?

Пояснити, що він не винен, коли він усе одно винен, бо здався на це, а здався тому, що сам хотів цього? І він після довгого мовчання сказав лише те, що відчував у ту хвилину:

— Винуватий, — і звично додав — Товаришу командуючий.

— Який я тобі тепер командуючий, — сказав Серпілін, — коли ти до мене в родичі записався? — Сказав так, бо, знаючи синову дружину, нічого іншого не подумав. «Покохала хлопчиська. Коли б не покохала, так просто не стала б з ним, утрималася б».

— Ми розпишемося, — квапливо сказав ад’ютант.

Я сьогодні хотів, але вона не погодилась.

— Чому не погодилась? Що їй, мій дозвіл на це потрібний?

Серпілін підвівся, і ад’ютант схопився слідом за ним, злякавшись, що розмову закінчено. Як не побоювався він цієї розмови, коли їхав сюди, але те, що вся розмова на цьому й скінчиться, налякало його ще більше.

— Сиди, — мовив Серпілін і, штовхнувши його на лавку рукою, що занила в передпліччі, почав ходити туди й сюди.

Серпілін ходив вздовж лави, а ад’ютант водив за ним очима ліворуч і праворуч і згадував Анине обличчя цього ранку після того, як вона поспішно змусила його встати й одягтися, коли ще й на світ не зазоріло, задовго до того, як прокинулась дівчинка. Згадував її слова, що вона тепер нещасна, і її очі, які промовляли, що, незважаючи на ці слова, вона все одно щаслива. Згадував, як вона ткнула йому в руки оцю записку і виштовхнула за двері.

І він запізнився до Серпіліна тому, що, вже давно приїхавши сюди, тинявся по парку й не наважувався прийти з такою запискою. Спізнився вперше за всю свою службу.

А Серпілін ходив туди й сюди і думав не про нього, а про синову дружину. «Виходить, не сміє приїхати!

Прислала замість себе оцього…» — він скоса глянув на ад’ютанта. Те, що вона так зробила, було не схоже на неї.

Пояснення одне: мабуть, написала, як відчувала, — не наважується показатися йому на очі, не може себе змусити. «Ну, а як же далі? Чи, може, так і будемо через оцього з’ясовувати стосунки?» — подумав він без усякої злості на «оцього», просто як про безглуздя, без якого можна було б і обійтись.

Власне, він бачив синову дружину лише п’ять разів у житті: двічі в один і той же день, у лютому минулого року, коли чекав у себе на квартирі виклику до Сталіна і коли потім повернувся від нього, і тричі тепер, у Архангельському, коли вона приїздила до нього з онукою. Між цими зустрічами були тільки її листи на фронт.

Вийшло так, що вона навіть ніколи не називала його на ім’я й по батькові — Федір Федорович. Тоді, в перший день їхнього знайомства, казала йому «ви», «сідайте», «попоїжте», «ляжте», «відпочиньте». А згодом у першому ж листі на фронт написала: «Здрастуйте, тату». Мабуть, так була вихована. Вважала, що як же інакше, коли він батько її покійного чоловіка.

Листи від неї надходили часто, але короткі — аркушик з зошита і внизу рядок друкованими літерами за внучку, від її імені.

Так, не відомі йому раніш, до загибелі сина, ця жінка й дитина поступово знайшли своє місце в його житті, сповненому справами війни. Він відповідав їм через два листи на третій: частіше не виходило, переказував гроші по атестату і посилав посилки — останній раз восени, з цим самим ад’ютантом, який їздив до Москви в інших справах.

Отоді вони й познайомились. Ад’ютант, повернувшись, описував йому свої відвідини, синову дружину називав Ганною Петрівною й розповідав, як вона напувала його чаєм. Ні, тоді в них нічого не було. Він помітив би: у ад’ютанта завжди все на виду. Чесний, як деякі кажуть, аж до глупоти. За це, за можливість довіряти йому без будь-якого вагання, насамперед і шанував його.

Серпілін подумав про неминучу втрату, може, й менш відчутну для людини не такої самотньої, як він. А що втрата буде, закривати очі на це не слід було. Їй соромно перед ним. І буде соромно з її вдачею. Не приїхала сьогодні, бо соромилась, що його сина вбито лише рік тому, а вона вже з іншим. Соромиться, що писала йому на фронт «здрастуйте, тату», соромиться, що зійшлася з іншим, одержуючи гроші по атестату від нього, від батька вбитого чоловіка. І тепер буде відмовлятися від тих грошей, уже, мабуть, думала про це.

Звичайно, він зробить так, щоб вона приїхала й поговорила з ним, щоб усе це не виходило так по-дурному.

Але втрата все одно буде, її не минеш.

І не просто втрата, а подвійна втрата, бо Євстигнєєв, який, звичайно, розпишеться з нею, тепер стане також ніби його родичем. А родичів у ад’ютантах не тримають.

Доведеться ед нього відмовитися, хоч відмовлятися нелегко: звик до його мовчазної присутності, вже другий рік на війні, день за днем поруч. «І що вона в ньому знайшла?.. Дуже просто, що знайшла: молодий і сильний. І ласкавий, мабуть, як теля.

Чом же його не покохати? І не таких кохають. Хіба він гірший за сина? — як завжди, в своєму прагненні до справедливості подумав Серпілін. — А молодиця другий рік без чоловіка. Чому другий? — поправив він себе, згадавши, що син до своєї загибелі більше року не бачив дружини. — Не другий, а третій. Треба дивуватись, що так Довго сама прожила».

Серпілін подивився на ад’ютанта, який все ще водив за ним очима, поки він ходив, і сказав:

— Голову відкрутиш. Посунься!

Закинувши руки за спинку лави, він іще раз скоса зиркнув на ад’ютанта. Той сидів тепер, втупивши очі в носок чобота. Поки стояв, здавався мужчиною. А зараз от, сидячи без кашкета, скидався на хлопчика — похнюпився і губи відкопилив, як маленький.

— Розповідай докладно.

Ад’ютант ще більше відкопилив тремтячі губи і хоч тихо, але твердо сказав:

— Докладно — не буду, товаришу командуючий.

Він подумав, що в нього запитують про подробиці, як усе в них сталося.

— Як це так «не буду»? Все-таки вдову собі береш, та ще з чотирирічною дитиною, та й старшу за себе на шість років. Чи на все готовий, чи про все подумав? Про це питаю!

— Нічого я не знаю і навіть не думаю, — з якимось щасливим відчаєм голосно прошепотів ад’ютант. — Вона ще сама не сказала мені, як буде. Як скаже, так і буде.

— «Скаже, скаже», — пробурчав Серпілін. — Що ж тепер, виходить, жінка за тебе ще й вирішувати сама повинна?

Він хотів ще щось додати в такому ж дусі, але те, що раптом спало на думку, зупипило його.

— Вона в тебе перша в житті, чи що?

— Перша, — тихо сказав ад'ютант і, підвівши очі на Серпіліна, подивився йому прямо в обличчя так пильно, ніби від подальших слів Серпіліна чи навіть од виразу його обличчя в цю хвилину залежить, чи й далі так само, як досі, любитиме й поважатиме його цей хлопчик з офіцерськими погонами на плечах, якого вигнало на сажень. «Вона, звісно, не забула і що старша за тебе на шість років, і що в придане за нею візьмеш чужу дитину, сто разів усе згадала, — відчуваючи на собі цей погляд, подумав Серпілін. — І все-таки як це не страшпо, а наважилась. Отже, повірила і в твоє кохання, і в свою силу».

І ще про одне подумав — про війну, про те, що вдова з дитиною стрімголов кидається на шию тому, хто через тиждень буде знову на фронті, далеко від неї.

А ад’ютант, дивлячись на спокійне й печальне обличчя Серпіліна, знову відчув свою провину перед ним і подумав, що обличчя командуючого стало таким від того, що він, мабуть, згадав про свого вбитого сина.

— Я мамі сьогодні написав, — сказав ад’ютант, усе ще дивлячись у вічі Серпіліну. «Ну от, виходить, тепер ще й мама, — з тим же печальним виразом обличчя, кивнувши головою, подумав Серпілін. — Сидить собі за тридев’ять земель і чекає щодня на трикутничок, що, мовляв, живий і здоровий, і боїться щодня повідомлення, що «загинув смертю хоробрих», а тепер зразу з одного трикутничка дізнається про себе, що вона вже свекруха й бабуся. Але про найважливішу для неї переміну вона все-таки не дізнається. А найважливіша для матері переміна, яка на той час, коли вона одержить листа, мабуть, уже відбудеться, не та, що сип одружився з удовою, котра має дитину, а та, що він перестане через це бути ад’ютантом у командуючого армією і знову служитиме в строю, ближче до фронту, отже, й до смерті. І нічого тут не вдієш, бо тримати його далі в ад’ютантах не можна, а влаштовуватись у тиловій канцелярії він сам не захоче».

— Ось що, Анатолію, — Серпілін незвично для самого себе назвав ад’ютанта на ім’я, несвідомо намагаючись пом’якшити цим те, що мав сказати. — Коли тобі потрібне моє благословення, вважай, що маєш його. Як вам обом краще, так нехай і буде. Але хочу впести ясність. Коли повернемося на фронт, подумай про нове місце. Ленін ще в двадцятому році нам порадив, щоб родичі в одній установі не служили. — Він усміхнувся, ще й цією усмішкою пом’якшуючи безповоротність сказаного.

— Я розумію. Я їй сьогодні вранці вже сказав, — відповів ад’ютант, і по його очах було видно, що він не бреше, справді сказав їй, але видно було й інше, як вразила його квапливість, з якою вирішив це Серпілін.

— На якій вона завтра зміні? — спитав Серпілін про синову дружину.

— На другій.

— Скажи, нехай завтра вдень до роботи приїде до мене. — Він зупинився, згадуючи, які й коли в нього завтра процедури. — Пошли до неї віліс, нехай на тринадцяту годину приїде. Сама. — І, побачивши на обличчі ад’ютанта тривогу, додав — Не бійся, не скривджу. Ти для мене не гірший од інших, а може, й кращий. — Сказавши це, подумав не тільки про нього і про неї, а й про свого покійного сина. — Їдь.

Ад’ютант схопився й надів кашкета.

— А як їй, дочку з собою до вас брати? — Мабуть, вирішив, що їй легше буде приїхати сюди з дитиною.

— Сказано: самій. — Серпіліну хотілося побачити онуку, але при завтрашній розмові, а може, й при сльозах дівчинка тут ні до чого, це не для неї.

Ад’ютант відкозиряв і пішов по стежці.

— Євстигнєєв! — покликав Серпілін.

— Слухаю вас, товаришу командуючий!

— Як там з викликом?

— Обіцяли завтра оформити.

— Якщо завтра оформлять, післязавтра готуйся їхати.

— Ясно. Дозвольте йти?

— Іди.

Ад’ютант знов обернувся й пішов. А Серпілін стояв ЗО і довго, аж поки той не зник за поворотом, дивився йому вслід, і обличчя в нього було таке розгублене, що ад’ютант, мабуть, здивувався б, побачивши цей вираз на обличчі людини, яка тільки-но, здавалося, так легко і так швидко, за два заходи, вирішила його долю.

Розгубленість Серпіліна стосувалася самого себе.

Сказавши ад’ютантові, що той, на його думку, не гірший за будь-кого іншого, а може, й кращий, він видав цим міру своєї симпатії до нього.

Ад’ютантами стають по-різному. Інколи внаслідок чиїхось домагань. А інколи невідомо чому. Раніш Євстигнєєв був ад’ютантом у Батюка. Пославши свого Барабанова «рости» на командира полку, Батюк тоді ж таки взяв з офіцерського резерву цього Євстигнєєва. І якось за вечерею, схвально сказавши про нього, що чудово водить машину, підміняє водія, розповів також, що це син його покійного однокашника, з яким вони разом годували вошей ще в німецьку війну, тому й узяв його в ад’ютанти, коли трапилась така нагода.

Це було все, що знав Серпілін про Євстигнєєва на той час, коли він став його власним ад’ютантом.

Коли Серпіліна раптом викликали до Москви, він одпустив свого колишнього ад’ютанта, щоб не тинявся марно, попросив десь його влаштувати. А повернувшись з Москви з призначенням і вже не заставши Батюка, він здивувався, побачивши Євстигнєєва, який відрекомендувався йому. Може, Батюк, не взяв його з собою, а може, Євстигнєєв сам захотів лишитися в армії, Серпілін не став питати чому. Підійде — залишиться, не підійде — підберуть іншого.

З його поведінки в перші ж дні побачив: не старається, щоб лишив його при собі. І це було перше, що тоді сподобалось йому в Євстигнєєві. Був мовчазний, справний, грамотний, добре орієнтувався по карті й на місцевості, ні разу не застряв і не заблудився, коли посилав його з розпорядженнями, завжди знаходив тих, до кого послано, а на війні це свідчить не тільки про добре орієнтування, а й про хоробрість. Найчастіше не знаходять не тому, що не знайшли, а тому, що не рискнули добратися.

Цей завжди знаходив.

А через півтора місяця, під Харковом, показав, що здатний і на більше.

День був важкий з ранку до самого вечора. Почалося з того, що вранці, поїхавши в одну з своїх дивізій, яка відходила, наскочив на чиїсь, навіть невідомо чиї, чужі тили, що змішались, відступаючи. Чужі чи свої, а довелося затриматись, щоб навести порядок: в армії чужого нема!

Поки доїхали до своєї дивізії, потрапили під перше бомбування, потім, коли добиралися з цієї дивізії в іншу, — під друге. А коли надвечір поверталися з передової на свій командний пункт, потрапили під обстріл важких німецьких гармат, що гатили по перехрестю доріг.

Водія поранило в спину осколком. І віліс перевернувся б, коли б не Євстигнєєв, що встиг ззаду перехопити кермо і вивернути машину. Пересидівши наліт у залитому грязюкою кюветі, мокрі, брудні по самі вуха, знову влізли в машину. Водія поклали ззаду, а машину повів Євстигнєєв.

Здавалося, все вже позаду, як раптом з навислих хмар, прямо над дорогою, вихопились два «месершміти» і з виттям пройшли над машиною. Євстигнєєв, загальмувавши, всім тілом 4іаліг на Серпіліна, підім’явши його під себе і мало не виваливши його з віліса. Серпілін навіть не зразу збагнув, що ад’ютант хотів закрити його собою.

Зрозумів лише згодом, коли все скінчилось, «месершмітів» як і не було, зникли знову в хмарах, вітрове скло потріскалось, а куля у Євстигиєєва в передпліччі, у м’якуші. Це вже потім з’ясувалося, а спочатку він нічого не сказав, вів машину ще три кілометри до командного пункту.

Врятував чи не врятував, коли кинувся й притиснув тебе до сидіння, важко сказати: куля — дурна. Може, врятував цим якраз самого себе. Але хотів урятувати тебе, про себе не думав.

Коли Євстигиєєва відправили після цього на тиждень у госпіталь, Серпілін, підписуючи на нього подання про нагороду, переглянув його особисту справу.

Батько — помкомполка, його вбиго 1929 року на Китайсько-Східній залізниці. Мати — друкарка. Єдиний син пішов на фронт добровольцем, коли йому було вісімнадцять років, у липні сорок першого. Медаль «За відвагу», сержант, поранення, госпіталь. Прискорений випуск піхотного училища, закінчив з відзнакою, дістав лейтенанта й знову на фронт.

Біографія недовга, але викликала повагу.

В ад’ютанти до Батюка навряд все-таки щоб з неба впав. Промайнула думка: «Може, мати по знайомству написала, попросила за сина?»

Коли ад’ютант повернувся з госпіталю, Серпілін від себе сказав йому «спасибі» й посміявся, що від його ручищ тиждень ходив у синяках. А від імені служби пригвинтив йому на груди «Зірку».

Відтоді служили разом, видно, люблячи один одного кожен по-своєму. І служили б і далі, коли б не сьогоднішні новини. «Так, важко його відривати од себе. Ні разу не підвів, не втратив довір’я, ні разу нікому не відповів зухвало, користуючись своїм становищем ад’ютанта, — теж багато значить! Напевне, зможе піти помічником начальника штабу полка по розвідці: досить сміливий для цього.

Мабуть, уже під’їжджає зараз туди, до своєї. Та ще коли сам за кермом. Поспішає все обговорити з нею. А нам теж треба йти вечеряти, їсти свій сир з кисляком. Кожному своє…»

Серпілін зітхнув: життя проти його волі саме відкидало од нього людей, то одного, то другого. Чи не повернутися до кімнати по коробку «Казбеку», що лежала там на столі, чи не закурити з такої нагоди? Але не повернувся, не став порушувати обіцянки самому собі — не курити до виписки.

Дорогою до їдальні наздогнав Батюка, котрий ішов туди ж. Удень Батюк був у піжамі, а тепер у повній генеральській формі.

— Жінку зустрічати їздив, — сказав Батюк.

— Зустрів?

— Та ну їх к бісу! — Батюк сердито махнув рукою. — Обіцяли привезти й не привезли. Краще б не обіцяли.

Посадили ночувати в Куйбишеві, кажуть, у Москві погоди нема. А як же це нема, коли вона є!

Серпілін глянув угору. Небо густо затягли хмари.

— Може, дали прогноз на грозу?

— Яка там гроза? Мабуть, у пілота дружина в Куйбишеві, оце тобі й уся гроза. Хіба це погана погода?

Серпілін не сперечався. Яка б не була погода, а Батюк сподівався зустріти свою жінку сьогодні, бо не бачив її з самого початку війни. Зрозуміти його можна!

— Федоре Федоровичу, — пройшовши поруч з ним кілька кроків, сказав Батюк, — коли ти був у товариша Сталіна, він нічого про мене не казав і не питав?

Мабуть, йому ще зранку кортіло спитати про це.

— Мене ні про що не питав.

— А сам казав? — насторожено поцікавився Батюк.

У відповідь на пряме запитання довелося розповісти, як усе було: коли він спитав Сталіна, на яку армію його призначили, то Сталін відповів, що на місце Батюка, і пояснив чому.

Розуміючи, що важить для Батюка все сказане про нього Сталіним, Серпілін повторив слово в слово те, що почув тоді: що товариш Батюк засидівся на армії і є думка підвищити його, дати можливість ширше розгорнути свої здібності!

Про те, що він відчув у словах Сталіна якусь не зрозумілу йому тоді іронію, не сказав, бо вважав, що робити цього не повинен, та й навіщо.

— Так, — задумливо зронив Батюк, — може й, проектував тоді підвищити, а потім якісь друзі там, нагорі, знайшлись і ногу мені підставили… Спасибі, що сказав.

Буде над чим подумати. — Потім зітхнув і додав — Так і не викликав мене до себе обидва рази: і коли на той богом забутий фронт посилав для зміцнення, і коли на гвардійську армію призначав.

Те, що Сталін, добре знавши його по громадянській війні, жодного разу за всю цю війну так і не викликав до себе, все ще тривожило Батюка, хоч він і намагався пояснити це найкращим для себе чином — просто надмірною завантаженістю Сталіна. А тим часом поруч з ним ішла людина, яку Сталін все-таки знайшов час тоді, рік тому, викликати до себе.

— Мені Захаров пояснював, — знову помовчавши, сказав він, — що тебе тоді після твого листа про Гринька викликали.

— Так.

— Ну й що?

— Сказав, повернуть, якщо знайдуть.

— Мабуть, не знайшли.

— Помер він, — коротко відповів Серпілін.

— Еге, не діждався своєї години Павло Юхимович, — мовив Батюк. — А може, і взагалі доля його була б інша, якби не поїхав тоді до нас на Далекий Схід отой, знаєш його… — Батюк назвав добре відоме в армії прізвище. — Наробив там дурниць.

І раптом без будь-якого зв’язку з попереднім сказав:

— А Євстигнєев, виявляється, в тебе й досі І Повертаюся з аеродрому, бачу, він звідси на вілісі виїжджав. Отже, припав до вподоби, якщо «Зірку» йому дав.

— «Зірку» — за діло, — сказав Серпілін. — Коли б не був моїм ад’ютантом, міг би за це й «Прапора» одержати.

Чому ти його тоді залишив, з собою не взяв?

Батюк похитав головою.

— Дивно міркуєш. Думаєш, тільки ти це відчув, коли викликали до Москви: куди їду, знаю, а що буде, не відаю! У мене теж, коли раптом був наказ: «Армію здати й прибути», — шкребло на серці. Все, що за душею було, перебирав, поки їхав. Куди ж тут за собою ад’ютанта з фронту тягти? Зривати людину з місця, не знаючи, куди й навіщо? Тим більше — хлопець путящий, не пройда.

Це добре, що він у тебе. «Так, це добре, що він у мене, — подумав Серпілін. — Для неї принаймні вийшло добре», — подумав він про синову дружину.

Хотів був під настрій розповісти Батюкові, що доводиться тепер розлучатися з Євстигнєєвим, але не став: вони вже підходили до їдальні.

— Після вечері ще погуляємо? — спитав Батюк.

— Піду до себе, вже нагулявся сьогодні, — злукавив Серпілін, бо пам’ятав, що його запросили пити чай, і не хотів запізнюватись.

— Чомусь сьогодні серце ниє, на повітря тягне, — сказав Батюк. — Може, й справді погода міняється. Здається, дошку ще можу кулаком перебити, а як згадаєш: у світову війну одне поранення, у громадянську — три, в цю — тяжке, якщо всі разом скласти… Часом усе добре, а часом як заниє, то й подумаєш: ось довоюєш до останнього дня, до перемоги, та й помреш!

— Чого це раптом? — спитав Серпілін, — Я, навпаки, вважаю, що перемога всім нам здоров’я додасть. Тільки жити та жити, коли війна скінчиться!

І, згадавши, що має від’їздити на фронт, подумав про Львова, корпусного комісара, а тепер генерал-лейтенанта, про якого, заговоривши про Далекий Схід, спом’янув Батюк.

— Між іншим, Львова, формуючи наш фронт, членом Військової ради призначили.

Батюк навіть присвиснув.

— Цієї новини я ще не чув! І куди його тільки не пересилають з місця на місце! За два роки, вважай, на п’ятому фронті! Ні з одним командуючим не вживається.

І все як з гуски вода. Не заздрю вашому командуючому фронтом — працювати з таким членом Військової ради.

— Не знаю. Перше враження від нього в мене хороше. — Серпіліну не хотілося сперечатись з Батюком, але це була правда. — Може, і зайве про нього кажуть. Погана слава причеплива.

— А скільки ти його бачив? — спитав Батюк.

— Поки що один раз.

— Добре, знайомся далі, — всміхнувся Батюк.

Розділ третій

Жінка, до якої Серпілін збирався йти пити чай, сиділа сама в своїй кімнаті й чекала на нього. Чайник, накритий зверху серветкою, а потім ще й вушанкою, стояв у неї під рукою. І, крім цього чайника, цукерниці й тарілки з печивом, на столі нічого не було. Вона заварила чай заздалегідь, бо не любила господарювати.

Кімната, де вона сиділа, була казенна, але жінка любила її за чистоту і за те, що не було в ній зайвих речей, у яких тепер, під час війни й розлуки з рідними, є щось безглузде. Вона сиділа, поклавши на стіл свої з довгими пальцями й коротко обрізаними нігтями гарні руки, які так подобались Серпіліну, сиділа й думала, що їй сьогодні сорок років і добре, що в цей день до неї прийде чоловік, якого вона хоче бачити.

Вона не мала наміру говорити Серпіліну, що їй сьогодні сорок років, бо це могло б повернути їхню розмову якось по-іншому, не так, як вона хотіла. Він міг би, мабуть, вернутися до себе в кімнату по пляшку коньяку, що стояла в нього на столі біля коробки з цигарками, як він кепкував: щоб долати спокуси. А їй хотілося, щоб їхня розмова сьогодні стала продовженням тієї, вчорашньої, після якої вона, здається, почала розуміти, чому її так вабить до цього некрасивого й немолодого чоловіка, старшого за неї на десять років.

Вона знала Серпіліна вже давно, відтоді як вісім років тому її, тепер уже вбитий, чоловік познайомив їх на вокзалі; і чоловік її, й Серпілін від’їжджали тоді з академії на великі маневри до Білорусії. Потім вона ще двічі бачила Серпіліна й дивилась на нього тоді, до війни, з інтересом і неприязню, бо він сам неприязно ставився до її чоловіка. Так їй казав чоловік, і вона йому вірила.

Але всіх тих зустрічей вона майже не запам’ятала, а запам’ятала ту, останню, в час війни, в грудні сорок першого, як її чоловіка вже було вбито, коли він пробирався з оточення, і вона заходила до Серпіліна, який тільки-йо повернувся з госпіталю і знову від’їжджав на фронт, заходила, щоб дізнатись, як це було.

Ця зустріч змусила її багато думати про Серпіліна і тоді, зразу, а ще більше потім, через рік.

Серпілін, коли вона прийшла до нього, збрехав їй, що її чоловік загинув смертю хоробрих, хоч насправді все було інакше. Як згодом пояснив їй інший товариш, її чоловік не загинув смертю хоробрих: його, без документів, переодягненого, вони зустріли в лісі, і, виходячи після цього разом з ними з оточення, він десь по дорозі застрелився, не витримавши тяжких фізичних і моральних випробувань.

Може, вона так і не дізналася б про всю правду від того товариша, коли б не напросилась на неї сама, сказавши, що Серпілін до війни погано ставився до її чоловіка і що її гризе думка, чи дійсно було все так, як сказав їй Серпілін.

Ця думка гризла її, бо тоді, в розмові з Серпіліним, їй здалося, що він чогось недоговорив, затнувся в дивній паузі перед тим, як сказати, що її чоловік загинув смертю хоробрих. Немовби завагався, що їй відповісти.

І тоді той товариш, який, певне, любив Серпіліна, образився за нього й відповів, що, навпаки, Серпілін надто добре поставився тоді до її чоловіка, бо, як той товариш вважає, її чоловіка у тій обстановці за його боягузтво треба було розстріляти, і коли б це вирішував він сам без Серпіліна, так і зробив би.

Вона не заплакала й не зойкнула від такої жорстокості, але вимагала від того товариша, коли зважився він їй про це сказати, пояснити докладно, як усе було.

Товариш той пояснив, і вона, розуміючи, що все це правда, і мовчки вислухавши цю правду, тільки спитала: «Це все?» — і, почувши: «Так, це все», — пішла не попрощавшись.

Відтоді в ній жевріло почуття провини перед Серпіліним.

Вона якось навіть хотіла написати йому. Це було після Сталінграда, коли прочитала його прізвище серед інших прізвищ генералів, нагороджених орденами. Але потім подумала, що це буде нерозумно. А три тижні тому тут, у Архангельському, в списку тих, що прибули напередодні ввечері, вона побачила прізвище Серпіліна і вранці, на медичній летучці, лишила його за собою, хоч він міг бути під наглядом інших хірургів. Зробила так, бо хотіла ближче пізнати людину, про яку багато думала.

Потім їй уже не хотілося писати йому, але вона стежила за його прізвищем у газетах і раділа, що він живий і командує армією. І для такої радості в неї були свої особисті причини.

Гострота їх була пов’язана зі спогадами про власного чоловіка. За кілька років до війни чоловік, якого вона привчила розповідати про його службові справи більше, ніж це було заведено у військових, переказував їй свої сутички з Серпіліним, котрий з дивовижною для такої розумної людини впертістю не хоче зрозуміти, що не слід виховувати слухачів академії на військових прикладах, які підкреслюють сильні сторони діяльності німецького генерального штабу. «Це наш майбутній противник, і слухачів академії не слід розмагнічувати перебільшеними уявленнями про його силу».

Сердячись на Серпіліна, а може, й ревнуючи до його авторитету в слухачів, її чоловік розповідав тоді про всякі інші речі, яких вона вже й не пам’ятала. Лишився тільки їхній загальний зміст, з яким вона була тоді згодна, бо дивилась на майбутню війну очима свого чоловіка.

Якось її чоловік повернувся з академії пізно ввечері — вона добре запам’ятала, як це було. І, збуджений, сказав, що сьогодні Серпілін зловив його на самоті і намагався знайти з ним спільну мову, навернути до своєї віри: «Тверезе усвідомлення сили передбачуваного противника — запорука власної сили», «Краще переоцінити, ніж недооцінити», «Недоозброїти наших слухачів знанням ворога — означає роззброїти їх» і все інше з його репертуару. І все це згорда, навіть не допускаючи думки, що я веду свій курс, теж не забуваючи про користь для армії.

Довелося дати відсіч. Розійшлись не попрощавшись.

Вона запам’ятала цю розмову не тільки тому, що її чоловік дуже хвилювався, а й тому, що через тиждень після цього Серпіліна заарештували. Вона не подумала, що її чоловік, полковник Баранов, міг кудись написати про свою розмову з комбригом Серпіліним, не думала тоді й не думала зараз. Вона просто жахнулась: тільки-но говорили, сперечалися, тільки-но її чоловік гнівався на Серпіліна, обурювався — і ось його вже немає…

Дізнавшись про арешт, її чоловік розвів, руками й сказав: «Догрався», — так, наче тільки цим усе й могло скінчитися.

Потім, заднім числом, згадуючи оте «догрався», вона запевняла себе, що її чоловік не міг бути причетним до того; якби був причетний, не наважився б сказати при ній того слова.

Вона думала так, але Серпілін міг думати інакше.

А може, й думав.

Та незабаром усе те відсунулось кудись далеко, бо сталося нещастя в їхній власній родині, і її чоловік перед лицем того нещастя повівся так, як, їй здавалося, не міг і не повинен поводитись мужчина.

Забравши з собою молодшого сина, вона поїхала до своєї матері в Саратов і вже другий рік жила й працювала там, майже привчивши себе до самотності, коли Баранов приїхав по неї і вмовив її повернутись.

У день його приїзду туди, в Саратов, вона гостріше, ніж будь-коли, відчула, як дуже він її кохає. Нелегко усвідомити, коли в тебе самої на той час лишилося саме тільки почуття жалю сильного до слабкого та звична потреба близькості, від якої вже не зазнаєш того щастя, що було раніше.

Є жінки, які навіть відчувають потребу бути сильнішими від чоловіка. Вона знала жінок, для котрих якраз це становило основну гостроту щастя, але сама вона не належала до них. Життя на правах сильнішого виснажувало її безглуздістю душевної нерівноправності.

А потім почалася фінська війна, і полковник Баранов поїхав на ту війну. Він три місяці воював там у оперативному відділі однієї з армій, а вона й діти боялися за його життя й чекали від нього листів.

І він повернувся, і не просто так, а з орденом на грудях.

А коли після перших радощів такої зустрічі вони лишилися на цілу ніч, до ранку, вдвох, без дітей, та ніч була жахливою, бо в нього сплохували нерви і він на правах слабкішого, на яких уже звик жити біля неї, почав, захлинаючись, говорити, говорити без угаву, майже в істериці від усього, що він бачив на фронті.

Він потрапив не на Карельський перешийок, де після безладдя перших тижнів, почавши заново, хоч і дорогою ціною, все-таки зробили все, що треба було зробити. Він потрапив на північ, у Карелію, в ту найнещасливішу з усіх армій, на яку спочатку дуже покладались, але яка так і не встигла зробити нічого значного, а зазнала втрат більше від інших.

Те, що він розповідав про велику кров — досі вона від нього завжди чула тільки про малу, — не так уже й здивувало її, бо вона була хірургом у госпіталі й знала, скільки поранених надходило з тієї війни. Але те, як він говорив про наше невміння воювати, з яким самоопльовуванням і зневагою не тільки до інших, а й до самого себе розповідав про це, вразило її. Вона відчула не тільки силу потрясіння, яке він пережив, і його власну слабкість перед цим потрясінням.

Вона слухала його й мовчки згадувала все те, зовсім не схоже, що він розповідав їй про майбутню війну за рік, і за два, і за три перед тим.

Виговорившись і знесилившись, чоловік тихо й страшно шепотів про те, що згодом ще кілька разів повторював їй у хвилини відвертості, які збігалися в нього з хвилинами слабкості:

— Боюся німців. Якщо нападуть на нас у нашому нинішньому становищі, то навіть не знаю, що вони з нами зроблять!

Так, це було тієї ночі. І вона пам’ятала про це в сорок першому році, коли проводжала його на війну. Її охоплював не тільки страх жінки, матері двох його синів, а й інший страх: який він буде там, на цій, мабуть, справді-таки страшній війні? Адже він так боїться її, хоч, від’їжджаючи, поводився, як і всі інші люди!

І ось минуло три роки війни, і вона, втративши чоловіка, вирядивши на фронт старшого сина й сама пробувши там два роки з трьох, зустріла свої сорок років тут самотня, в цій казенній кімнаті, і, крім своїх синів, котрі не могли приїхати, бо один був на фронті, а другий у військовому училищі, хотіла бачити сьогодні тільки одну людину — Серпіліна. Людину, яку вона заново пізнала тут усього лише двадцять днів тому. «Ні, дев’ятнадцять», — полічила вона й згадала, як він сидів перед нею першого дня в операційній, відпочиваючи од болю після того, як вона зняла з нього нерухому пов’язку й оглянула ключицю. Всміхнувшись крізь біль, який ще не минув, він сказав, що в нього терпнуть пальці, й уважно подивився на неї.

— Я вас добре пам’ятаю, ви були в мене дома в грудні, сорок першого.

— Була, — сказала вона.

— Тільки в першу мить засумнівався, бо у вас тепер інше прізвище. Вийшли заміж?

— Ні, — відповіла вона. — У мене завжди було інше прізвище. Коли я вискочила в двадцять другому році за військового, то не захотіла смішити своїх батьків, взявши прізвище чоловіка. Вони в мене обоє із земських лікарів, люди вільних поглядів, самі розписалися тільки в тридцять другому році, коли треба було одержувати паспорти.

Так і живу з дівочим прізвищем. А вам тоді назвалась Барановою, щоб ви зразу зрозуміли, хто я.

— Де ваш син? Воює?

Виявляється, він пам’ятав про те, що вона сказала йому тоді про старшого сина. Вона відповіла, що її син тепер старший лейтенант і воює на Третьому Українському фронті, в протитанковій артилерії. І його ні разу ще не поранено.

— Бачили з того часу?

— Один раз.

— А молодший?

Виявляється, він запам’ятав і це, про молодшого. Вона відповіла, що молодшому сповнилося сімнадцять років і він вступив до артилерійського училища.

— Взагалі правильно. Добре було б, коли б війна скінчилася до того, як їх випустять. А самі ви, пригадую, служили тоді в якомусь московському госпіталі. На фронт не потрапили?

— Потрапила. Наш госпіталь тоді ж послали на Західний. А тут опинилась, як і ви, після поранення, — додала вона. — А потім тут і залишили.

— Куди вас поранило?

— У груди, в плече і в обличчя, коли бомбували госпіталь.

Він скривився.

— Чого ви скривились?

— Не можу звикнути, що вбивають і ранять жінок.

Хоч пора б уже. У мене в армії їх ні мало ні багато… — Він не договорив, подивився в її обличчя і, здається, тільки тепер побачив той досить помітний шрам над бровою, про який вона пам’ятала, вважаючи, що цей шрам псує її. Оце і вся їхня перша розмова, після якої було багато інших, інколи зовсім коротких — коли він приходив до неї на огляд чи на лікувальну гімнастику, — а інколи довгих, коли вони кілька разів гуляли після вечері в парку.

Вчора, коли вона вперше покликала його до себе, їхня розмова почалася з запитання, яке все одно рано чи пізно довелося б поставити йому:

— Чому ви мені тоді сказали неправду про Баранова?

— Неправду? — не заперечуючи й не стверджуючи, перепитав він. — А хто сказав вам правду? З ким розмовляли після мене?

— Зі Шмаковим, з вашим комісаром.

— Коли з ним розмовляли?

— У сорок другому році.

— Давно не чув про нього. — Він нічого більше не сказав, ніби вважав це вичерпаним.

Але вона так не вважала й знову спитала в нього про те саме: чому він сказав їй тоді неправду?

— А ви що, неодмінно тоді хотіли від мене правди?

В його очах промайнув відблиск чогось жорстокого, що часом і раніше прохоплювалось у нього в розмовах з нею, нагадуючи, що цей чоловік здатний не тільки жаліти людей, а й посилати їх на смерть.

— Так, я хотіла правди, хоч і боялась її. Принаймні брехня мені була не потрібна.

— А мені здалося — потрібна. Бодай для сина. Після того як дізналися від Шмакова, написали синові про все, як було насправді?

— Ні, не написала. Але згодом, коли зустрілася з ним, сказала. Він найрідніша мені людина, і я не могла змусити його думати інше, ніж думала я.

— Не пожаліли його.

— Я його люблю, а не жалію.

— Може, й правильно ви зробили, — сказав він. — Мене дружина лаяла тоді, що я вам збрехав.

Він не сказав: «Моя покійна дружина», — але вона знала, що дружина його померла. І знала коли. Про таке в госпіталях і санаторіях знають з першого дня.

Вона ніколи не бачила покійної дружини Серпіліна і зараз не хотіла уявляти, якою вона була, його жінка, і яка була на вигляд. Але, почувши відповідь Серпіліна, подумала про неї, що, мабуть, це була сильна жінка, йому до пари. Подумала про неї, як про саму себе, а про нього, як про людину, котру добре знає. Вона розуміла, що до кінця оцінити моральну силу такої людини, як Серпілін, можна тільки там, на фронті, де він воює, а не тут, де він лікується, але все одно відчувала в ньому цю силу. Їй подобалось, як він ходить по алеях Архангельського швидкою, негенеральською ходою, в своєму старому синьому лижному костюмі, про який чи то серйозно, чи то кепкуючи каже, що колись здавав у ньому норми на значок «Готовий до праці й оборони». І в його ході, і в його мускулястій, широкоплечій постаті відчувалась неабияка витримка, пов’язана в таких людей, як він, не так з фізичним здоров’ям, як із силою духу.

Подобалось їй і його довгасте, зовсім не гарне, але мужнє й розумне обличчя, і очі, в яких десь углибині стояла печаль, і коли він усміхався, і коли гнівався, як це було вчора, коли вона сказала, що там, на фронті, бували в неї приступи гніву на них, на генералів, коли в госпіталь день у день, ніч у ніч надходили й надходили, немов по конвейєру, пошматовані, порубані осколками, посинілі від контузії, понівечені людські тіла, що всім своїм виглядом благали врятувати їх. І так кожен наступ…

— Невже ви не можете воювати якось інакше, якось краще, щоб усього цього було хоч трошки менше? — спитала вона, подумавши в цю хвилину не тільки про тих тяжкопоранених, котрі найчастіше потрапляли до неї, як до провідного хірурга, а й про тих двох, які ще жодного разу не лежали ось так ні на чиєму операційному столі, про власних своїх синів.

— Мабуть, не можемо, не здатні, — сердито відповів Серпілін. — І ніколи не будемо здатні зробити так, щоб ви не мали роботи, — додав він ще лютіше, — хоч би як намагались. А коли гадаєте, що мало стараємось, робимо хоч на копійку менше того, на що здатні, то візьміть і плюньте мені в пику, ніж ось так розмовляти. Яка може бути зі мною розмова, коли ви так думаєте? — сказав він нещадно, а в очах, десь у самій глибині, так само бриніла печаль.

— Я так не думаю.

— А коли не думаєте, то не базікайте на такі теми, що від них і без вас три роки душа болить. І болітиме до останнього дня війни. Або хоч тримайтеся від них подалі, доки обстановка дозволяє.

Її вразило не те, що він урвав її й сказав «не базікайте», а ці останні слова — про обстановку. Вона почула в них незаслужений докір собі, що вона зараз тут, у Архангельському, а не на фронті.

— До вашого відома, — сказала вона зло й спокійно, — я тиждень тому пройшла медичну комісію й написала рапорт: прошу відправити мене знову в армійський госпіталь. Ще якісь запитання є?

— Пробачте. — Він відчув глибину її образи. — Може, я висловився по-дурному, але й ви мої слова теж не так уже й розумно сприйняли. Як ви могли подумати, що я вам, жінці, кину такий докір? Не знаю, як хто, а я особисто вважаю, що довіку завдячуватиму кожній жінці, котра пішла на фронт. І був би радий обійтися без цього.

Просто хотів сказати вам, щоб намагалися про таке не думати. Це закон війни, не можна весь час про це думати.

— Гаразд, — сказала вона, повіривши, що він не відступив перед її образою, а й справді думає так, як сказав, і примирливо поклала руку на його важкий кулак, що лежав на столі. — Не образилась. Зрозуміла, питання вичерпано… І нема чого на мене кулаки стискати!

Він розтулив кулак і всміхнувся.

— Це не на вас. Мабуть, на війну. — І лагідно, іншим голосом додав про те саме, про що говорили перед цим: — От ви про те, що ми женемо їх до вас на стіл. Справді, женемо. Але скільки ж перед кожною операцією сушимо голову, яка вже вона не є — розумна чи дурна, над тим, як зробити, щоб він до вас на стіл не потрапив! Гріш ціна тому, хто ці слова: «Берегти людей», — виголошує тільки задля того, щоб потрясти повітря! їх не промовляти, а закладати в план операції треба! Так у нас, та й у вас, напевне. Хіба у вас за доброго лікаря мають того, хто голосніше за всіх над хворим охкає?

Після цього якось сама собою зайшла мова про те, чому вона стала хірургом. Вона сказала, що тепер, коли давно вже вважає це своїм покликанням, нелегко збагнути, як усе це було напочатку.

— Я дружила з батьками, а наш дім жив медициною.

Мабуть, зіграла роль віра в них, у те, що ці двоє найкращих у світі людей роблять найкраще в світі діло. Та й студенти від нас не виходили. Батько був з тих професорів, до яких вчащають додому…

Він перепинив її, спитав, чи живі ще її батьки? Вона відповіла, що немає, померли обоє, одне за одним, в останній передвоєнний рік. І розповідала далі про себе залюбки, це навіть її саму здивувало.

Коли почала згадувати про свої два роки на фронті, раптом сказала:

— Хоч і розхвасталася тут перед вами, але не думайте, що я людина, в якої все рівнесенько-гладесенько. Це зовсім не так. 6 до чого причепитися. Навіть минулої осені, не сороковому році життя, був роман з одним підполковником, який уже видужував.

— Ну й що, він видужав? — якось незрозуміло, ніби жартуючи, але з серйозним обличчям, спитав Серпілін.

— Видужав.

— А ви? — спитав він так, що вона відчула: ні, не вірить у цей легкий тон, який вона взяла, і розуміє; що їй чомусь треба йому сказати про це.

— Поставила точний діагноз і видужала, — відповіла вона в тому ж легкому тоні, якого не могла позбутись. — Я ж хірург, у мене все має бути просто й ясно.

— Не вірю тому, що ви розповідаєте про себе, — сердито сказав він.

І правильно зробив, що не повірив. Усе це було зовсім не просто, і ніякий вона не хірург у ставленні до самої себе…

Після того як він їй сказав «не вірю тому, що ви розповідаєте про себе», вони довго обоє мовчали. Потім він звернувся до неї:

— Те, про що ви розповіли, було й минулось. Чи не так вас зрозумів?

— Зрозуміли правильно.

— А навіщо розповіли? — строго спитав він.

«А й справді, навіщо?» — знов подумала вона і, розгубившись, спробувала відбутися жартом:

— Таке вже, мабуть, найшло на мене, — розповідаю вам усе підряд, як на сповіді.

— Даремно, — мовив він, — а то ще й я можу розбалакатись. Багато чого зайвого наслухаєтесь.

І перш ніж вона встигла відповісти, що не боїться цього, він підвівся й став прощатись, а вона так і лишилась украй здивована, не розуміючи, що він хотів цим сказати: може, погрожував розповісти у відповідь про щось своє, а може, згадав про те, що стосувалося до неї та її чоловіка, чого не хотів зачіпати.

Зараз, коли вона згадала про це, їй знову стало ніяково і навіть здалося, що він може не прийти до неї сьогодні.

За прочиненим вікном вона раптом почула його кроки на стежці. Вона виглянула, але там нікого не було.

Сердячись на свою тривогу, вона зачинила вікно, щоб більше не прислухатися, — саме в ту хвилину, коли Серпілін постукав у двері.

— Пробачте, що припізнився. Але я сидів за одним стояом з генерал-полковником Батюком і ніяк не міг скінчити вечері.

— Що, так смачно?

— Не сказав би: сир. Але за сиром міркували, як будемо воювати влітку; і виникла довга суперечка на тему: чи можна нашого брата в тридцять сім років призначати на командуючого фронтом, як це недавно зробили з одним генералом? Чи не занадто ніжний вік для такої посади? І чи можна в такі ще не зрілі роки осягнути всі потрібні для війни науки?

— А ви гадаєте, можна?

— Я гадаю, можна, — відповів Серпілін. — Але генерал Батюк розбив мене вщент по всіх пунктах. Кажу йому: «Нам з тобою вже по п’ятдесят, а всіх наук, які належать нашому братові, все одно ще не осягли». Відповідає: «Може, й не осягли, зате маємо великий досвід». Кажу: «А пригадаймо громадянську війну — були ж на ній командуючі фронтами і по тридцять років, і менше того?» Відповідає: «То — інша річ, тоді ми взагалі всі молоді були». Кажу йому, що Наполеон у тридцять три роки головнокомандуючим був. Відповідає: «Наполеон нам не указ, у нас Суворов і Кутузов є, а вони он в якому віці перемоги здобували…» Словом, хто молодший за нас роками, вище за нас лізти не повинен! Я навіть на авторитет товариша Сталіна спробував послатися. Але й це не допомогло. Каже: «Звичайно, товаришеві Сталіну видніше, але все-таки цю кандидатуру хтось підказав йому.

А він тільки затвердив. І дай боже, щоб не пошкодував!»

Так і не дійшли ми згоди.

— Хоч не дуже гримали один на одного? — спитала вона в тон Серпіліну, радіючи, що він прийшов у доброму настрої.

— В міру. Здоров’ю не нашкодили… Коли б, як у пригодах барона Мюнхгаузена, заморозити всі наші генеральські суперечки тут, у Архангельському, а потім, після війни, розморозити та послухати, багато цікавого почули б і про війну, і один про одного.

— От коли б усю війну щоденник вести, але тільки все підряд, потім було б цікаво прочитати навіть мій, — сказала вона.

— Щоденників нам і законом не дозволено, і часу на них не лишається, — мовив він. — Та все одно війна після себе стільки паперів залишить, що потім сто років читатимеш — не перечитаєш. Бойові донесення, оперзведення, розвідзведення, щоденники бойових дій, та ще в кожному полку, щодоби, коли є втрати, помічник начальника штабу чотири пише свій синодик: з іменами, званнями, адресами рідних, за яких обставин загинув і де поховано. І в кожній роті старшина пише, скільки їдців на постачанні, щоб одержати все за штатом, як належить.

А скільки їх, отаких старшин, у армії! І всі сидять вечорами й пишуть. А ваші медичні рапортички, супровідні листи, історії хвороб? Уся ця ваша паперова карусель від поля бою до команди видужуючих, через усі пепееми, медсанбати, евакогоспіталі, санпоїзди… Мабуть, тільки самими вашими медичними паперами можна буде після війни чотириповерховий будинок напхати.

— Чому чотириповерховий?

— Лічу по одному поверху на рік. Чи хочете п’ятиповерховий?

— Та краще вже чотириповерховий.

— І ви сидітимете там, у тому будинку, перегортатимете ті папери й заднім числом дисертації по них писатимете.

— Щось ви ополчились сьогодні на медицину!

— Навпаки. Думаю про серйозність вашої справи, яка сила в руках у вас, лікарів. З кожних чотирьох поранених трьох повертаєте назад, у стрій. Припустимо на хвилинку, що ви з самого початку війни нікого нам не повернули б, то сьогодні вже й воювати не було б кому!

Я сам, коли б не потрапив у армійський хомут, мабуть, як і ви, став би лікарем. А може, лишився б фельдшером.

Одержав би у зв’язку з війною повістку і по три кубарі на петлиці й служив би під вашим началом у вашому армійському госпіталі. Ви в якій армії були?

— У Сорок дев’ятій.

— Припустімо, в Сорок дев’ятій, напрям: Таруса — Кондрово — Юхнов… Так?

— Так. Але я щось погано уявляю собі вас у ролі фельдшера, — сказала вона.

— І даремно. Бо я саме й був на тій світовій війні фельдшером, поки після Жовтневої революції в комбати не обрали. І мій батько фельдшер. І досі фельдшером, там жег де п’ятдесят років тому був, у Тумі, у Владимирській, по-старому, губернії.

— Скільки ж йому років?

— Сімдесят сім. Ще, може, побачите його. Перепустку добуваю йому, щоб сюди приїхав побачитись. Ад’ютанта по нього пошлю. Учора вас питав, як ви лікарем стали, а згадав про себе — як мріяв про це. І в нашому домі теж був дух медицини, звичайно, не професорської, як у вас, а простої, сільської, але зате на всі руки. Вам, наприклад, пологи випадало приймати?

— Один раз асистувала на п’ятому курсі під час практики.

— Ви були асистентом, а я тричі приймав, і все гаразд. Так що, якби склалося життя по-іншому, міг би й досі там у нас, у мещерській стороні, фельдшерувати.

— А я думала, ви зовсім іншого роду.

— В якому розумінні? — Він у першу мить не зрозумів її.

— Думала, що ви з військової родини, як… — хотіла примусити себе сказати «як мій чоловік», але чомусь не змогла й сказала — Як Баранов.

— От уже такого гріха, що з дворян, у мене не було, — засміявся Серпілін. — Чого не було, того не було. Навіть тоді, коли на мене всяке писали, до цього не додумались.

Так вони дійшли до того, що вона все одно вважала неминучим. Можна було уникнути цієї розмови, але вона все-таки спитала:

— Федоре Федоровичу, що ви думали і що думаєте про Баранова?

Вія поволі звів на неї очі, і вона зрозуміла: не хотів говорити з нею про це, та коли вже вона сама почала розмову, то не відступить і скаже.

— Не знав, що це вам потрібно, та й зараз не певен, — відповів він якимсь не своїм, важким голосом і замовк, ніби все ще очікував, що вона не наполягатиме на цьому.

Але вона наполягала, хоч і відчула небезпеку в його голосі; дивилась йому в очі й мовчала. І він зрозумів, що доведеться договорити.

— Знаєте, — сказав він, — не можу за правилом: «Про мертвих або добре, або нічого». Говорю про мертвих, як про живих, те, що думаю. А думаю про нього і досі погано. — Він замовк, наче до цього нічого було додати, але, поглянувши на неї, все-таки додав — Говорю не про війну. Не він один у перші дні злякався. Знаю й інших, які давно довели, що це пора з них списати. Припускаю: коли б він лишився живий — і з нього списали б. Не певний, але припускаю. А. думаю про нього і досі погано з тих років, про які ви знаєте.

— Думаєте, що він винен перед вами? А я не вірю в це!

— Ви мене не так зрозуміли.

— Як я вас могла не так зрозуміти, господи! — вигукнула вона й зупинилась під його важким поглядом.

— Ольго Іванівно, — сказав він, — я не хочу говорити про це навіть з вами. І не через страх божий, а тому, що вважаю: обов’язок таких, як я, не згадувати про це. Тільки цього нам зараз, у час війни, бракує розмов про все, що маємо нещастя пам’ятати! А щодо вашої віри в чоловіка — лишайтеся при ній. Я бачу, яка ви людина, і мені хочеться розділити її з вами. Хоч це мало що змінює.

— Як це може мало змінювати?..

— Знову не так мене зрозуміли, — ще раз перебив він. — Що там було чи не було особисто зі мною — діло десяте. І не про це сказав вам, що я не змінив своєї думки про Баранова, а про те, який він був у ті роки, в академії, і в тридцять шостому, і в тридцять сьомому, до останнього дня, коли його бачив. Хіба можна було слухачів так готувати, як він готував, до такої війни, яку ми з вами бачимо! І коли б тільки язик у нього добре підвішений! А то ж був справжній знавець! Але знав одне, а говорив інше. Глашатай явних неправд! Та куди б ми прийшли з усім тим, коли б після фінської, хоч і з запізненням, за розум не взялися?

Він підвівся й заходив по кімнаті з кутка в куток, незадоволений тим, що не стримався й наговорив про все це гарній і навіть, може, чудовій жінці, яка ні сном ні духом не винна в тому, за що він не любив її чоловіка.

— А ви з самого початку не вірили в те, що він так і думає, як говорить? — спитала вона.

— Не вірив, — не зупиняючись, на ходу, сказав Серпілін і хитнув головою.

— А я тоді вірила.

— А я не вірив. Були й такі, хто щиро вважав, що одним махом сімох побивахом! Тим бог простить. Якщо живі… А він не міг у це вірити. Був надто розумний і досвідчений.

Стежачи, як він похмуро ходить по її тісній для нього кімнаті, вона вже ладна була розповісти йому про ту давню, страшну для неї розмову з Барановим. Зразу ж після фінської війни.

Але стрималась: ні, не так усе це просто було тоді.

І та її нічна розмова з мертвим тепер Барановим належала тільки їй. А давню суперечку Серпіліна з її чоловіком — хто був правий і хто неправий — давно розв’язала сама війна. Її чоловік тільки вдавав, що не боїться цієї війни, а Серпілін… «Серпілін… Що Серпілін?…» Вона втратила раптом продовження власної думки і, дивлячись на Серпіліна, подумала зовсім про інше: що він все-таки накульгує після того поранення в сорок першому, яке записано в його історії хвороби.

Досі не помічала цього, а зараз, коли він заходив туди й сюди по кімнаті, помітила.

— Федоре Федоровичу…

— Що?

— Сідайте. Прийшли пити чай, то давайте пити. Мабуть, уже прохолонув.

Серпілін сів до столу, зняв з чайника ушанку й серветку, сам налив собі склянку чаю і раптом одсунув від себе.

— Пробачте, але ще кілька слів для ясності.

— Ну що ж, послухаємо, чого ще нам бракує для ясності, — спробувала пожартувати вона.

Він не відповів на її жарт і сидів з серйозним виразом на обличчі.

— Знаю, що наговорив вам багато прикрого. Але при всій моїй глибокій повазі до вас нічого з того, що я сказав, назад забрати не можу.

— І не беріть, — мовила вона. — Почула од вас мало веселого, це правильно. Та на веселе я й не сподівалась.

І не думайте, що зробили для мене якісь особливі відкриття. До більшості з них я сама прийшла. Не зразу, правда. І заговорила з вами про все це не через жіночу слабкість, а теж, як ви кажете, «для ясності». Так от «для ясності»: я вже давно існую сама по собі. «Самотнє дерево», як кажуть топографи. Зрозуміло вам? І коли ви відсунули од себе склянку з таким виглядом, ніби хотіли сказати мені щось таке, після чого нам з вами й чаювати не можна, мені захотілося відповісти: ну гаразд, пийте.

Вони пили чай і мовчали, відчуваючи водночас і полегшення, і втому. Зараз, коли ця розмова лишилась позаду, здавалося, що вона не могла бути іншою, ніж вийшла.

А насправді вона могла бути й іншою, як усяка інша розмова, в котрій досить було лише в одному місці не зуміти або не наважитися зрозуміти одне одного, щоб далі все пішло колесом, якого вже не повернеш назад, Навіть спільними зусиллями.

— Чого це вам спало на думку, що я дворянського роду? — допивши чай, спитав Серпілін.

— Є у вас щось справді військове, ніби ви, крім усього, ще і з дитинства в цьому виховані.

— «Крім усього», — всміхнувся Серпілін.

— Чого смієтесь?

— Подумав: невже на тридцятому році моєї власної військової служби щось потрібно ще й «крім усього», щоб я став ще більш військовою людиною, як є? Відтоді як запровадили погони, іноді помічаю в розмовах зайву розчуленість перед нашим старим російським офіцерством. Не поділяю. Воно різне було. І злаки, і плевели. Уже хто-хто, а я, як фельдшер, усякого надивився… Недавно почув від одного розумника про командуючого тим фронтом, де я раніше був, що, мовляв, він дуже інтелігентна людина — чого не заперечую, — але чому? Бо він, бачте, ще в царській армії прапорщиком був! Виявляється, те, що він після цього нашу Академію Фрунзе закінчив, у Червоній Армії ще в мирний час дивізією й корпусом командував, а на цій війні — армією й фронтом і таку операцію провів, як у Сталінграді, — все це ще не доводить, що він інтелігентна людина! А ось те, що прапорщиком у царській армії був, — оце воно! Ну нехай би я від якогось лейтенанта це почув, а то ж від людини зрілого віку!

— До речі, — засміялась вона і раптом вирішила сказати йому про це, — від сьогодні я теж людина зрілого віку. Рівно сорок.

Він подивився на неї так, ніби вона пожартувала, надто вже несподіваними здались йому її слова.

— Це серйозно. Навіть од синів тиждень тому два листи одержала. Написали заздалегідь, щоб не запізнитись. Як пошта йде, відомо. І не біжіть по свій коньяк, знаю, що він у вас є, але сьогодні я не хочу. Іншим разом і з іншого приводу.

— Дуже вдячний вам, що покликали в такий день, — помовчавши, сказав Серпілін. — Поздоровляю вас.

Вона думала, що він зараз поцілує їй руку, але він чомусь не поцілував.

— Це не мені, а вам спасибі, що прийшли, — сказала вона. — Крім вас, нікого не хотіла сьогодні бачити, нікому і не сказала. Синів, звичайно, хочу бачити ще більше, ніж вас, але це неможливо. Напишу тепер їм, як вас приймала у себе і напувала чаєм з печивом!

Вона вирішила перевести всю цю розмову про свій день народження на жарт, а вийшло навпаки; Серпілін несподівано для неї спитав:

— Напишете синам, що я у вас був?

І вона зрозуміла з виразу його обличчя, що він подивився на те ж саме зовсім з іншого боку, ніж вона.

— Напишу, — відповіла вона так само серйозно, як він спитав. — Я їм завжди пишу про все важливе в моєму житті.

— Для мене це теж важливо, — сказав Серпілін.

— А я зрозуміла це, — мовила вона. І після цього так довго мовчала, ніби вийшла з кімнати, ніби її тут і не було.

Згадавши про її молодшого сина, який нещодавно вступив до артилерійського училища, Серпілін заговорив про те, про що вже розмовляв сьогодні з Батюком, — про введення роздільного навчання для хлопчиків і дівчаток.

Спитав, що вона думає: чи це багато дасть з погляду фізичного виховання.

— З погляду фізичного виховання, може, це й добре, — відповіла вона, — а з усіх інших мені не подобається.

— Чому?

— А вам подобається?

— Мені подобається.

— Тоді перший і скажіть: чому?

Він сказав, що в школах, де вчитимуться самі хлопці, встановиться більш спартанський дух, в армію після війни почне приходити загартованіше для військової служби покоління.

— А навіщо воно вам? Та ще й загартоване, як ви кажете. Після війни знов збираєтесь воювати? Для цього?

— Щодо «збираємось» — сильно сказано, але думати про це доведеться. Така вже наша доля.

— Ну, припустімо, я поставила нерозумне запитання, припустімо, ви вже зараз мусите про це думати. Але при чому тут дівчата? Чим вони вам, наприклад, заважали?

— Коли я вчився, їх, правда, не було. Тим паче у фельдшерській школі.

— Гаразд, не ловіть мене на слові. Спитаю вас інакше: чим жінки вам у житті заважали, коли поруч з вами були? Заважали вам бути військовим, бути хоробрим, обов'язок виконувати вам заважали? Чи, може, вони тепер вам на війні заважають? Окрему армію з них, може, сформувати? Ні, ні, — вона помітила, що він осміхнувся. — Я дуже серйозно. От була у вас дружина, багато років ділила з вами все, що б не випало на вашу долю.

Невже її присутність коли-небудь заважала вам стати тим, ким ви стали? А може, навпаки, допомагала?

— Хіба я про це кажу? — Серпіліна приголомшила простота, з якою вона почала розмову про його покійну дружину. — Я кажу про школу, про хлопчиків та дівчаток.

— А що ж, ви хочете, щоб вісімнадцятилітній хлопець, вийшовши зі школи, дивився на дівчат як баран на нові ворота? Вважаєте, що це мужності йому додасть?

Не знаю, як у кого, а мої сини росли коло моєї материнської спідниці, і поки що нічого поганого з цього не вийшло. Хоч я військовою строгістю у вихованні не відзначалась. Просто вміла казати їм чотири слова: «так», «ні», «добре» і «погано».

Серпілін мовчав. Мовчав і думав не про роздільне навчання і не про синів цієї жінки, яка йому дедалі дужче подобалась, а про своє життя і про свого сина, про те, про що вже не раз, зустрічаючи різних людей, з прикрістю думав на фронті: яке далеке від істини буває прислів’я «Яблучко від яблуні…».

— Чого ж ви мовчите й не сперечаєтесь? — спитала вона.

— Не хочеться. Згадав, як сам до дванадцяти років, доки не вмерла мати, ходив, як ви висловлюєтесь, коло її спідниці. Вона була в мене татарка, втекла з дому і охрестилась, щоб вийти за батька. І в неї не було ні родичів, нікого, все це було відрізано, тільки батько і я. Двоє братів, старші за мене, померли, я єдиний, у мені все.

Як вона мене тільки не балувала! Часом думаю, на все життя вперед набалувала, скільки встигла.

Вона відчула в його словах біль і щось потаємне, ніжне, що, мабуть, за його трудне життя йому не раз доводилось гамувати в собі, а воно все одно жило в ньому, як відгук щасливого дитинства, що так рано обірвалося.

— Від чого вона вмерла?

— Її бугай убив. Вибігла мене врятувати. — Його обличчя навіть зараз, через багато років, здригнулося від спогаду про те, як це було. — Добу промучилась, поки вмерла, марила по-татарському, ніхто не розумів, тільки я один. Тропіки знав від неї по-татарському і досі знаю.

— Ваш батько, видно, дуже любив її? — спитала вона про те, що, мабуть, і повинна була спитати жінка.

Та Серпілін лише мовчки кивнув, не відповів. У чому ж річ, що сталося? Що вона таке зробила, оця жінка, що сиділа перед ним, щоб раптом змусити його розповідати ось тут, при ній, про себе стільки, скільки він, здається, вік нікому не розповідав? Якого біса його потягло на цю сповідь і як взагалі можна заново розповідати комусь своє життя, коли тобі п’ятдесят років? І який воно має вигляд у її очах, оце твоє життя? Що вона про нього думає?

І чи треба, щоб вона взагалі щось думала про твоє життя? При чому тут вона?

Він замовк і затявся, сам собі опираючись. І на його обличчі в цій боротьбі з самим собою з’явився той жорстокий вираз, який вона зразу ж помітила. Він умів бути жорстоким до. самого себе, таким він був і зараз. Але вона не зрозуміла цього; їй здалося, що він зараз мовчки картає не себе, а її.

— Не гнівайтесь, що я проголосувала на дорозі і скочила до вас на підніжку. Я можу й зіскочити… Але мені не хочеться.

І в цю мить — не раніше, коли вона чекала цього, а зараз, коли вона не чекала, — він схилився над столом і поцілував її руки, що лежали на столі: одну й другу.

А потім, розігнувшись і відкинувшись на стільці, сказав:

— Це не ви проголосували, а я. Так що коли когось і зіпхнути з підніжки, то мене!

Це було сильно сказано. Навіть надто сильно, так, ніби після цього вже й не було про що говорити.

Коли хочете, то це було освідчення в тому, що ти конче потрібна йому, і в устах такої людини воно звучало набагато серйозніше від звичайнісіньких чоловічих слів про те, яка ти гарна і як ти подобаєшся. Те, що вона все ще вродлива жінка, вона знала, те, що подобається, не раз чула і теж знала. Знала й зараз. А от з якою силою, виявляється, він здатний сказати їй, що вона йому необхідна, — цього не знала. І ні здоровий глузд, який нагадував про тисячу речей — про війну, про роки, про синів, ні її схильний до іронії розум — ніщо не змогло перешкодити народженню простої і до безглуздя щасливої думки: «Отак і зводить людей доля!» Хоча доля ще не звела їх і могла не звести.

Нічого не відповівши на його слова про підніжку, лише сказавши очима, що нікуди вони обоє не зіскочать, вона заговорила про справи. Сьогодні — вона знала це від начальника санаторію — в Москву дзвонили по ВЧ зі штабу фронту і нетерпляче цікавилися здоров’ям Серпіліна. Розповідати йому про це вона не хотіла, щоб марно не тривожити його, але деяких заходів вважала за потрібне вжити.

— Цими днями в нас тут буде на консультаціях головний терапевт армії, я вас до нього приведу, а ви вже постарайтеся справити на нього гарне враження своїм станом здоров’я і виглядом, щоб раптом не застряти потім на комісії. Не хочу, щоб комісія закінчилась не так, як ви сподіваєтесь. Якщо вас затримають, все одно душею вже будете не тут, а там… А нам таких не треба.

Вона всміхнулась, а він подумав, що коли зайшла мова про його лікування, то, мабуть, пора вже йти.

— Ідіть, вам і справді вже пора, — сказала вона, зустрівши його очікувальний погляд.

Сказала так, бо зараз, після того, що вони сказали обоє, їм лишалось одне з двох: або це, або «залишіться».

Розділ четвертий

Того дня, коли Серпілін з Батюком далеко від фронту, в Архангельському, згадували про члена Військової ради франту генерал-лейтенанта Львова, Львов теж згадав про Серпіліна і, подзвонивши членові Військової ради армії Захарову, викликав його до себе.

— Коли прибути? — спитав Захаров.

— Зараз, — тоном відповіді Львов підкреслив недоречність запитання. — Скільки вам треба на дорогу?

— Дві години.

— Чекаю вас.

З того, що викликав проти ночі, навіть не спитавши при цьому — чи можете зараз виїхати? — дивуватися не доводилось. У Львова свій розпорядок дня — полюбляв працювати ночами, а який розпорядок у інших і коли вони «встигають спати, його не цікавить.

Чортихнувшись, Захаров надів шинель і, перед тим як виїхати, зайшов до виконуючого обов’язки командарма, до начальника штабу Бойка.

— Повечеряємо? — спитав Бойко.

Завжди вони — так це завію іще Серпілін? — закінчивши всі справи й підписавши всі папери, накреслювали плани наступного дня й разом вечеряли.

— Не можу, — сказав Захаров. — Навіщось потрібен товаришеві Львову.

— Зараз?

— Особисто, негайно! Навіть поцікавився, за скільки доїду. Чогось надзвичайного в штабі фронту сьогодні не відчув?

— Навпаки. За цілий день лише двічі дзвонили.

— Значить, він у сьогоднішньому номері нашої армійської газети щось проти ночі знайшов. Або передова не така, або зверстали не так. Або свіжа ідея прийшла, з якою підождати до завтра сили немає… Міг би й по телефону, але, певно, вирішив зайвий раз підняти по тривозі, перевірити мою бойову готовність!.. Бувай здоров.

— А як же з поїздкою в сімдесят перший корпус? — спитав Бойко.

— Поїдемо о сьомій, як умовились. Коли прокинешся — подзвони, розбуди. А якщо надовго затримає, прямо там і з’їдемося, по дорозі посплю.

Захаров зітхнув, стомлено погладив круглу сиву голову і вийшов.

Водій куняв, схилившись на кермо.

— Поїхали, Миколо, — сказав Захаров, торгаючи його за плече й сідаючи поруч. — Якщо засну, знай: за годину п’ятдесят хвилин мусиш довезти до місця.

Але, незважаючи на втому, понад усяке сподівання спати не хотілося.

— Товаришу генерал, — помітивши, що Захаров не спить, спитав водій, який їздив з ним ще до війни, коли Захаров служив у Московському військовому окрузі, — не чули, коли командуючий армією повернеться?

— Хто його знає. Писав, що видужує, але останнє слово не за нами, а за медиками. Чого це ти спитав? Просто так чи солдатська пошта щось на хвості принесла?

— Просто так. Бачу, ви без нього нудьгуєте…

Захаров справді скучав за Серпіліним, хоч і скучати було ніколи. Армія поповнювалась людьми й технікою, готувалася до боїв і до форсування водяних перешкод.

Щодня то навчання й тренування, то збори командного й політичного складу, то перевірки. Називається затишшям, а насправді ні сну, ні відпочинку. «Нудьгувати» — це слова! Це найпростіше. А суть справи — щоб і без Серпіліна все йшло своїм звичаєм. «Бойко молодий, ще рік тому — полковник, а тут — один у двох лицях: на плечах і те, що сам раніше тягнув, і те, що — Серпілін. Розривається, а робить, і навіть не можна сказати про нього, що розривається. Спітнів увесь, а мила не видно», — з повагою згадав про Бойка Захаров, який не любив людей, що везуть свого воза крекчучи, всім напоказ. «Навіщо він мене викликав?» — думав Захаров про Львова.

Минулого разу так само проти ночі викликав і наказав зробити в армійській газеті сторінку про досвід снайперського руху і цілу годину пояснював, як саме треба скласти цю сторінку. Пояснював, знаючи справу, але не зрозуміло: чому вночі? І чому викликав тебе?

Хоч і важлива така сторінка в газеті, все-таки не членові Військової ради її верстати, а тому, кому належить, — редакторові. Коли за все зразу хапатися — можна й головного не встигнути!

Правда, можна міркувати й інакше: як же так? Я, член Військової ради фронту, у все вникаю, все встигаю, а в тебе, в члена Військової ради армії, часу на це нема?

Здавалося б, що заперечиш? Та заперечити можна. Все, що я прогавив чи не встиг, — це тобі згори видно, чи вважається, що видно, і якщо тобі там, нагорі, стукнуло в голову самому втрутитися в якусь дрібницю, то я, звісно, повинен від цього прийти в захоплення! Це зрозуміло!

А от чи не прогавив ти сам там, нагорі, за всіма цими дрібницями чогось важливішого — про це мені запитувати не належить. Хоч цілком можливо, що так воно й є. І хоч спатимеш ти по дві години на добу, однаково всього сам не переробиш. А коли так виходить, все-таки треба розподіляти: одне робиш сам, а друге — інші. Якщо вони, звісна річ, на своїх місцях сидять. А подбати, щоб вони на своїх місцях сиділи, це і є найголовніше, без чого, хоч би в які ти дрібниці втручався, далеко не заїдеш. «Цікаво, навіщо все-таки викликав? — ще раз подумав Захаров. — Може, після того як знайомився з армією, вирішив когось, хто йому сподобався, до себе в Політуправління фронту забрати?.. От коли б забрав од мене Бастрюкова. Здається, сподобався йому, серед ночі дві години з ним розмовляв. І вийшов такий щасливий, мовби яєчко зніс. Віддам — не охну…»

Він аж засміявся, подумавши, який дарунок, сам того не відаючи, зробив би йому Львов, забравши нарешті від нього Бастрюкова.

— Що, товаришу генерал? — спитав водій.

— Анекдот згадав. Як фріци начальника військторгу в полон узяли. Командуючому доповіли й питають: «Накажете відбити?» А командуючий і каже: «Не треба, ми з ним уже два роки мучимось, нехай тепер вони помучаться…» Подумав про одного працівника. І згадав. Не чув?

— Чув. Ви колись уже розповідали.

— То чому ж ти вдруге смієшся? Виходить, пам’ять у мене вже не та, не сміятися, а тільки плакати лишається…

Приїхали в штаб фронту й зупинилися коло хати, де жив Львов, не запізнившись, рівно о першій годині ночі.

Захаров зняв шинель і кинув її на сидіння віліса.

— Спатимеш — укрийся.

Він потер лівою рукою праву, бо змерзла, поки всю дорогу тримався на вітрі за передній стояк віліса, показав документи автоматникові, зійшов на ганок і відчинив двері.

За столом, прихилившись до стіни, підклавши під товсту щоку товсту руку, спав товстий полковник, який уже давно був при Львові водночас і ад’ютантом, і офіцером для доручень, і, як хвіст, їздив за ним з фронту на фронт. «І як він тільки зберігся такий огрядний при такому неспокійному начальстві? Інший на його місці став би як тріска», — подумав Захаров про полковника, що спав, і пустотливо гаркнув так, що той підскочив на стільці:

— З’явився за наказом генерал-лейтенанта! Прошу доповісти…

Підскочивши на стільці й прокинувшись, полковник неохоче встав і, кліпаючи, сказав незадоволеним голосом, що товариш Львов іще не повернувся від командуючого.

Сказав, звертаючись до свого начальника не за званням і не за посадою, як заведено в армії, а саме «товариш Львов», за звичкою вкладаючи в ці слова особливий зміст: те, що його начальник був тепер генерал-лейтенантом, важило менше, ніж те, що він був і лишався «товаришем Львовим».

Полковник постояв якусь мить за столом навпроти Захарова і нарешті, немов роблячи йому послугу, кивнув на двері:

— Заходьте, почекайте там.

Захаров увійшов до сусідньої кімнати, лишивши двері прочиненими. Його змусило зробити це якесь ледь відчутне вагання в тоні полковника.

Він оглянув кімнату. Минулого разу Львов приймав його не тут, а в сусідньому селі, в Політуправлінні фронту: там, де раптом згадав про ту сторінку в газеті, туди й викликав.

Кімната була величенька, з тесаними, чистими, може, навіть навмисне вимитими стінами. На стінах нічого не висіло: ні старого, що лишилося від хазяїв, ні нового.

Один куток кімнати завішено від підлоги до самої стелі зшитими в два ряди плащ-палатками, а в другій половині стояли тільки стіл, стілець та вогнетривкий ящик і навпроти столу під другою стіною — чотири стільці. Та й більш нічого.

На столі лежали: великий чистий блокноту товстий олівець — з одного кінця синій, з другого червоний — і окулярник. Ні паперів, ні карт — нічого.

Правда, стіл був канцелярський, з шухлядами, і, мабуть, і папери, й карти — все, без чого не обійдешся, лежало там і у вогнетривкому ящику. Але зараз, коли в кімнаті не було господаря, нічого цього на видноті теж не було.

Захаров походив по кімнаті, сів і раптом відчув себе не членом Військової ради армії, а відвідувачем, що сидів на стільці під стіною.

Стілець був твердий, жовтий, фарбований, канцелярський. Такий самий, як і чотири інші стільці — ще три під стіною і один там, по той бік, за столом. І стіл був точнісінько такий — жовтий, фарбований.

Захаров подумав, що, мабуть, усе це він возить за собою — з фронту на фронт. Про Львова знали, що він досі довго ніде не затримувався.

І цю занавіску на колечках, зшиту з шістьох плащпалаток, видно, теж возили з собою. Що там, за нею?

Мабуть, всього-на-всього складане ліжко та один чемодан.

Чомусь коли згадав про Львова, то здалося, що він таки може возити за собою оцей канцелярський стіл і стільці, але що в нього більше як один чемодан, на думку не спадало. Та й цей свій чемодан і ліжко він одгородив занавіскою від чужого ока, щоб, крий боже, не подумали, що й він, як і всі люди, і спить на ліжку, і чисту білизну в чемодані тримає.

Кімната була така, що навіть не потрібний був напис: зробив своє діло — йди. І так не-засидишся!

Сидячи на стільці під стіною і чомусь не поклавши за звичкою ногу на ногу, Захаров думав про Львова і про те враження, яке справляла на нього ця людина і яке ще не зовсім зрозуміле йому самому.

Чув про нього дуже багато, і навіть колись був у нього п’ятнадцять хвилин, за викликом на Далекому Сході.

Але не про ту зустріч мова, тоді були інші обставини.

Знайомство, власне, відбулося тут, на фронті, і найбільше за ті три дні, що Львов недавно пробув у їхній армії.

Всяке бачили за ті три дні: і зрозуміле, й малозрозуміле. Були виклики й розмови серед ночі, коли люди, тільки-но заснувши й не чекавши виклику, кліпали сонними очима і відчували себе винуватими під поглядом безсонного начальства. Хоч, мабуть, загалом вони не менше від нього працювали й не більше від нього спали.

Тільки Бастрюков, як видно, заздалегідь розвідавши, які звички у Львова, і добряче виспавшись удень — він це вмів, — проти ночі був як огірочок.

Звичайно, строго кажучи, на війні ночі немає. Мусиш бути як штик — і вдень і вночі. Якщо це справді конче потрібно. Та Львов, як здалося Захарову, полюбляв тримати людей у напрузі — треба чи не треба. Наче їм цього й так бракує на війні!

На передовій Львов часто лазив по передньому краю, і це в різних випадках у Захарова збуджувало різні почуття. В одному полку Львов не тільки по всьому передньому краю пройшов, айв окопчики бойової охорони заліз, у передню яму до переднього солдата. І виявилося потім — не просто так, а мав сигнал, що по дві доби гарячої їжі туди не носять, люди сидять навіть без сухого пайка. І поліз сам, і докопався, і в одній роті, виявилося, справді так і було. Довелося старшину роти — до трибуналу. І замполітові полку перепало, і замполітові дивізії, і самому Захарову довелося червоніти…

Але в інших місцях Львов лазив по передньому краю невідомо для чого. Лазив, наче хотів вибрати ділянку для прориву, оцінити передній край противника. А насправді й не вибирав, і не оцінював, і не ставив запитань, які стосувалися цього. Просто лазив, тягаючи за собою без потреби цілий почет: від замполіта корпусу до замполіта полка, змушуючи їх полотніти від страху не так за своє, як за його життя. Лазив, наче хотів дошкулити їм, бо вони, мовляв, без нього там не бували, а от він приїхав — і їм довелося! А вони й без нього там бували, коли треба.

Розмовляв там, у окопах, з багатьма, часом довго, особливо коли німці, помітивши пожвавлення, відкривали вогонь; немов випробовував цим присутніх. Дізнався, що в солдатів махорка перетирається в кишенях: нема в чому тримати, — і наказав тиловикам негайно пошити кисети. А тим часом жодного теплого людського слова нікому й не сказав, такого не запам’ятали.

Були й дрібниці, котрі завдавали прикростей людям.

Що ночував усі три ночі в них там, у армії, і одну з тих ночей на передовій — це добре. А от що, виявляється, возив з собою скручений валиком матрацик, тоненький, як підстилка, і цей матрацик, і свої простирадла, і ковдру велів застеляти поверх приготовленої постелі — це вже ні до чого. Може, боявся вошей, а може, думав, що йому в армії чистої білизни не знайдуть і не постелять… І горілки жодного разу ні з ким і краплі не випив, ніби відштовхуючи людей від себе. А головне, оцей його Шлейов, полковник, за ним не тільки термос, а й власну склянку возив, і в пергамент загорнуті якісь дієтичні котлетки, і щось там іще, теж своє, окреме. А при всьому тому був вдатний удень, на животі, по грязюці доповзти до бойової охорони…

Захаров, зиркнувши на годинника, — він чекав уже тридцять хвилин, — ще раз оглянув кімнату Львова, яка, здавалося, промовляла за свого господаря, що нічого, крім дорученої йому справи, в його житті не було й не буде, і раптом згадав розповіді свого однокашника по Толмачовці, начальника Політуправління фронту Гавриліна, про дружину Львова: його дружина, вже немолода, навіть літня жінка, виявляється, була начальником аптеки в одному з фронтових госпіталів і за цей час кілька разів приїздила до свого чоловіка. Від цього госпіталю до штабу було кілометрів із сорок, і Гаврилін десь дізнався, що дружина Львова перший раз приїхала й поїхала собі на попутних машинах. Він при нагоді спитав Львова: чому так вийшло? Якщо в нього не було вільної машини, знайшли б іншу! А Львов відповів: «Я для неї особливих умов створювати не буду. Нехай їздить, як усі інші люди». — «Вихід із становища, звичайно, знайшли, — всміхаючись, сказав Гаврилін. — Довелося мені після тієї розмови — серце не камінь! — іншим разом посилати по неї свою машину». А Захаров, почувши про це, подумав тоді І знову подумав зараз, що в такій надзвичайній скрупульозності Львова є щось навмисне, показне, що дає йому змогу з висоти своєї принциповості нещадно прискіпуватись до інших людей за всяку дрібницю…

— Здрастуйте, товаришу Захаров, — озвався за спиною в Захарова голос Львова.

Львов увійшов, причинив за собою двері і, поквапившись подати руку Захарову, що вже підвівся, ступив за стіл і сів.

— Беріть стільця. Поговоримо.

Захаров узяв стільця і сів до столу, навпроти Львова.

— Згадав сьогодні, що ми зустрічалися з вами в Хабаровську, — сказав Львов. «Три дні був у нас в армії й не згадав, а зараз раптом згадав, — подумав Захаров. — Не інакше, як моєю особистою справою цікавився».

І він скоса поглянув на вогнетривкий ящик, що стояв у кутку, ніби його особиста справа мала лежати саме там, у тому ящику.

— Був у вас у Хабаровську, коли мене викликали, в травні тисяча дев’ятсот тридцять восьмого року, — сказав Захаров. — Ви багатьох тоді викликали. Думав — забули.

— Ні, не забув. Питання про вашу долю стояло тоді досить гостро.

Захаров нічого не відповів. «До чого й навіщо такий початок розмови? — подумав він. — Нагадати, що вони давно знайомі, можна було б якось інакше. Чи хоче підкреслити, що від нього тоді залежала моя доля? Ніби й не змовляючись, намагаємося не часто згадувати про те, що болить. А він, бач, згадав. Йому це, видно, не болить».

— Чаю хочете? — спитав Львов.

— Спасибі, з дороги було б непогано.

— Шлейові — високим, різким голосом крізь двері гучно покликав Львов.

І зразу ж одчинилися двері й на порозі став його товстий полковник, з сонним, білим обличчям.

— Треба чаю, — сказав Львов.

Полковник зник, причинивши за собою двері.

Львов присунув до себе блокнота і, взявши зі столу олівця, поставив у блокноті синю цифру «один» і за нею дужку, але більш нічого не написав.

Обличчя в нього було худорляве, трикутником: вузьке підборіддя й широкий лоб, а над ним густа кучма чорного, цупкого, кучерявого волосся.

Зараз, коли він сидів і дивився в блокнот, опустивши важкі повіки, і по цих повіках, і по зморшках під очима було видно, що людина стомлена й немолода. «На дванадцять років старший за мене, але я давно сивий, а він і досі ще чорнявий. — Захаров глянув на охайно, мабуть, тільки сьогодні підстрижені перукарем скроні Львова, в яких ледь помітно мріла сивина. — Ну так що ж буде по-перше?»

Львов підвів очі від блокнота й подивився на Захарова, ніби ще й сам не вирішив, що ж буде по-перше і що по-друге.

Тепер, коли він звів погляд, знову здавався молодшим за свої п’ятдесят вісім. Він дивився не прямо в очі Захарову, а трохи вище, в лоба… Ніби його цікавив не настрій людини, що сиділа перед ним, не вираз обличчя й очей, а думки, що сховані там, за чолом, які треба йому знати.

— Черненко, — сказав Львов своїм уривчастим голосом. Нічого не додавши, втупив очі в блокнот, написав синім олівцем за цифрою «один» і дужкою «Черненко» і лише після цього, звівши очі, спитав — Якої ви про нього думки?

Бригадний комісар, а тепер полковник, Черненко був перед очима в Захарова уже два роки підряд, з того дня, коли прибув до армії. В сорок другому, під час відступу, замінив убитого начальника політвідділу, а на другий день його самого поранило навиліт у шию, але він залишився в строю і потім ще двічі за ці два роки знову лишався в строю, діставши ще два, правда, вже не такі тяжкі поранення.

Захаров знав Черненка як облупленого, знав його достоїнства і його вади: його грубість, і хоробрість, і запальність, його ненависть до писанини, його здатність найпростішими словами підняти людей на подвиг і його нездатність планомірно доводити до їхньої свідомості якусь хитромудру директиву. Черненко був невтомний у боях, лінивий у дні затишшя і мав звичку рятуватись од начальства на передовій.

Захаров вважав, що Черненко — золота людина з великими вадами. Таку людину легко усунути, але важко замінити.

Коли б оце перед Захаровим був не Львов, а хтось інший, здатний зрозуміти, як може поєднуватися в людині — що вона і така золота і така трудна, Захаров, як на свій характер, виклав би все, що думав про Черненка.

Але Львов, Захаров був певен, зрозуміти цього не міг, і тому Захаров насторожився й сухо відповів, що Черненко своїй посаді відповідає.

— Невже цілком? — спитав Львов.

І заходився перелічувати Черненкові гріхи: байдужий до того, як виходить у їхній армії газета, не розуміє її значення; дуже багато перекладає на плечі заступника, навіть останню нараду політпрацівників за наказом проводив не сам: доручив заступникові, а сам тим часом вештався десь у тилах армії. Політдонесення підписує як заманеться — то підмахує, не читаючи, то викреслює з них негативні факти, котрі, на його думку, не варті уваги, а насправді показові.

Слухаючи все це, Захаров подумав, що тоді, вночі, просидівши дві години у Львова, Бастрюков часу марно не гаяв: не тільки виклав йому гріхи свого начальника, а й устиг познайомити зі своїми простирадлами — з чернетками політдонесень, які потім скорочував Черненко.

— Про вади в роботі — правильно, товаришу генерал-лейтенант, — сказав Захаров, добре знаючи, що Львов полюбляє, коли його називають не генерал-лейтенантом, а «товаришем Львовим», але не хотів робити йому такої приємності. — А про вештання по тилах — неточно: не вештався по тилах, а з відома Військової ради відвідував заняття, коли ми людей у тилу до танків привчали. І сам з ними в окопах сидів, показував, що це не так і страшно… Лишаюся при своїй думці. Про хиби в його роботі говоритиму з ним, а в цілому вважаю — посаді своїй відповідає.

— Мати свою думку — це добре, — сказав Львов. — Людей, які швидко міняють свою думку, не поважаю. Але думка має грунтуватись не на впертості, а на фактах. А з наведених фактів ви поки що спростували тільки один.

— Є й інші факти, товаришу генерал-лейтенант. Три ордени Червоного Прапора, три поранення, не залишаючи переднього краю. Якщо досі ще не Герой Радянського Союзу, то тільки тому, що політпрацівникам присвоюють звання не густо, самі знаєте. А то вже був би! Армія подавала. У бойовій обстановці — завжди в частинах, де найнебезпечніші ділянки. Факти промовляють за нього.

Сказавши все це, він думав, що Львову, який цінить особисту хоробрість і не терпить боягузів, трудно буде заперечити. Але Львов заперечив:

— Буває й так, товаришу Захаров, що, здавалося б, усі факти за людину, а посаді ця людина все-таки не відповідає. І ті самі факти матимуть іншу ціну, якщо перемістити цю людину на іншу посаду. От і подумайте: чи не краще перевести Черненка на посаду замполіта корпусу? Буде й ближче до передової, і далі від тої сфери діяльності, з якою в повному обсязі не справляється. А на його місце висунемо іншого. Або ми вам дамо, або у вас пошукаємо — знайдемо.

Щодо «вам дамо» — це так собі, слова. А щодо «у вас пошукаємо — знайдемо» — було зрозуміло, і де пошукаємо, і кого знайдемо. Пошукаємо й знайдемо Бастрюкова.

Звичайно, якщо Черненка перевести в замполіти корпусу, він од цього не заплаче. І добре воюватиме, і в душі нічого не затаїть. Але ж Бастрюкова замість нього на політвідділ — на це рука не піднімається! «Чого-чого, а цього не буде! — вирішив Захаров. — Кістками ляжу, а не дам! Ач який, устиг уже, наскрипів!» — згадав він про рівний, скрипучий голос Бастрюкова й сказав:

— Товаришу генерал-лейтенант, заступників командирів корпусу у нас два, і обидва на своєму місці. І начальник політвідділу армії, як я вважаю, на своєму місці. Переміщувати його не бачу підстав.

Кажучи це, добре розумів, що загострює стосунки, розумів, що, коли б Львов міг зняти зараз начальника політвідділу армії, не питаючи твоєї думки, коли б у Черненка були не просто недоліки, а виявився б такий факт, після якого можна — раз! — і за петельки, тоді й розмова склалася б інакше. Але поки що цього нема! Якби ти був згоден, можна б і зняти. А коли ти, член Військової ради армії, не тільки не згоден, а, навпаки, заперечуєш, нагорі можуть не зрозуміти й не підтримати Львова. А посада у Львова не колишня, не та, що давніше була, і він змушений на це зважати! «А там хто його знає, може, й напролом піде!» — подумав Захаров, дивлячись у вічі Львову, який і зараз втупився поверх його очей, у лоба.

— Гаразд, поки що відкладемо, — сказав Львов спокійним голосом, ніби не надавав цій розмові особливого значення. — Хоч певен, що ви потім пожалкуєте.

І знову голосно гукнув крізь двері:

— Шлейов!

На поріг ступив полковник.

— Як там чай?

— Готовий. — Шлейов, не зачиняючи дверей, знову зник.

Було чути, як у тій кімнаті наливають чай, і Захаров ждав, що зараз чай принесе ординарець, але з’явився знову-таки Шлейов, тримаючи на блюдечках дві склянки.

Увійшов, поставив на стіл і вийшов, зачинивши за собою двері. «Обличчя в нього брезкле, — мабуть, такий крихкотілий тому, що серце хворе. А спати не дають!» — з несподіваним співчуттям подумав про нього Захаров.

— Пийте, — Львов, узявши з блюдечка ложку, почав розмішувати в склянці цукор.

Захаров так і не зрозумів, навіщо було гукати вдруге «Шлейов!» після того, як уже звелів принести чай.

Може, тут заведено такий порядок, що без виклику не входити навіть з чаєм?

Уже звернуло на третю годину ночі. «Коли п’ємо чай, виходить, ще щось почуємо», — подумав Захаров.

Львов хоч сьорбав помалу, але швидко випив свій чай, витяг з кишені бриджів білу носову хустинку, так старанно витер нею губи, ніби не чай пив, а їв кашу, і сказав просто в очі, без передмов:

— Ваша армія майже місяць без командарма. Я сьогодні дзвонив до Москви й питав. Не можуть точно відповісти, коли саме він прибуде назад на місце служби.

Залежить від медичних показань. Це створює нестерпне становище. Начальника штабу армії, в якого мало командного досвіду, в період підготовки до наступальної операції на посаду командарма висувати не можемо. Події наближаються, а командарм невідомо коли повернеться.

А як і встигне повернутись, — так само твердо говорив Львов, — здоров’я він ще до війни підірвав, і на початку війни зазнав тяжкого поранення, а тепер, після аварії, мав струс мозку… Якщо його й повернуть лікарі в стрій, це ще питання, чи зможе така хвороблива людина командувати армією на повну силу. Постає питання: чи не краще використати його на іншій роботі?

Висловивши все це, Львов замовк. Так, ніби сам уже все вирішив і питати нема в кого й нема про що.

Однак, помовчавши, таки спитав:

— Ви згодні з цим?

— Не згоден, товаришу генерал-лейтенант, — не згаявши ні секунди на роздуми, відрубав Захаров.

— Чому не згодні і з чим саме? — швидко спитав Львов.

— Не згоден я, що хворобливий, — відповів Захаров і, поглянувши на Львова, подумав: при всьому, що випало на долю Серпіліна, він, на щастя, був іще таким креімезним чоловіком, що якби треба було, схопив би отакого, як ти, на оберемок. Ти й не писнув би!

Але своєї шаленої думки, звісно, вголос не висловив, а лише додав, що сам не раз був свідком, як молоді висолоплювали язики від утоми, а командарм працював собі, як машина, хоч би що йому.

— Тепер лікарі, очевидно, іншої думки, ніж ви, — сухо зауважив Львов, — якщо й досі не можуть сказати, коли повернуть його в стрій. А тим часом становище в армії дедалі стає зовсім нестерпним.

— Не знаю, чому ви дійшли такого висновку, товаришу генерал-лейтенант. Як член Військової ради армії, доповідаю вам, що генерал Бойко обов’язки командарма за цей період виконував нормально. А щодо мене, то хоч я й допускав якісь недогляди, але про те, що в армії створилося нестерпне становище, досі не чув ні од вас, ні од когось іншого.

— Не «створилось», а «створюється», — озвався Львов. — І йдеться не про ваші недогляди: вони є, і їх треба виправити. Але не кивайте на себе. Мова йде про надто тривалу відсутність командарма. Це зараз головне.

— Не мені це вирішувати, товаришу генерал-лейтенант. Але думку свою, якщо буде потрібно, скрізь, де треба, викладу, — сказав Захаров, даючи зрозуміти, що свої права пам’ятає і якщо не згоден зі Львовим, то все, що зможе зробити всупереч, зробить. Інша річ, чим це скінчиться, але зробити — зробить.

Сказав твердо, хоч з тривогою подумав, що аж надто впевнено тримається Львов. Характер характером, але ж, крім характеру, для такої певності потрібні ще й підстави! Може, він розмовляв уже з командуючим фронтом і переконав його? Щойно від нього повернувся…

А втім, чому все-таки звернувся з цим до мене? Отже, все-таки йому потрібна моя підтримка? Щоб камінь з гори покотити, іноді бракує одного поштовху. Штовхнеш… і пішов І Він скоса глянув на блокнот, що лежав перед Львовим, і побачив, що там уже синіла проставлена олівцем цифра «2» і за нею дужка й слово «командуючий» — без прізвища, із знаком запитання.

Львов простяг руку до телефону, поставленого край столу, наче хотів подзвонити комусь, хто зразу все це розв’яже і зробить дальшу розмову непотрібною. Але не дотягся, передумав і, взявши склянку, допив ковток холодного вже чаю. «Зараз відпустить, — подумав Захаров. — Про що нам ще говорити?» Та Львов не відпустив його.

— Як член Військової ради армії, викладіть мені свою власну думку про командуючого, — сказав Льовов спокійно, наголосивши, проте, на слові «власну» так, ніби заздалегідь не обіцяв брати її до уваги.

Захаров почав з того, що Серпілін командував у їхній армії дивізією, а потім став начальником штабу. Не забув згадати, що висунули його на посаду командарма після виклику в Москву, до товариша Сталіна.

Львов слухав не перебиваючи і записував щось у блокноті. Писав тим самим синім олівцем, але тепер уже дрібно, і Захаров не бачив, що він пише.

— До історії можете не вдаватись, — перший і єдиний раз за всю розмову перепинив його Львов, коли він заходився перелічувати операції, в яких брала участь їхня армія. — Мене цікавить не хід подій, а ваші оцінки.

Як їх відділиш на війні, одне від одного, оцінки — від ходу подій? Та коли доповідаєш начальству, часу маєш не стільки, скільки тобі треба, а скільки тобі дадуть.

І, знаючи свою звичку, захопившись, виходити за межі військової стислості, Захаров спинився і запитав:

— Ще п’ять хвилин маю?

І коли Львов мовчки йому кивнув, він сказав за ці п’ять хвилин про Серпіліна все добре, що знав; сказав як належить і про все, про що має говорити політпрацівник, даючи характеристику командирові, з яким давно пліч-опліч вОіЮє. Додав і те, чого за буквою не вимагалось: що з трьох командуючих, з якими він працював, Серпілін найсильніший і найперспективніший.

На цьому й закінчив.

— Перспектива поки що неясна, чи зможе він і далі командувати, — зауважив Львов так, наче пропустив повз вуха все інше. — У вас усе?

— Все.

— Про негативні риси сказати нема чого?

— Такого, що варте уваги, нема.

— Дивна позиція для члена Військової ради. Замість того щоб дивитися на командарма партійним оком, складається таке враження, що, навпаки, на все дивитесь його очима і за межі цього не виходите.

— На оперативну обстановку справді завжди дивлюсь його очима, — сказав Захаров. — Учуся й багато чого навчився в нього. Не заперечую. А в усьому іншому маю власні очі, ними й дивлюся.

Він ліз на рожен, але вже не міг спинитись. Знав, добре знав, що Львова колись понизили в званні, він став з армійських комісарів корпусним саме тому, що, підім’явши під себе командуючого, сам наважився вирішувати оперативні питання й такого накрутив, що й досі про це всі пам’ятають.

Та Львов, понад усяке сподівання, і виду не подав, що ці слова прикро вразили його, тільки помовчав якусь хвилинку та хруснув олівцем, що тримав у руці, і тим самим тоном, сухим і спокійним, яким розмовляв досі, заговорив:

— Ідеться не про те, що він поганий, а про те, що ви в ньому не бачите нічого, крім хорошого, отже, взагалі нічого не бачите. В чому він справді на висоті, а в чому ні, з ваших захоплених слів зробити висновок нелегко.

А висновок, що самі ви не на висоті становища, як член Військової ради, починає складатись. Принаймні партійністю ваші слова і не пахнуть.

— Не знаю, — Захаров підвівся, — мабуть, самого себе погано видно! Партія на це місце поставила, партія, коли треба, й зніме.

— Коли треба, зніме, — так і не піднявши голосу, мов луна, повторив Львов.

Захаров обернувся, взяв стільця, на якому сидів, поніс його через кімнату, поставив біля стіни, там, де він раніше стояв, посунув на одну лінієчку з іншими, і, в цих розмірених, неквапливих рухах подолавши хвилювання, повернувся і, ставши струнко, спитав:

— Дозвольте йти?

— Ідіть, — сказав Львов, але, поки Захаров устиг обернутись, додав — Сторінку про досвід снайперського руху бачив. Заголовки невиразні, а загалом оцінюю як задовільну. Заплануйте солдатські відгуки.

— Запланували, — сказав Захаров, стоячи ще й досі струнко.

— Ідіть.

Зійшовши з ганку, Захаров поглянув на годинника.

Вже четверта, — пора їхати прямо в корпус. Їхати туди годин зо дві з половиною. «Тим часом у дорозі можна й виспатись, тільки дідька лисого заснеш після такої розмови…»

Звикаючи до темряви, Захаров пошукав очима свою машину. Але машини не було ні перед будинком, ні праворуч, ні ліворуч від нього.

— Де моя машина? — спитав Захаров у автоматника.

— За восьмим будинком ліворуч, товаришу генерал, у провулку. Велено туди машини відганяти. Ваш водій уже приходив сюди, чекав на вас і знову до машини повернувся.

Захаров. пішов ліворуч по довгій сільській вулиці, рахуючи будинки.

Все було правильно. Машини належало відганяти. Але зараз, після розмови зі Львовим, його розлютило навіть і це. «Небо в хмарах, можна б у таку ніч і не відганяти, ніхто їх з неба не побачить…»

Ніч була не така вже й холодна, а він і взимку звик ходити розхристаний, але зараз, вийшовши од Львова, став хапати дрижаки. «Що це? Так налякався, що й мороз по спині? — сердитий на себе, всміхнувшись, подумав Захаров. — Ні, дзуськи! Хоч і дошкулив, але не злякав. З Черненком — зрозуміло, спасибі товаришеві Бастрюкові за інформацію. А з Серпіліним? Чого це він раптом поліз командарма знімати? Майже не бачивши його! Звідки таке нетерпіння! Треба Федору Федоровичу листа туди, в Архангельське, написати. Так, щоб він зрозумів, що не тільки він там, а й ми тут дні лічимо. І з листом когось послати з оперативного відділу. Побачимося в корпусі, порадимося з Бойком…»

Поринувши в думки, Захаров помилився, пройшов повз восьмий будинок, звернув не туди, не побачив своєї машини, повернув назад і почув голос водія:

— Я тут, товаришу генерал. Сюди, праворуч!

— Чому не спиш? Я ж велів тобі спати. Тепер новевеш, не виспавшись, і брязнеш мене, як Гудков командуючого.

— Я спав, товаришу генерал. Та почув, що йдете, і схопився… Шинель надінете?

— Надіну.

Водій схилився в глибину машини, взяв там шинель і хотів допомогти Захарову надіти її.

— Віддай. Скільки разів тобі казати, що не люблю цього.

— Темно ж, у рукава не попадете, — всміхнувся в темряві водій.

— І справді, темно, — згодився Захаров і, надіваючи шинель, відчув приємне тепло. Мабуть, Микола не збрехав, таки до останньої хвилини спав, накрившись нею.

— Поїхали, — сказав Захаров, сідаючи й прикриваючи коліна полами шинелі.

— Куди? Додому?

— Ні, прямо в сімдесят перший.

Вони пред’явили документи на виїзді коло шлагбаума й вибрались на шлях.

Захаров їхав і довго, майже півгодини, мовчав. Потім, скоса глянувши на водія, подумав: «А щось таки вже просочилося по солдатській пошті. Без цього не спитав би мене, коли поспішали сюди, чи скоро повернеться Серпілін…»

— Дозвольте дізнатися, товаришу генерал… — вловивши погляд Захарова, сказав водій.

— Що, мовчати набридло? — всміхнувся Захаров. — Почекай, ще намовчишся, коли командуючий повернеться. При ньому не те що при мені, за баранкою не побалакаєш.

— Так, коли в нашій машині з ним їдемо, тут уже рот на замок, — мовив водій.

— Нічого, це тобі на користь. Ти й так занадто балакучий. Про що хотів дізнатися?

— Чому це у вас настрій сьогодні поганий, товаришу генерал?

— Не поганий, а, можна сказати, гидкий, — відповів Захаров, — бо вночі спати треба, а спати не дають.

— А ви зараз поспіть. Дорога ж довга.

— Спробую, коли ні про що не питатимеш.

Водій замовк, а Захаров подумав, що, мабуть, даремно розпускає його більше, ніж треба, буває, що Микола тримається аж надто вільно. Але ж котрий рік сидить ліворуч від тебе за баранкою, і вдень і вночі, майже щодня по багато годин, людина, якої спробуй пошукати, ладна все, що тільки може, зробити, і все, на що здатна, віддати, хоч і саме життя. І це не слова, так воно є насправді.

Бо вже перевірено. І після довгої розмови, яка щойно закінчилась там, у тій перетвореній на канцелярію хаті, зараз багато важило, що поруч з тобою їде Микола, з яким ви обидва, кожен по-своєму, любите один одного.

І це, здавалося б, найпростіше, немудряще почуття робило Захарова зараз, у нелегку для нього хвилину, в чомусь дужчим за ту людину, що лишилась там, у хаті, за людину, якої не тільки не любив сам Захаров, але й, як здавалося Захарову, не могли любити й усі інші люди, бо вона сама не могла і не вміла любити їх. «Цікаво, який він був у громадянську війну, коли його послали комісаром до тієї чотирнадцятої Залізної бригади, що починала під Воронежем, а закінчила в Польщі?

Невже й тоді був такий, як зараз? Важко уявити собі.

І чого він причепився до Серпіліна? Виходить, погано, що ми живемо з командуючим душа в душу? А коли інакше не вмію й не хочу? Отже, я, він певен, уже й не політпрацівник. Дав зрозуміти, що «поладнали» ми з командуючим. Мабуть, так дивиться на це. А ми не «поладнали», а спрацювалися. А йому це однаково. Чи спрацювалися, чи поладнали — йому байдуже. А що я, мушу доноси писати, чи що, на добру людину, щоб довести партійність мого ока? Та коли б навіть було про що доносити, все одно я того не робив би. А поставив би питання відкрито і руба. Рука не схибила б. Траплялося в житті й таке…»

І, згадавши, як це бувало в нього в житті, Захаров з радістю подумав, що не відступив сьогодні. Треба було зчепитися — і зчепився! Невже Львов і справді думає про тебе, що, коли б треба було, ти не зчепився б з Серпіліним? З ним, з членом Військової ради фронту, треба було, і зчепився, а із своїм командармом не зчепився б?

Львов мало тямить у людях при всьому своєму розумі!

А Серпілін лікується в санаторії й не знає, які хмари в нього над головою…

Захаров раптом згадав про ту свою давню зустріч з Львовим у Хабаровську і, з прикрим холодком у душі пов’язавши одне з одним, подумав про тодішню долю Серпіліна. «Чого ти так стараєшся? — подумав він про Львова. — Може, тобі це в Серпіліні не подобається, біографія не влаштовує?.. Товариша Сталіна влаштовує, а тебе ні?..»

Розділ п’ятий

Після того як Захаров пішов, Львов іще з хвилинку нерухомо просидів біля столу, дивлячись перед себе на стіну, туди, де щойно стояв Захаров.

Потім витяг з кишені бриджів ключ від вогнетривкого ящика, вийшов з-за столу, нагнувся, відімкнув ящик, витяг звідти книжку з бланками шифротелеграм, знову замкнув ящик, сховав ключ у кишеню й сів до столу, скривившись од головного болю.

Він рідко лягав спати раніше п’ятої ранку. Але сьогодні о четвертій годині ночі відчув себе втомленим більше, ніж будь-коли.

Розмова з упертим Захаровим була лише кінцем довгого й важкого, вісімнадцятигодинного робочого дня, протягом якого він витратив особисто на себе лише двадцять хвилин: десять на обід і десять на вечерю. Сніданку, вважай, не було: дві склянки міцного вранішнього чаю він, як завжди, випив, переглядаючи з олівцем у руці чергові номери фронтової, армійських і дивізійних газет.

Потім поїхав у другий ешелон, вислухав там повідомлення заступника командуючого по тилу, записав у блокнот ці дані й до пізнього вечора їздив по фронтових тилах, перевіряючи, як насправді йде діло.

Він побував на двох артилерійських складах, потім на складі пального, потім перевірив, як надходять авіаційні заправки на одному з аеродромів, звідти зазирнув у госпіталь, який, усупереч повідомленню, ще й досі не передислокувався вперед, і, нарешті, поїхав спочатку на одну, потім на другу станцію постачання, куди залізницею прибувала основна маса тих вантажів, без яких не можна було починати наступ.

Власне кажучи, за розподілом обов’язків основний контроль над усім, що стосувалося тилів і постачання, лежав не на ньому, а на другому членові Військової ради.

Проте Львов, вважаючи, що той не впорається, діяв через його голову.

Звичка думати, що майже всі, хто з ним працював, не досить сильні для того діла, на яке їх поставили, завжди спонукала його усвідомлювати свою власну необхідність.

Коли б він думав інакше, то дивувався б: навіщо він тут і чому його сюди послали?

Усвідомлення, що він — людина, покликана виправляти чужі хиби, так увійшло в його плоть і кров, що він, ще їдучи на нове місце служби, вже заздалегідь вважав, що ті, з ким він має зустрітися, не зробили до його приїзду всього того, що повинні зробити.

Сьогодні він повернувся з поїздки по тилах і невдоволений, і заразом вдоволений. Невдоволення діяльністю інших людей викликало в ньому почуття вдоволення своєю власною діяльністю.

Не можна сказати, щоб справа постачання їхнього фронту перед майбутнім наступом ішла погано. Але картина не була така вже й безхмарна, як у вранішньому повідомленні заступника командуючого по тилу.

Всупереч графікові, не підійшло кілька ешелонів, на одній станції простоювали порожні вагони, а на іншій вантажі першої черги загнав хтось на дальні колії, і вони приймали їх пізніше від вантажів другої черги.

Крім того, були підстави думати, що принаймні два ешелони, які ще не підійшли, хтось затримав по дорозі й переадресував на сусідній фронт.

Про все це, крім внутрішніх заходів, треба було написати три гострі шифровки до Москви: в НКШС, у Генштаб і в штаб тилу.

Це він зараз і робив, поклавши перед собою блокнот із записами й книжку з бланками шифротелеграм.

Написавши всі три шифровки, Львов покликав крізь двері: «Шлейов!» І коли той зі своїм заспаним обличчям став на порозі, звелів йому покликати шифрувальника.

Шлейов вийшов. Львов підвівся з-за столу, щоб сховати книжку з бланками шифротелеграм назад у вогнетривкий ящик, і потім знову сів до столу. Долаючи втому й бажання відкласти на завтра написання того найголовнішого документа, що його він мав послати на адресу Сталіна, він усе-таки вирішив зробити це сьогодні, не зволікаючи. Треба було тільки ще раз обміркувати справу всебічно, а головне, подумати про ясність і стислість своїх аргументів.

Те, про що Захаров їдучи до Львова й лютуючи на нього, думав як про головне, для самого Львова головним не було. І намір перемістити начальника політвідділу армії Черненка, і бажання знайти підтримку своєї ідеї — завчасно замінити Серпіліна — все це, разом узяте, було тільки частиною тих тривог, які охопили Львова перед майбутнім літнім наступом.

Півтора місяця тому, коли той фронт, де Львов досить довго, довше, ніж на інших фронтах, був членом Військової ради, розділили на два, призначивши на обидва фронти нових командуючих, а самого Львова послали сюди, де, власне, все створювалось наново.

І хоч після розподілу на тому, на другому, фронті опинилося вдвічі більше сил, ніж на цьому, Львов не дозволив собі взяти під сумнів, що його призначення на цей другорядний фронт було правильним і потрібним для справи. Мабуть, Сталін вважав, що саме він, Львов, не відступаючи перед труднощами, зробить усе необхідне для майбутньої боєздатності цього щойно створеного фронту. А коли хтось буде заважати, доповість без вагань, хто б то не був.

Думка про те, що його долею, хоч як би вона там склалась, опікується завжди сам Сталін, і не хто інший, ця думка, що мала підстави й давно стала впевненістю, полегшувала Львову найтяжчі години. З цією впевненістю він не роздумуючи брався за доручення, які обіцяли йому трудне життя. З цією впевненістю після невдач ладен був не ремствуючи піти хоч на полк, якщо вважатиме це за потрібне Сталін.

Хто знає, що лишилося б від цієї покірливості, коли б він засумнівався: а чи не причетний до вирішення його долі ще хтось інший? Але саме це йому не спадало на думку, і він під ударами долі лишався самим собою, людиною, яка нещадно доповідала Сталіну про справжні й вигадані помилки та пороки інших людей і яка ніколи в житті не просила поблажливості для самої себе.

Звичайно, коли його раптом призначили на цей фронт, йому довелося змусити себе думати, що так і треба. Але звичка до насильства над самим собою, над природними почуттями прикрості та болю вже давно стала такою невід’ємною часткою його натури, що він навіть пишався своєю здатністю нехтувати власні почуття.

Він був не з тих, хто гладить проти шерсті тільки інших. Він був здатний гладити проти шерсті й самого себе. І саме на цьому жорстокому ставленні до себе обгрунтував своє право на нещадність до інших.

Коли він сьогодні сказав Захарову про Черненка: «Ви ще пошкодуєте!» — він зовсім не хотів настрахати цим Захарова. Він мав на увазі тільки одне — реальний хід подій. Черненко з його хоробрістю, котрої ніхто не відкидає, внаслідок своєї так званої нелюбові до канцелярщини, за якою насправді приховувались ледарство й недисциплінованість, не годиться і не годитиметься їв начальники політвідділу. І це доведе найближче майбутнє. І Захаров все одно змушений буде покаятися в своїй затятості й погодитись уже не переводити, а знімати Черненка, до того ж за обставин гірших, ніж тепер, і для Черненка, і для Захарова, і для справи.

За три дні перебування в армії Львов уже вирішив, що Захаров як член Військової ради на місці, що він досвідчений політпрацівник, який часто буває у військах.

Натякам на поблажливе ставлення Захарова до Черненка, що їх він почув у розмові з заступником начальника політвідділу армії Бастрюковим, Львов не надавав надмірного значення. Викликаючи до себе Захарова, він сподівався, що нехай навіть є в тому часточка істини, але в Захарова стане здорового глузду вирішити справу про переміщення Черненка і тим паче зрозуміти ненормальність становища, коли в армії напередодні наступу четвертий тиждень немає командуючого!

На жаль, у своїх поглядах на Черненка Захаров виявився не досить зрілою людиною. А в питанні з Серпіліним показав себе ще гірше. Працюючи з ним два роки, так зрісся з командуючим і звик до того легкого життя, яким можна жити в таких випадках, що навіть на шкоду справі намагався зберегти все, як було досі. Нехай армія терпить без командуючого, аби тільки не прислали їм когось іншого, незвичного.

Словом, член Військової ради армії Захаров виявивсд зпачно гіршим, ніж можна було передбачити, і Львову не спадало й не могло спасти на думку, що Захаров, навпаки, виявився набагато кращим, ніж він думав про нього.

Когось іншого могла б роздратувати сама гострота відсічі, яку дав йому підлеглий, на цей раз Захаров. Але для Львова було це скоріш на користь Захарову. Людина, яка здатна так відповідати тобі, мабуть, за інших обставин здатна так само наполегливо відстоювати свою думку і в суперечці з командуючим армією, що від нього й вимагалось! Але при цьому він, як видно, з тих людей, котрі втрачають здатність гостро ставити питання, коли надто довго працюють на одному місці й починають дивитися на все очима тих, з ким працюють, а не своїми власними. Щоб така людина, як Захаров, знову стала на своє місце, треба роз’єднати її з тими, до кого вона звикла, і з’єднати з тими, до кого не звикла. Створити для неї інші обставини, і виявиться, що вона ще не втрачена для політроботи.

Якщо командарм після лікування все-таки повернеться на армію, доведеться міняти члена Військової ради. А якщо прийде новий командарм, тоді побачимо. Питання залишається відкритим, хоч це й погано, коли дуже багато питань надто довго залишаються відкритими!

Захаров помилявся, коли думав, що Львов уже погодив з командуючим фропту питання про Серпіліна.

Навпаки, коли йшов розмовляти з командуючим, Львов передбачав, що їхні погляди розійдуться. І все ж таки пішов, бо хотів з’ясувати.

Він почав розмову про заміну Серпіліна іншим командармом одверто й наполегливо, як звик порушувати такі питання, але командуючий франтом не став на ту різко негативну позицію, якої ждав від нього Львов.

Чекав і навіть віддав би перевагу їй, бо різко негативна позиція давала більшу можливість перенести суперечку нагору й боротися там за свою точку зору. Зараз, а не потім, коли буде пізно.

Командуючий чинив опір наполяганню Львова, не розмовляючи з баса. Замість одвертого «ні!» ухильно сказав, що Львов рано б’є тривогу. Бойко поки що бездоганно, навіть понад усякі сподівання виконує обов’язки командарма, і це дає змогу зачекати, спитати ще раз про реальні строки повернення Серпіліна. Казав, що армію Серпіліна вія поставив на майбутній напрям головного удару, бо вона єдина з трьох армій фронту має вже за плечима досвід наступальних операцій на велику глибину, а дві інші армії та їх командарми такого досвіду ще не мають. І хоч йому самому прикро, що Серпілін тимчасово відсутній у період підготовки операції, але все-таки це менше зло поряд з тим, якого може завдати поспішне призначення на ударну армію нової людини, котра ще не спрацювалася з штабом і не знає військ.

— А якщо він повернеться не тільки з запізненням, а ще й у неповноцінному фізичному стані після тієї аварії та струсу мозку? — спитав Львов.

— Не будемо підміняти лікарів, — відповів на це командуючий. — Вони, а не ми відповідають за те, в якому стані виписують людину. І, очевидно, до того ж знають, що виписують її на фронт, а не в інвалідну команду. Зачекаємо! Не поспішайте з висновками.

Так і скінчилося — мов у подушку!

Своїми «рано» й «поки що» командуючий поставив Львова в скрутне становище для тих негайних дій, які йому кортіло розпочати. В цьому бажанні не було нічого особистого. Його тривожила суть справи: в період підготовки до наступу майже місяць без командарма саме та армія, яка має завдати головного удару. А що, як нового командарма все-таки доведеться призначити, і не зараз, а перед самим наступом — що тоді? А коли призначити його зараз, навіщо заздалегідь думати, що він виявиться гіршим за Серпіліна? І чому він за той час, котрий іще лишився, не встигне освоїтися в армії й спрацюватися з штабом? Що це за незамінність? Незамінних людей нема!

Замінили ж його, Львова, на тому фронті іншою людиною, і працює та інша людина. І готує той фронт до наступу.

А він, Львов, приїхав на цей, заново створений фронт і робить своє діло тут. І немає чого розводити шаманство навколо слова «спрацюватися»! На війні де наказано, там і працюють.

Якби зараз отой Серпілін був живий та здоровий тут, на місці, мабуть, про нього не постало б питання. А коли його немає на місці — постало!

Після розмови з командуючим Львов думав про Серпіліна з роздратуванням, як про перешкоду, що заважала створити цілковиту ясність, якої він так прагнув. Та коли Захарову спало на думку, що Львова до того ж може не задовольнити ще й біографія Серпіліна, він був не такий уже й далекий від істини.

Не можна сказати, щоб Львов не довіряв Серпіліну чи мав підстави погано думати про нього як про командарма. До цього не давали приводу ні стан армії, ні особисте враження від єдиної зустрічі. А тим часом з першого ж дня, коли його призначили на цей фронт, Львов з невиразним відчуттям невдоволення завжди пам’ятав, що однією з трьох підлеглих йому армій командує людина, яка чотири роки перед війною просиділа в таборах.

Львов знав про Серпіліна все, що належало знати.

Знав, що Серпілін писав Сталіну, знав, що Сталіну сподобався його лист і що він висунув його в командарми. Знав навіть більше — те, про що сам Серпілін лише здогадувався. Коли німці випустили листівку, що в їхньому розташуванні сів і здався їм у полон начальник оперативного відділу армії Пікін, і Серпіліна, який дозволив особисто цей політ, що так погано закінчився, хотіли вже зняти й доповіли про це Сталіну, Сталін не згодився, він сказав: «Я йому довіряю».

Усе це Львов добре знав. І все-таки був невдоволений — і тим, що Серпілін опинився на його фронті, і тим, що саме до цієї людини так некритично ставиться член Військової ради армії і що саме його надзвичайно високо цінить командуючий фронтом, раз по раз говорить про його досвід.

І хоч саме зараз була цілковита можливість позбутися його з розумних, ділових причин, усі, паче змовившись, намагалися не допустити цього.

Сам Львов був людиною твердих переконань, йому завдавала клопоту потреба спілкуватися на війні з людьми, що повернулися звідти, звідки, як він гадав раніше, вони вже ніколи не повернуться. Він не міг ставитися до них так, ніби з ними нічого не сталося, ніби в них нічого не змінилося, ніби вони й після цього лишалися такими ж, якими були перед тим. Їхнє нинішнє службове становище на війні змушувало його згнітивши серце миритися з тим, що деякі з них командують десятками тисяч людей і до того ж чим далі йде війна, тим більше мають нагорі довір’я нарівні з тими, в чиїх біографіях не було нічого схожого.

Але там, де все це залежало тільки від нього, він ніколи не брав собі в безпосередню підлеглість не лише таких, як Серпілін, а й взагалі нікого, в чиїй біографії вбачав будь-які вади: ні того, хто сам виходив з оточення, ні того, хто будь-коли в минулі роки їздив за кордон. Віл хотів бути якнайдалі од усіх цих людей і щоб вони були десь далі від нього.

Він любив ясність, а в них для нього завжди лишалася якась неясність.

Сталін брав таких людей на роботу, навіть доручав їм командувати фронтами. А він на місці Сталіна не брав би.

Так він думав у глибині душі, — ні, не брав би! І без них провоювали б.

Усе, що робиться в житті, має робитися раз і назавжди! Він вважав, що цього навчив його сам Сталін. І цінив це в Сталіні, і бачив саме в цьому найсильнішу його рису як політика. А коли вже робити щось раз і назавжди, то краще без винятків.

Відданість Сталіну була змістом існування Львова, всього, чим жив і що робив. Але, можливо, саме усвідомлюючи свою величезну й безкорисливу відданість, він вважав, що має право в думках не схвалювати деяких вчинків Сталіна. І насамперед тих, які бодай у чомусь порушували його уявлення про Сталіна, що давно склалося, про те який він був, є й повинен бути.

Те, що Сталін повернув до армії багатьох таких, як Серпілін, повернув і наказав їм самим і всім іншим забути про все, що з ними було, здавалося Львову якоюсь майже нез’ясовною слабкістю Сталіна. Принаймні йому хотілося б, щоб Сталін обійшовся без цього.

Коли б на місці Серпіліна був хтось інший, Львов однаково вважав би за потрібне завчасно замінити хворого командарма. Та коли цим командармом виявилась людина з біографією Серпіліна, Львов тим більше поспішав замінити його і був роздратований опором, з яким зіткнувся.

Шифрувальник, що прибув на його виклик, узяв зі столу три заповнені бланки телеграм і запитливо глянув на Львова.

— На сьогодні все, — сказав Львов.

Шифрувальник обернувся й вийшов, гупаючи важкими чобітьми. Це раптове гупання вдарило у вуха Львову. По ньому, а не по світлу, що цідилося крізь замасковані вікна, він відчув, як уже пізно.

Але записку Сталіну однаково треба було писати зараз, щоб уранці надіслати до Москви фельдзв’язком.

За всіма іншими тривогами, що були пов’язані з труднощами існування заново створеного фронту, стояла єдина, основна. Чим далі, тим більше у Львова складалася певність, що командуючий фронтом уже зараз не справляється, а надалі тим паче не справиться з усім, що ляже на його плечі. Занадто вже невимогливий, м’якотілий і довірливий. Сказати, що мало готується до майбутньої операції, було б неправдою. Готується. Але як? Надто впевнений, що коли він сказав, то все так і зроблять. Дуже рідко перевіряє, як зробили. Навіть в одній розмові прохопилась нотка: мовляв, раз у раз нагадувати людям, що ти не покладаєшся на їхню совість, — означає позбавляти їх почуття власної гідності, підривати їхню віру в самих себе.

Взагалі надто багато розмов про совість і про власну гідність і мало конкретної, чорнової роботи з метою перевірки геть-чисто всіх.

Зараз, у період підготовки, нехай так, можна й почекати, що і які наслідки дасть. Та коли так буде й потім, у боях, це може стати небезпечним, навіть згубним. Там чекати ніколи!

У роботі апарату штабу фронту, в апараті зв’язку, взагалі в усьому, що пов’язано з управлінням військами, було чимало неполадок. І не дивно: фронт щойно сформувався.

Але командуючий, на думку Львова, надто терпляче ставився до цих неполадок. А головне, до людей, які були в тому винні. Все в нього рука не піднімалася — ні зняти, ні перемістити навіть тих, кого, за переконанням Львова, вже не можна було терпіти.

На шкоду справі не любить псувати стосунків? Тільки-но сьогодні, коли Львов сказав йому про розбіжність між повідомленням заступника по тилу й фактичними даними за день, — що зробив командуючий? Коли Львов назвав заступника по тилу «липачем», він спинив його жестом руки і сказав: «Ну, це вже ви занадто, зопалу!»

А потім подзвонив тому своєму заступникові і, замість того щоб всипати йому, сказав з докором, називаючи його на ім’я та по батькові, що не чекав од нього таких неточностей і сподівається, що це ніколи не повториться…

Так проснодіватись можна й до початку наступу! А потім виявиться, що на ім’я та по батькові один орного величали, один на одного покладались, а боєкомплектів та бензозаправок недобрали.

Намагаючись пояснити собі цю лагідність, цю розмагніченість командуючого, яка, здавалося б, не поєднувалася з деякими сторінками його колишнього бойового досвіду, коли він, командуючий армією, вславився завзятістю в тяжких оборонних боях, Львов пояснював це частково тим, що командуючий зараз нездужає. У нього було загострення цукрової хвороби, мабуть, почувався через неї невпевнено. Навіть у війська їздив, посадивши позад себе, на віліс, лікарку: вона двічі на день робила йому уколи.

Львов відверто сказав йому сьогодні, що, коли потрібні уколи, краще все-таки їздити в частини з кимось іншим. Можна навіть і когось з офіцерів оперативного відділу, які завжди супроводжують його, навчити цього; уколи інсуліну — справа нескладна.

Командуючий тільки сердито крякнув:

— Ех, хоч би в це ви не лізли…

А як же не лізти в це, коли є сигнали знизу: ходять чутки що, мовляв, командуючий їздить на передову з лікарем. У чому ж річ? Що з ним сталося? Уже не кажучи про все інше…

Так, нездужає і, може, тому не досить певний щодо себе і не вимогливий до інших. Це одне з одним майже завжди пов’язане.

І ще одно — також тривожне: за плечима в цієї людини немає досвіду великих наступів. Досвід оборони, головним чином у масштабах армії, є. А досвіду в наступі немає. Тому так і чіпляється за Серпіліна і поставив його армію в напрямі головного удару. В Серпіліна є досвід наступу, а сам він його не має.

Особисто він — людина хоробра, це доведено. Коли знав: або ні кроку назад, або скинуть у море! — непогано вирішував своє важке, але просте завдання.

А ось як він наступатиме, командуючи цілим фронтом?

Як буде день за днем просувати вперед війська, коли бракує досвіду, потрібної твердості й вимогливості?

Десь на дні душі, приміряючи все, що думав про інших, до самого себе, Львов вважав, що жорстокість і вимогливість можуть замінити брак досвіду й знань. А коли немає ні досвіду, ні вимогливості, що тоді?

Його тривожив майбутній наступ. Те, що Сталін послав його на цей заново створений фронт, вимагало від нього, щоб він на перших кроках виявив твердість, якої від нього чекали: написати Сталіну, що командуючий фронтом не справиться, що тут потрібна інша людина, більш вольова, більш вимоглива.

На другий рік війни, в дні найтяжчої для нього життєвої катастрофи, Львов опікся, взявши всю владу в свої руки, підім’явши під себе хоч і досвідченого, але нерішучого командуючого. Тоді, до самого початку катастрофи, Львова цілком задовольняло становище, коли він, власне, командував сам, а нерішуча людина, забувши про свої права, була при ньому в ролі радника. А тепер, коли пам’ять про цю катастрофу вже два роки, мов тінь, ходила за Львовим по всіх фронтах, куди б його не посилали, він, навпаки, побоювався, що поряд з ним воюватиме людина не досить вимоглива, нездатна проявити вольове начало і довести до кінця операцію. Саме такою людиною йому й здавався командуючий фронтом.

Так, були часи, коли Львов за своїм становищем і самопочуттям міг наважитись відтиснути набік командуючого і взяти все до своїх рук. Ті часи в армії минулися, і нема ознак, що вони можуть повернутись. Але все-таки Сталін послав його сюди, отже, він на нього ще покладається. Тривога, що командуючий не справиться з фронтом у майбутньому наступі, а він, Львов, буде при цьому присутній, але вже пізно буде виправляти становище, пригнічувала його всі останні дні.

У нього визріла рішучість написати про це Сталіну, заразом поставити питання і про командарма, який ще й досі відсутній. Рішучість була, але все-таки він сидів зараз біля столу, перед ним лежали блокнот і олівець, яким він мав написати цю записку, — сидів і не міг примусити себе це зробити. Заважала думка про можливі наслідки.

А раптом Сталін не зрозуміє його, не захоче зрозуміти?

Ота катастрофа в сорок другому році, коли він спочатку підмінив собою командуючого фронтом, а потім провалив операцію, була трагедією для нього самого.

Коли вона сталася, він зробив усе, що від нього залежало, щоб урятувати всіх, кого ще можна було врятувати. При цьому він так мало думав про своє власне життя, що потім про нього говорили як про людину, яка шукала смерті. То була неправда. Він не шукав смерті, бо не думав ні про себе, ні про те, що з ним буде потім.

Катастрофа була таких розмірів, що він міг чекати для себе будь-яких наслідків. Вони здавалися йому нестрашними в порівнянні з тим, що він не виправдав сподівань Сталіна, підвів його.

І коли його після цього, знявши з посади й понизивши в званні, послали на фронт членом Військової ради армії, — всі ці переміни в службовій долі були для нього нічим поряд з надією, що Сталін усе-таки не викреслив, лишив його серед тих, хто міг бути потрібний.

Йому доручили справу в десять разів меншу, ніж раніш, але цю справу йому довірив особисто Сталін. Бо після всього, що сталося, тільки Сталін міг вирішити, що з ним робити.

Він знав, чого саме від нього чекали ті, хто його не любив і не розумів, — чекали, що тепер він стане тихше води, нижче трави.

Та, всупереч їхнім сподіванням, він лишився самим собою. І, ставши членом Військової ради армії, перебуваючи в дуже невигідному становищі, все-таки майже зразу ж написав прямо Сталіну про непорядки, які побачив на фронті й які були істотні не тільки для їхньої армії, а й загалом для ведення війни. Написав і вніс свої пропозиції. Деякі з них було прийнято.

Сталін не захотів його бачити після тієї катастрофи.

Так і не зміг простити. Але те, що він писав Сталіну, Сталін читав і, коли вважав за потрібне вжити заходів, — вживав. І після того, як він пробув кілька місяців членом Військової ради армії, призначив членом Військової ради фронту.

І раптом у сорок третьому році йому вперше здалося, що Сталін перестає його розуміти. Принаймні так, як розумів досі.

Раніше, спираючись на довір’я Сталіна, він присвоїв собі право не довіряти нікому. В цьому вбачав свою роль і сам на неї напросився. Вважаючи своє власне недовір’я до людей нормою політичного життя, він, не шкодуючи нікого, інформував Сталіна про все, на що слід було звернути увагу, про все, що могло викликати недовіру до тієї чи іншої людини, що вимагало підвищення пильності або посилення контролю.

Він не вигадував негативних фактів, але збирав їх ретельно й невблаганно, вважаючи, що самі по собі факти не діляться на варті уваги і не варті уваги, бо будь-який так званий дрібний факт за певних обставин міг набути величезного значення.

Якщо в людей немає великих, тобто очевидних, вад, то є дрібні, тобто не всім видні. Інакше не буває. І треба шукати й знаходити ці не всім видні вади, котрі також можуть зашкодити.

Ставши на початку сорок третього року членом Військової ради фронту, він поспішив написати Сталіну про вади командуючого фронтом, поки що про так звані «дрібні».

Через два місяці його відкликали з цього фронту і послали на інший. Як він потім дізнався, командуючий фронтом поскаржився Сталіну й попросив його вирішити, хто з них двох, він чи член Військової ради Львов, залишиться на фронті. Разом вони працювати, мабуть, не зможуть.

Майже те ж саме повторилося й на іншому фронті. Він не знайшов спільної мови з командуючим. Не вперше. Він не знаходив її у своєму житті ні з ким. Не шукав, та й не вважав, що пошуки спільної мови — частина справи, яку йому доручено. Просто неухильно повідомляв про всі вади, помилки й порушення, які вбачав у будь-чиїй діяльності. Писав і про користолюбні та морально почесні вчинки тих або інших осіб. Або про те, що вважав за такі вчинки…

І в результаті через п’ять місяців знову опинився на іншому фронті. На цьому, третьому, фронті вони з новим командуючим знову не знайшли спільної мови й одночасно поставили питання перед Сталіним, і цього разу їх зняли зразу обох.

Фронт, який півтора місяця тому розділили на два, був для нього по порядку вже четвертим, а цей — п’ятим.

А сам він лишився тим, ким був. Не давав наступати собі на ногу і не став тим битим, за якого двох небитих дають. Писав Сталіну все, що вважав за свій обов’язок написати, не боячись, які будуть наслідки.

Не міняв ні принципів, ні стосунків з людьми. Скрізь і завжди жив і працював не разом, а окремо від командуючих. Не єднався з ними, не шукав собі спокійного життя. Як тільки прибував, зразу ж давав зрозуміти, що не потуратиме ні собі, ні іншим.

Думав, що поводиться так, як і повинна поводитись людина, яка, незважаючи ні на що, не втратила довір’я Сталіна і мусить виправдати це довір’я скрізь, за всяку ціну.

Та чим далі, тим більше на війні з ним діялося щось не так, він не до кінця розумів, що саме, але гадав, що все це відбувається лише тому, що Сталін перестав його розуміти. А чому перестав? Чому на початку війни, в найтяжчі дні, коли справи йшли гірше, набагато гірше, він нібито був на своєму місці? А зараз, коли при всіх вадах справи йшли куди краще, ніж раніше, він став начебто гіршим, не на своєму місці! Чому? Може, все те, що він робив, що досі було таким потрібним, зараз хоч і потрібне, але вже не так? Чому на ті чи інші його донесення про недогляди й непорядки тепер дедалі частіше не звертали уваги? Коли, де і з чого це почалося?

Згадуючи зараз про все, що відбувалося з ним за останні півтора року, він добре, навіть дуже добре розумів усю міру небезпеки, іцо її могла таїти зараз для нього самого ця записка до Сталіна, в якій висловлено бажання про заміну командуючого фронтом, та ще до того ж — одного з трьох командармів.

Він — людина, яка майже ніколи й нікому до кінця не довіряла, — ніс зараз у своїй власній душі ні з ким не розділену трагедію, не розуміючи, чому Сталін довіряв йому тепер менше, ніж раніше. І, навпаки, більше, ніж будь-коли раніше, вірить людям, які при всіх своїх перемогах і знанні військової справи лишаються дітьми в політиці в порівнянні з ним, Львовим.

Чому? Що змінилося?

Як було б просію зараз відступити! Яку силу спокуси таїть у собі примирення з обставинами, в яких він опинився! Яке легке самовиправдання: не вірить — і не треба, не зважає — і не треба.

Він подумав про це з презирством до людей, для яких такі міркування виявляються важливішими за все інше.

Подумав і, присунувши до себе блокнот, надів окуляри, взяв олівець і своїм різким, крупним почерком написав угорі на аркуші: «Тов. Сталіну».

Так він завжди писав йому — і в двадцяті, і в тридцяті роки, і тепер. «Тов. Сталіну» — без імені та по батькові. Ім’я та по батькові — це все звички інших людей, що прийшли пізніше. А в нього в його ставленні до Сталіна збереглися ще звички тих, двадцятих, років, коли вія тільки-но починав працювати зі Сталіним, тільки вчився в нього працювати, будучи поруч з ним. «Тов. Сталіну», — написав він у заголовку і те ж саме повторив ще раз у тексті. «Тов. Сталін, вважаю за необхідне повідомити Вас…»

Розділ шостий

Командир 332-го стрілецького полку Герой Радянського Союзу підполковник Ільїн повертався до себе в штаб разом з майором оперативного відділу армії, з яким вони цілий день, з самого ранку, лазили по передньому краю полку, що проходив вздовж болотяної заплави річки Проні, за п’ятдесят кілометрів од Могильова. Це — якщо лічити по прямій; коли почнемо наступ, вийде, звичайно, довше…

Цілий день ходили пішки, а тепер поверталися верхи.

Ільїн звелів прислати надвечір двоє коней з коноводом; лівофланговий батальйон стояв у лісі, і дороги звідти до штабу полка не було видно.

Правда, німці кілька разів на добу відкривали однією-двома гарматами вогонь. Та, простоявши місяць в обороні, в полку вже знали, о котрій годині й по яких квадратах вони б’ють найчастіше. А все інше — діло випадку.

Погода була хмарна, але тепла, пилюку на шляху прибив дощик, що пройшов надвечір, і, натомившись за цілий день, було приємно їхати додому, в штаб, на прудкому, об’їждженому коні. Взимку, коли Ільїн став командиром полку, зразу ж звелів замінити шкапу, що була в його попередника. Коли вже по закону належить мати коня, то він повинен бути гарний. А їздити верхи Ільїн і любив, і вмів. Він взагалі не любив чогось не вміти.

Зранку, як подзвонили, що в полк їде офіцер з оперативного відділу штабу армії, в Ільїна буїв поганий настрій.

Звідки б не приїхав офіцер оперативного відділу — з корпусу чи з армії, — чомусь вважалося, що він може допомогти тобі командувати полком. На війні всі тільки те й роблять, що одне одному допомагають. Навіть коли заважають, і то думають, що допомагають.

А в Ільїна був гріх — не любив, щоб йому допомагали.

Командир полку і так не сам — у нього є штаб, заступники, вся та допомога, що за штатом належить. А коли, крім неї, та ще йому й згори безперестанку допомагатимуть, — справа кепська!

Так думав Ільїн, котрий у свої двадцять чотири роїш вже п’ятий місяць командував стрілецьким полком.

Думав не від молодечого запалу, — бо після трьох років війни молодим себе не відчував, — а просто знав з досвіду: командир полку не паркан; коли сам на ногах не стоїш, нічим тебе не підіпруть — марні намагання!

Тиждень тому в полку сталася неприємність. Полк вважали зразковим не тільки в дивізії, але і в армії і ось раптом спіткнулися на рівному місці. І зразу ж у полк почали вчащати перевіряльники. Звідкіля тільки не їхали! Навіть заступник командуючого по тилу приїздив. Ільїн замучився од цих перевірок, однак, побачивши сьогодні майора, зрадів і забув про заздалегідь приготовлену в душі недоброзичливість. З оперативного відділу армії цього разу приїхав товариш Ільїна по службі, по сталінградських боях, колишній його комбат Синцов. Ільїн чув про Синцова, що той, повернувшись після поранення, працює в штабі армії, але в своєму полку за весь цей час ні разу його не бачив. І думав про нього, що через протез на лівій руці його тримають, мабуть, лише на паперах.

Та виявилось, навпаки, Синцов часто їздив. Але тільки в інші дивізії. І коли б не захворів на жовтуху майор Заварзін, який завжди їздив до них, не зустрілися б вони й сьогодні.

— Хоч одне добре діло зробив — вчасно захворів, — сказав Ільїн про Заварзіна.

— Бачу, не любиш його? — спитав Синцов.

— Взагалі вашого брата, спостерігачів, не люблю.

— Зрозуміло, — всміхнувся Синцов. — Усі, хто в строю, — ангели, а всі, хто в штабах, — баби-яги, тільки в штанях. Облишмо цю вічну тему. Розкажи краще про полк, кого немає і хто є з тих, кого я знаю.

Розмова ця, що почалася вранці, не закінчилася ще й тепер, коли їхали назад у штаб полку. Звичайно, цілий день не тільки були спогади. Ільїн показував передній край полку, а Синцов дивився — перевіряв. Як ведеться спостереження за переднім ворожим краєм, що там спостерігається і як фіксується? І як виконують суворий наказ, виданий два тижні тому, про стабільний режим вогню й пересування в зоні, за якою стежать німці, — щоб скільки людей з’являлося вчора, стільки ж і завтра, тоді ж і на тому самому місці. І стріляти не рідше й не частіше, ніж учора й позавчора.

Такий суворий наказ означав, що незабаром почнеться наступ. У тилу готуються, а передовій наказано жити не тихіше й не голосніше, ніж досі, щоб німці не помітили перемін. Виконуючи наказ щонайретельніше, як тільки міг, Ільїн ще зранку сподівався, що Синцов ніяких порушень не знайде. Так воно й вийшло, і це дало їм змогу поговорити на інші теми: і там, у батальйонах, і тепер, коли їхали назад. Коновод їхав підтюпцем кроків за двадцять позаду, а навколо запала надвечірня тиша.

Ільїн зранку придивлявся, як Синцов орудує своєю інвалідною рукою. Від великого пальця лишилась тільки нижня фаланга, а чотирьох — зовсім немає. Замість них — залізні, тверді, затягнені в чорну рукавицю. Може, й не залізні, та якось незручно спитати — з чого? Притискує обрубком великого пальця до рукавиці виделку і їсть.

І планшет цим обрубком відкриває, коли дістає карти.

Уранці Ільїн спитав, маючи на увазі руку:

— Як, на коні можеш?

— Звичайно, — відповів Синцов.

Ільїн придивлявся, придивлявся і нарешті перестав про це думати. Лише зараз, коли під’їхали до броду, глянув на Синцова — як упорається? Нічого, впорався, погнав коня переходити річку. «Так, мабуть, звик», — подумав Ільїн про Синцова, хоч не міг уявити собі, як би він сам звикав до такої ось чужої кисті. А Синцов звик, ніби так і треба. А як же інакше на фронті жити з такою рукою? Інакше не можна.

— Звик? Не заважає вона тобі? — спитав Ільїн уголос, коли перейшли річку. Відчув, що зараз можна про це опитати.

— Не скажу, що звик… Але працювати начебто не заважає. Хоча, коли на вимогу командуючого взяли мене в оперативний відділ, були не раді. В перший же день, коли я невчасно зайшов, то почув: «Нав’язали на шию, рватиме тепер карти своєю клешнею». Відтоді стараюсь, не рву.

— А як сама ваша робота? По тобі чи ні?

— А мені іншої не пропонували, — сказав Синцов. — Цілий місяць од білого білета відбивався, місяць благав, щоб на фронт пустили. Після цього куди призначили — за те й спасибі! А ти що, гадаєш, оперативний відділ — діло десяте, можна й без нього? Наказав — і пішли?

— Без вас хіба підеш! Без вас тепер, коли й захочеш, — кроку не ступиш! Дякую, що нагадав.

— Аякже! Коли вже сиджу тепер на цьому ділі, змушений доводити, що потрібен!

— Та ви то потрібні. Тільки одне запитання: де, коли й скільки? А то, буває, сидите над душею, коли цього зовсім не треба.

— Скільки накажуть, стільки й сидимо. Думаєш, у такого, як ти, над душею сидіти — легкий хліб? А бувають ще й гірші за тебе.

— А чим же я поганий? — засміявся Ільїн.

— А тим, що, мабуть, любиш так: наказали, виконав, доповів. А щоб ми були присутні, коли ти наказ виконуєш, цього не любиш. І щоб без тебе доповідали, як там твої справи, теж, звичайно, не любиш. Тому й поганий. Що ж у тобі хорошого, з нашого погляду?

Синцов почав так серйозно, що Ільїн не зразу вловив іронію. Але потім зрозумів і всміхнувся:

— А хороші трапляються?

— Трапляються й хороші, — в тому ж тоні сказав Синцов. — Як тільки дістане наказ, так і дивиться — де ж ті, що допомагають, дух підносять, становище виправляють?

Де вони, а якщо нема — коли ж прибудуть? Оце для нашого брата — хороша людина! Тут ми можемо й порадити, і свої оперативні здібності розгорнути, і доповісти потім, що допомогли й забезпечили. З такою людиною нам є де похизуватись. А з тобою що? Чорта лисого?

— Невже у вас і справді так на це дивляться?

— Дивляться по-різному, різні люди. Але й ви теж різні. Є між вами й такі, що, не дай йому милиць, кульгатиме. Не перевір його донесення — набреше. Не буває?

— Начальником штабу пішов би до мене? — раптом спитав Ільїн.

— Досі я вважав, що він у тебе є.

— Є. Але ти мені скажи. Якби було вільне місце?

— Якби та якби, — буркнув Синцов. — Коли буде, тоді й поговоримо.

— Тоді пізно буде. Я тут буду, а ти там…

— Ну пішов би. — Синцов зупинив коня. — А що далі? Чому спитав?

— Хотів би з тобою служити.

— Припустімо, і я хотів би. Давно пішов би з оперативного відділу, та нав’язуватися до когось із своєю рукою ніяково. Тільки не розумію, для чого ця розмова.

Починати її при живому начальникові штабу негарно.

— Чому негарно? Що я його, під кулю підводжу? Він сам рапорт подав, хоче йти від нас, мені комдив казав.

— А чому хоче йти? — спитав Синцов. — Кадровий офіцер, на перший погляд людина розумна і в літах. Може, ти свій характер на ньому показуєш?

— Я характеру не показую, — мовив Ільїн, — але вдачу маю, це правда. А тут бачиш, як склалося: коли Туманян з полку начальником штабу в дивізію пішов, лишились я і цей Насонов. Я — заступник по стройовій, він — начальник штабу. Він кадровий, звання в нього вже підполковник, я майор і офіцер доморослий, у полку виріс. Він сподівався, що призначать командиром полка його, а призначили мене. Я йому ями не копав, та коли вже мене призначили, то мені й командувати, а йому бути підлеглим. Людина з досвідом, але млява. Та ще вбив собі в голову: чому Ільїн, а не я? Через це ні про що інше й думати не може. Тепер це вже вирішено — піде від нас.

Можливо, в нашу ж дивізію, заступником по тилу. А ми з тобою, коли згоден, над полком попрацюємо, зробимо його найкращим в усій армії!

У Ільїна щиро прохопилося те молоде, завзяте, двадцятичотирьохрічне, що все-таки було ще в ньому, хоч йому й здавалося, що він уже людина зріла.

Синцов усміхнувся:

— А може, коли я в стрій попрошусь, мені посаду вищу дадуть, ніж ти обіцяєш? Усе-таки рік в оперативному відділі пробув!

— Пошлють на більше — йди, я тебе зрозумію.

— Пожартував. Яке там — більше! На війні всього зразу не осягнеш: поки одного досвіду набуваєш, інший втрачаєш. Навпаки, я радий твоїм словам.

— Коли повертатимешся, скажи про нашу розмову комдивові. По-дружньому. Він же тобі свояк.

— Давно було, забуто й поховано, — сказав Синцов.

— Ну то й що ж? Товаришами ви ж з ним лишились? І мова не про те, щоб з передової — в тил, а навпаки.

— Коли обставини дозволять, то скажу, — пообіцяв Синцов.

— Як твоя… — Ільїн, подумавши про Таню, хотів уже сказати «жінка», та затнувся. Чого на війні не буває! Тоді, в Сталінграді, мали намір одружитись, а може, потім склалося по-іншому… — Як твоя Тетяна?

— Ще в березні з фронту вирядив. Дівчинку народила.

— Виходить, ви часу не гаяли! — недоладно сказав Ільїн і, зрозумівши, що сказав невдало, почервонів.

Але Синцов навіть не помітив, як він сказав. Усе, що було і до від’їзду Тані, і тепер, було таким не простим, що, коли б він розпочав про це щиру розмову з Ільїним, довелося б розповідати надто довго.

— А сам ти як?

— Живу вприглядку. На більше часу нема, — сказав Ільїн. — Служба така — полк. Надолужу після війни, за всю війну зразу.

Кілька хвилин вони обидва мовчки їхали вздовж узлісся, яке так рано й рясно зазеленіло. Весна була дощовита й тепла, і ліси забуяли о цій ранній порі рясніше, як завжди.

— Ми отут у липні сорок першого з оточення з Серпіліним виходили. — Синцов усе ще дивився на узлісся. — Коли ми були в тебе у другому батальйоні, там, де струмок у кр тече, мені навіть здалося, що саме цим яром і виходили тоді до битого шляху на Кричев.

— А що у вас про командарма чути, чи повернеться він, чи дозволить здоров’я? — спитав Ільїн. І в його запитанні разом з людським співчуттям Синцов помітив ще й відтінок тієї низової солдатської байдужості до можливих перемін там, нагорі, яка мимоволі, сама собою, народжується і од нечастих зустрічей з великим армійським начальством, і од величини дистанції від тебе до нього.

— Чув, має повернутись. Ніяких інших розмов поки що не було.

— Якщо повернеться, йому тепер у знайомих місцях наступати, це добре, — сказав Ільїн, тамуючи бажання спитати Синцова: як гадаєш, коли все-таки почнеться?

Все одно відповісти на це Синцов йому не міг, якби навіть знав: про такі речі не говорять. А взагалі й так ясно, що наступ не за горами. Ільїн уже багато разів сам собі планував, як це буде. Після тривалого стояння на передовій їхню дивізію, очевидно, мали в останній момент замінити й вивести в другий ешелон. Так уже бувало, але Ільїн не хотів і думати про це. За його планом, — навпаки: фронт ущільнювався праворуч і ліворуч іншими частинами, їхня дивізія опинялась на вістрі прориву, а його полк — у першому ешелоні.

— В ніч на двадцять сьоме вирвалися з Могильова, через Дніпро, а тридцятого всі, хто зостався живий, були вже тут, — знову згадав Синцов про минуле.

— Непогано б і назад — за три дні звідси до Могильова, — сказав Ільїн. — Але поки до Дніпра дійдеш — водні перепони одна за одною. І всі, як на сміх, мають жіночі назви: Проня, Бася, Фрося, Маруся.

Синцов посміхнувся. Фросі й Марусі — таких річок тут не було, а Проня й Бася справді були, і на їх форсування відводилося немало місця в попередніх планах, які так і сяк обговорювалися в оперативному відділі.

Вони їхали поруч і думали один про одного. Ільїн думав про те, чому Синцов не захотів говорити про свою Тетяну. Поїхала й народила. Більше ні слова не сказав.

Може, щось у них не так? Мовчить, характер має. Та хіба ж без характеру з такою рукою назад на фронт потрапив би? Сказав, що послали його в дивізію на три дні, по одному дню на кожен полк. Треба лишити ночувати в себе, а вранці відвезти до сусіда. Заночує, тоді й побалакаємо. Якщо хтось на голову не звалиться, як минулого тижня член Військової ради фронту.

Ільїн згадав той приїзд, що скінчився й для нього, й для полку великими неприємностями, і скривився, мов од зубного болю. Було досадно до сліз, що саме в тебе, в кращому полку не тільки в дивізії, а й у корпусі, в тебе, що звик жити без прочуханок, в одній роті все збіглось як на зло: командир роти занедужав, а старшина накапостив, і солдати в бойовій охороні голодні сиділи.

Ганьба не тільки для полку, а й для всієї дивізії. Треба ж було члену Військової ради фронту приїхати, щоб усе це розкопати!

Ільїн скоса блимнув на Синцова й подумав: «Цікаво, знає він чи не знає?»

— Чув, що в нас тут було?

— Чув.

— А я думав, не чув, коли не питаєш.

— Та про що ж питати? Коли в хорошого командира полку така осічка, — це все одно, що сліпа куля. Навіщо ж питати, звідки й чому? На те й сліпа.

— Щодо хорошого командира полку тепер ще подумають, — з прикрістю мовив Ільїн. — Була раніше думка, що хороший, та можуть і змінити.

— Коли б змінили, не лишили б на полку. Вважають, що хороший, якщо лишили.

— Повір, — сказав Ільїн, — коли все це сталося, дві ночі зовсім не спав. Думав: як же це так?

— Та вірю ж! Коли дізнався, що солдати голодні лишились, то й годиться не поспати. Тим паче не сам, гляди, маявся! Підлеглим теж, мабуть, спати не дав?

— Не дав.

— Так я й знав, — сказав Синцов. — Думаєш, я тебе не пам’ятаю? Я тебе пам’ятаю.

Ільїн кивнув. Він знав, що підлеглим служити з ним нелегко, деякі навіть були певні — важко. І пишався такою думкою про себе, маючи це за похвалу своїй строгості.

Слова Синцова хоч і вдряпнули його самолюбство, але сподобались одвертістю. Добре, коли Синцов справді прийде в полк начальником штабу. Норовистих підлеглих, таких, що не гнуться, Ільїн не боявся. Боявся тих, що гнуться. Хто перед тобою гнеться, той і перед бідою зігнеться. Найупертішого серед комбатів — Чугунова — Ільїн, коли став командиром полку, зразу ж висунув на своє місце заступником по стройовій. Бо хоч і сварився з ним ще в Сталінграді, коли той був командиром роти, але знав, що Чугунов перед німцями ще впертіший, ніж перед начальством. «Цікаво, за що йому четвертий орден дали? — поглядаючи на Синцова, думав Ільїн, котрий завжди помічав, скільки в кого орденів. — Під Сталінградом прийшов у батальйон з двома. Третій орден у наказі був за те, що взяв у полон генерала. А четвертий звідки?»

— Коли «Зірочку» одержав?

— Узимку, — сказав Синцов і чомусь посміхнувся.

— Чого смієшся? — спитав Ільїн.

— Та просто так. Навіть і не світила, а потім сама з неба впала. Пам’ятаєш, у лютому на Слюдяяці плацдарм захопили, а розширити не змогли?

— Пам’ятаю.

— Послали мене в двісті другу дивізію — вважалось, що вона вже третій день наступає, — особисто перевірити, де передній край. Я на животі перевірив. І зразу ж доповідати нашому Бойку, начальникові штабу. За моїм донесенням, де були, там і лишились. А в нього — за всіма іншими даними — просунулись, скільки їм наказано. В таких випадках відомо, кому вірити, — хто по карті далі пішов! А ще раз перевірити не вдається.

Хурделиця, рацій не чути, телефонний зв’язок порвало. Бойко до мене: «Усуваю вас! Не вірю, що були на передньому краї! За неправдиве донесення — до трибуналу!» І по телефону наказує: «З’єднайте з прокурором». Підходить комендант штабу: «Ідіть зі мною». Приводить мене в караульне приміщення, наказує здати наган і садовить мене тут же, в кутку, під охороною червоноармійця.

Сиджу годину, сиджу дві. Приходить комендант, відмикає стіл, повертає наган: «Ідіть». — «Куди»? — «Наказано віддати вам зброю й сказати, щоб ішли до себе в оперативний відділ». А через місяць у черговому списку серед інших і мені орден. Сам Бойко подання про нагороду написав.

— Попросив пробачення цим орденом, — буркнув Ільїн.

— Вважаю так. Інших перепрошень від цього не чув.

— Виходить, у вас обставини теж бувають лихі, — зауважив Ільїн. — Про начальника штабу, я чув, командир дивізії казав, що з перцем.

— Хоч із перцем, але з серцем. Словом, сильний начальник штабу. Справедливий і працьовитий. І дужий, як віл. Це теж важливо. І молодий. Старший од мене тільки на три роки. З дев’ятого. В тридцять п’ять років генерал.

— Оце рвонув! — з якоюсь радісною заздрістю мовив Ільїн, мабуть, подумавши зараз про самого себе і про те, коли та як він зможе стати генералом.

Вони все ще їхали поруч, грива до гриви. Синцов скоса поглядав на Ільїна, непоказного, худорлявенького, довгоносого, що міцно сидів на своєму кряжистому гнідому жеребці, про якого вранці сказав, що взяв його в розвідників. Як вони йому не замотували морду, все одно жеребець іржав — непридатний був для розвідки!

А тепер Синцов подумав, що Ільїн вибрав собі цього коня, видно, ще й за його зріст: сам собі здається вищим, коли сидить на ньому. Ще й досі переживає, що ростом не вдався.

Він дивився на Ільїна й думав, що вони не так і довго прослужили разом. Прийшов у батальйон після госпіталю, дев’ятого січня ввечері, напередодні наступу, а здав Ільїну батальйон після свого поранення, другого лютого вранці. Все знайомство — двадцять п’ять діб. Але за ті двадцять п’ять діб дізнався про Ільїна чимало.

Найбільше запам’яталась перша щира розмова, коли Ільїн розповів, чому, відчуваючи в собі військове покликання, не вступив після семирічки до військової школи. Саме тієї весни помер його батько, і йому вже не можна було поїхати до іншого міста, залишити матір з трьома молодшими сестрами. Довелося вступити там же, в себе в районному центрі, до педучилища, а вечорами підробляти на сім’ю. Та коли закінчив і почав учителювати, все одно знав, що через три роки, як тільки призвуть до. армії, він залишиться в ній назавжди. І життя саме поспішило назустріч: у серпні тридцять дев’ятого вийшов закон призивати не в двадцять два, а в дев’ятнадцять, і Ільїн пішов до армії, і застала його війна під Тирасполем старшим сержантом, писарем у штабі дивізії. А далі вже сама війна не давала гаяти часу.

Йшла велика війна, а маленький Ільїн пер і пер на ній уперед. Замінивши вбитого, явочним порядком з писарів став начальником штабу батальйону, раніше, ніж дістав звання лейтенанта. Згодом замінив пораненого Синцова на батальйоні. І також, як і перед тим, спершу тільки виконував обов’язки, а потім затвердили: після молодшого лейтенанта зразу дали старшого, сягнувши через одне подання, що десь залежалось. Курську дуту зустрів комбатом. У перший день боїв пропустив через себе німецькі танки, а піхоти не пропустив. Як не повертались, як не утюжили, а не виліз і не побіг, лишився. І коли знову посунула німецька піхота, знов: по піхоті — вогонь!

І гак чотири рази. До ночі, поки не приповзли з полку з наказом: якщо живі — відійти.

Про це потім писали і в армійській, і в фронтовій газетах. І в батальйоні дали Героя зразу чотирьом: трьом мертвим і одному живому — Ільїну. Зразу і Героя, й капітана. А через три місяці Туманян узяв його до себе в заступники по стройовій. А потім, узимку, лишився за командира полку замість Туманила — майор! А в останньому, травневому наказі — підполковник.

Ішов хутко, але навряд чи йому щось дали більше того, що заслуговував. Звичайно, те, що Герой, певну роль відіграло, коли висували. Але ж на війні як? Коли сам по собі Герой, а як командир слабкий, то лише за те, що Герой, тепер просувати не стануть. Покарати — іноді замисляться. А просувати — ні! Собі дорожче.

Синцов думав про Ільїна не заздрячи. Таке він пройшов за війну, що не шкода для нього ні полку, ні звання підполковника, ні Зірки на груди. Все дали, і правильно зробили. Як у чомусь і пощастило на війні Ільїну, то в одному: що не тільки живий, але й ні разу не поранений. За всю війну жодного разу ні на що, крім війни, часу не гаяв. Ні на переформування, ні на тилові сидіння, ні на госпіталі. Так і пройшов усі три роки без подряпини, не те що ти. Тьху, щоб не наврочити!

Війна йде. І люди на ній або вмирають, або ростуть, як ось Ільїн. «Хоч буває й так, що війна йде, а люди на ній стоять. Вона їх за собою вперед тягне, а вони все одно потилицею вперед, а поглядом назад, у минуле», — усміхнувшись, подумав Синцов і раптом спитав:

— Двадцять п’ять іще не стукнуло?

— Як для кого, — сказав Ільїн. — Інші вважають: якщо з дев’ятнадцятого року — двадцять п’ять. А я для себе поки що лічу — двадцять чотири. Хочу ще п’ять місяців молодим пожити!

Він усміхнувся, але за сказаним відчувалося щось серйозне. Мабуть, вів сам собі лік, що він устиг і чого ще не встиг. А може, й ревниво міркував: чи нема в їхній армії командира полку ще молодшого, ніж він? Хоч тепер, здається, такого не було. Був один у 202-й дивізії, та вбили взимку, в тих зимових боях на Слюдянці. «Ціну собі добре знає», — подумав Синцов і згадав один випадок у Сталінграді, здавалося б, незначний, але він багато чого відкрив йому в Ільїні.

Якось уже під кінець боїв, коли вони зайняли для КП підвал, де раніше був штаб німецької дивізії, він увійшов туди й почув, як Ільїн читає вголос сам собі один з тих паперів, які лишались після німців скрізь: і на столах, і під столами. І, як міг зрозуміти Синцов, читав Ільїн цей папір досить вільно, не калічив мови.

— Виходить, ти німецьку знаєш? — спитав Синцов. — Чому ж ти приховував досі?

— Хіба це називається знаю? Просто поцікавився, чи можу прочитати. Там у нас, у Балашові, багато німців Поволжя жило, а я в педучилищі разом з ними вчишся.

Прислухався до їхньої мови…

У цьому був увесь Ільїн, весь його характер. Рибочкін, той, знаючи п’ятдесят слів, уже й полонених перекладати брався. А Ільїн — ні! Знав куди більше за Рибочкіна, але про це ніколи не казав. Не хотів червоніти, що не досить добре знає мову, ні перед німцями, ні перед своїми.

А нишком читав німецькі документи, перевіряв свої знання.

— Як, поки ми з тобою не бачились, у німецькій мові далі просунувся? — згадавши це, спитав Синцов.

— Ніх зо гут, — сказав Ільїн, — абер айн бісхен бессер, альс ін дер альтен цайт нах Сталінград! — сказав досить жваво й сам засміявся од цієї жвавості. — В Німеччину ввійдемо — знадобиться. Відтоді, як знов мене доля звела з Завалишиним, потроху вчуся в нього, знаходимо час.

— Замість чого, замість сну, чи що? — всміхнувся Синцов.

Ільїн кивнув. Можна було й не питати. Замість сну, звісно. Замість чого ж іще можуть знайти час командир полку і замполіт? На цих посадах у порядних людей вільного часу обмаль.

Згадавши Завалишина, Ільїн сказав, що замполіта знову мало не відкликали в сьомий відділ Політуправління фронту, як тоді, після Сталінграда. Насилу відкараскався.

Цієї новини про Завалишина Синцов іще не знав. Тоді, після капітуляції німців, Завалишина на два місяці брали для роботи з полоненими, але він домігся повернення в стрій. І вийшло навіть, що з підвищенням. Пішов у сьомий відділ з замполітів батальйону, а повернувся замполітом полку.

— Потерпав, що заберуть його в мене, — сказав Ільїн про Завалишина, як про щось власне, чого забрати в людини аж ніяк не можна. — Намагаюсь ні до кого не ставитись надто прихильно, а до нього ставлюсь.

Що Ільїн намагається ні до кого не ставитись надто прихильно, Синцов уже помітив. У своїй ролі офіцера оперативного відділу він досить часто бував у різних частинах, у різних командирів і вмів відрізнити показну афектацію, якою втішають слабких і неспостережливих начальників, — усі оті наспіх гаркнуті: «єсть», «зрозуміло», «буде зроблено», — від тієї справжньої напруженості, що з’являється в підлеглих у спілкуванні із справді строгим командиром, що тонко знає своє діло.

У Ільїна в полку не просто виструнчувались. У нього робили те, що їм наказували. І двічі тих самих розпоряджень не звикли ні повторювати, ні вислуховувати. Це відчувалося і в поведінці самого Ільїна, і в поведінці підлеглих йому людей, навіть і (в тому, як зараз коновод, узявши дистанцію двадцять кроків, за всю дорогу так і не порушив її. «А літ тобі двадцять чотири…» — подумав Синцов про Ільїна і раптом спитав:

— Скільки зараз сестрам?

— Старшій — дев’ятнадцять, середній — сімнадцять, молодшій — шістнадцять. Сестри в мене вродливі. Я в батька вдався, а вони в матір. Тільки боюсь, женихів війна забере. Після такої війни всіх трьох сестер заміж не віддаси.

— Еге ж, навряд, — погодився Синцов.

— А моїй матері знаєш скільки зараз? — сказав Ільїн. — Сорок три роки. Вона мене в дев’ятнадцять років народила. А в тридцять п’ять удовою зосталась. У сорок першому мені на військову службу в Тирасполь листа прислала — просила мого благословення вдруге заміж вийти.

— Що означає — благословення? — спитав Синцов.

— Коли б дав їй зрозуміти, що я проти, не вийшла б.

— Благословив?

— Звичайно. Їй усього сорок було. І чоловіка того знав… У травні своїй матері щастя в новому шлюбі побажав, а у вересні, коли написав їй, що вийшли з оточення, відповідь одержав: «Спасибі, хоч ти знайшовся. А Федір Іванович загинув, похоронна прийшла». В тридцять дев’ятому, коли я на військову службу йшов, була ще молода й гарна. Відтоді не бачив її. Хоч у Сталінграді близько від неї були. Двісті верст.

— Не казав мені тоді.

— Навіщо марно душу ятрити? Хто б мені тоді відпустку дав? Написав минулого тижня старшій сестрі, вона працює на пошті: коли по закону не беруть, добровільно йди в армію, зв’язківцем. Приїдеш на фронт — заміж віддам. Тільки тут і можна… Чого смієшся? Думаєш, мало таких, котрі за цим на фронт пориваються?

І нічого поганого не бачу, якщо при всьому тому служать чесно.

— Послухай, Миколо. Невже в тебе й справді так-таки на фронті нічого й не було?

— Що було, те сплило, — сказав Ільїн. — А зараз нема й не було, з минулого літа, як знову воювати почали.

А ти так і хотів — дочку? Чи сина?

— Вона хотіла дочку.

— Чому дочку?

— Не знаю, — знизав плечима Синцов. — Не казала чому.

— А по-моєму, краще сина, — мовив Ільїн. — Жінок і так після війни більше ніж треба зостанеться.

Сказав і сам усміхнувся своїм словам.

— За звичкою все війною міряємо, щоб чоловіків більше було… А на той час, коли ваша дочка виросте, все так на так буде, як до війни…

Синцов нічого не відповів, лише кивнув головою у відповідь і згадав, як вони з Танею прощалися коло армійської автомайстерні. Звідти за годину чи за дві мав іти грузовик у Москву по запчастини. Її обіцяли взяти в кабіну, але Синцов не міг чекати, поки вона поїде, йому треба було повертатися до своїх обов’язків. Вона лишилась чекати вантажної машини, а він сів у віліс і поїхав. Вона хотіла дочку, а йому було однаково — хто буде, тільки б сама була здорова. Він непокоївся за неї, а найбільше, коли вона стала затягуватись, щоб не помітили, що вагітна.

Дивно все це було: як — вона спершу ні за що не хотіла й сердилась на нього, коли їй раптом здавалося, що він необережний. А потім, після того як місяць не бачились, раптом сказала спокійно: коли так вийшло, родитиму!

І коли він став винуватити себе й виправдуватись, що не вберіг її, вона тільки похитала головою: «Який же ти дурненький, навіть не розумієш, яка я тобі вдячна за це! Хочу бути жінкою, як усі… Невже ти цього не розумієш?» І потім уночі, яку їм пощастило провести разом, бо все склалося добре — один з двох сусідів Синцова по землянці поїхав на передову, а другий пішов ночувати в інше місце, — до ранку шепотіла йому дурниці: «Я ж ніжна, я ж добра, я жінка», — наче він не знав цього, що вона жінка і що вона ніжна і добра. Шепотіла йому на вухо, як щось найпотаємніше: «Я тепер, як дізналась, більше ні крапелинки горілки не вип’ю, ні одної цигарки в житті не скурю. Ти що думаєш, я не помічаю, який голос у мене став сиплий, яка груба я стала, як матюкнутись можу?»

А потім сказала, відповідаючи на те запитання, що було в неї в душі від самого початку: «Народжу, виняньчу і мамі залишу, а сама до тебе повернуся!» — «Народи спершу, — сказав Синцов. — Може, й війна вже закінчиться». — «Не закінчиться, — мовила вона. — А я себе знаю, я не зможу, щоб ти тут, а я там. Коли б ми обоє опинилися там — інша річ…» — «Навіщо дурниці молоти, — розсердився він. — Як це ми можемо обоє там опинитися? А ти тепер можеш. Хто ж від немовляти йде на фронт? Про це в жодному законі не сказано». — «Мовчав би краще, що сказано, чого не сказано», — розгнівалась вона.

І він зрозумів, що це про його руку. І ще зрозумів, що вона так стомилась од війни, що була б щаслива, якби він зараз теж міг поїхати разом з нею. Але сказати цього не скаже та й про саму себе думає, що в неї лише відпустка з фронту.

Він довго не міг отямитись від несподіваного її ставлення до всього цього. Ніби враз сталося щось таке, що все в ній перевернуло догори дном. Досі вона ні за що не хотіла дитини, без упину твердила: не хочу! Говорила грубощі, згадуючи свою торішню поїздку до Ташкента, казала, що в тилу тепер жінок хоч греблю гати, а чоловіків можна на пальцях полічити: «Як же ти хочеш, щоб я від тебе відлипла! Гадаєш, що між нами немає таких бідолашних, котрі мріють бодай тут, на фронті, жінкою бути? Тут хоч хто-небудь на неї подивиться. А там і подивитись нікому!» Говорила про те ж саме, про що сьогодні почав розмову Ільїн, згадавши своїх сестер.

Коли в червні минулого року повернулась після тифу, після госпіталю й чотиримісячного життя в тилу, худюща й коротко підстрижена, і сиділа, не випускаючи самокрутки, і говорила якось інакше, ніж колись, грубіше, одвертіше, з надривом, щоб не показати своєї слабкості, йому здалося, ніби вся вона незагоєна рана, а на рані струп.

Тут, на фронті, надивилась на людське горе, притерпілась, звикла. А там, у тилу, не могла знести того, як тяжко живуть люди. Жаліла їх, лютувала, що не може допомогти, і тому грубила. Йому — першому.

Гнівалась, що бачаться вони дуже зрідка: то їй у нього не можна лишитись, то йому до неї не можна приїхати.

І хоч вона робила для цього все, що могла, все одно жили, як у різних містах. Без того, щоб не забути про інших, на фронті щастя нема. Навіть на одну ніч. На франті щастя завжди коротке, завжди заплющивши очі на все інше, бо в багатьох і цього немає! А решту часу доводиться думати, що вам можна і чого не можна, коли хочете лишитися людьми перед усіма.

Якось, злякавшись, що завагітніла, вона наговорила на себе, що це буде втеча з війни, і ще бозна-чого… І не можна було її переконати, поки сама не зрозуміла, що все минулось. А коли зрозуміла, стомлено й гірко, крізь сльози, шепотіла йому: «Це, мабуть, мені мій тиф допоміг, що нічого не вийшло. Така дохляча стала, що тепер взагалі народити не зможу».

Але згодом все одно не забувала про це й нагадувала йому. Казала сердито: «Ти що, хочеш мене з війни прогнати?»

А йому часом і справді хотілося прогнати її з війни.

Щоб тільки вона боялась за нього, а він за неї — не боявся.

Коли він починав розмову про дитину, вона гнівно уривала: «Мовчи! Якщо не зможу народити, візьмемо після війни на виховання». Або, згадавши, що може, ще знайдеться його дочка, починала пояснювати, якою вона стане доброю мачухою. «Тобі свою дитину треба мати», — заперечував він. «Треба, треба, звісно, — раптом згоджувалась воїна. — Нехай тільки війна скінчиться. Житимемо десь разом і щоночі старатимемося».

Лютуючи на війну, навмисне дратувала його своєю грубістю. Але ніжність, бувало, світилася крізь цю грубість з такою силою, що він кохав її за це, здається, ще більше. «Досить смалити, годі, покинь!» — лаяв він її, дивлячись, як вона знов і знав слинить свої самокрутки. «Покину… Як тільки війна скінчиться, наступного ж дня покину. А хочеш, у той самий день покину?!» — казала вона затягуючись. «Димом від тебе тхне». — «Не цілуй, коли гидко». — «Та ні, мені не гидко. Але ти покинь, на кого ти схожа! Покинь, благаю. В тебе ж…» — «Не перелічуй моїх хвороб, набридло! Сама знаю, що гнилятина! Покинь мене к бісу, навіщо тобі така дохла!» — сердилась вона.

Сердилась і сміялась над своїми власними словами, над власного злістю та все цмолила свої самокрутки.

А бувало, раптом говорила: «Ну яке з нас подружжя? Ми з тобою тільки так, приходимо одне до одного…»

Її мучила неприродність становища жінки на війні.

Вона знала, що він покохав і кохає її таку, якою зробила її війна, але все одно хотіла стати знову просто жінкою: взяти й народити йому й собі дитину. І чим більше одрікалась від цього, як від неможливого, і чим більше старалась, щоб цього не було, тим більше хотіла. Мабуть, того все так і перевернулося за один день. Перевернулося не тому, що вона стала іншою, ніж була, а тому, що з нею раптом сталося таки те, чого вона хотіла, але чого не дозволяла собі. І коли це сталося, вона скорилась цьому.

За календарем виходило, що народила вона раніше, ніж гадалось. Тільки доїхала — і народила. А може, й не доїхала. Його тривожив штамп на її листі: «Арись».

Чому не Ташкент, а ця Арись, не доїжджаючи до Ташкента?

І почерк, яким написано листа, і те, що після цього листа від неї більш нічого не було. «Може, коли повернуся в штаб армії — одержу», — подумав він і, поглянувши на дорогу, що попереду обминала гострий виступ лісу, спитав Ільїна:

— Наче наближаємося до твого штабу. Хіба не там, за отим виступом?

— А ти звідки знаєш? Ти ж до мене не з цього боку, а з дивізії під’їздив?

— Коли другий місяць на місці стоїмо, — сказав Синцов, — і щодня відзначаємо на карті ту саму обстановку, нашому братові карта й ночами сниться. Заплющу очі — і бачу на карті і цей виступ, і за ним крила яру, і кружечок з хрестиком — твій штаб. Хіба не так?

— Так точно, — мовив Ільїн. — Ще п’ять хвилин — і приїхали. — І раптом спитав: — А все-таки підеш до мене начальником штабу, якщо буде вільне місце?

Синцов здивовано подивився на нього. Після всього, про що говорив з Ільїним, не чекав такого запитання.

— Чого це ти пішов другим заходом?

— Почув, як тобі карти ночами сняться, і подумав: усе-таки робота у вас чиста. Може, не захочеш залишити?

— Робота в нас усяка. Можу докладніше пояснити, коли не знаєш. Хоч мусив би знати. Все ж як-не-як командир полку!

— Прости мене, якщо тебе образив, я цього не хотів, — сказав Ільїн.

— Бог простить. Я не з тих, що ображаються.

— А твоя Тетяна як подивилася б на це діло, коли б тут була? — спитав Ільїн, котрий ще й досі почував себе ніяково, бо так недоладно обернулась розмова з Синцовим.

— Коли б тут була? Не знаю, — відмовив Синцов. — Тривожусь за неї. — Вісточку, що народила, одержав швидко, на шістнадцятий день. А з того часу — двадцять шоста доба — жодного слова немає. Здоров’я їв неї не богатирське: тиф був тяжкий, мало не вмерла. Перед цим поранення теж тяжке — в живіт, і теж мало не вмерла…

— Нічого, — сказав Ільїн, — ми, невеличкі, жилаві. Скільки в мені тієї ваги — кістки та хрящі. А двопудову гирю вранці разів з десять підкидаю й ловлю.

— Дякую, заспокоїв… Усе вже зрозумів. Більше запитань нема, — всміхнувся Синцов тій солдатській дотепності, з якою Ільїн без вагань заговорив для прикладу про себе.

— Козьмін, приймайте коней! — гукнув Ільїн до коновода й легко зіскочив на землю.

Розділ сьомий

Перший, кого побачив Синцов, залишившись вечеряти й ночувати в полку, був Іван Овдійович, його сталінградський ординарець.

Іван Овдійович зовні майже не змінився; людей літніх війна взагалі міняє менше, ніж молодих. Тільки розбагатів за цей час ще на діві медалі та відійшов од рідної своєї хати, від Олександрового Гаю, де жила його родина, ще на тисячу верст.

— Хоч і далі, а пошта все-таки справніше йде, — сказав він, коли Синцов умивався перед вечерею. — Тоді, при вас, жодного листа не одержав, а тепер пишуть і пишуть.

— А що пишуть?

— Та все те саме — щоб мерщій з перемогою!

Поспішають війну закінчити, думають, ми не поспішаємо!

— Як з підполковником живете? — спитав Синцов про Ільїна, пам’ятаючи, що Іван Овдійович недолюблював його.

Іван Овдійович глянув з докором: хіба можна тепер, при нинішній його солдатській посаді, запитувати в нього, які вони були і які є, його начальники на війні? Ось відслужить, прийде додому, тоді й питай!

Але, глянувши з докором, усе-таки не промовчав — коли спитали, відповів:

— Надто гонористий, а так усе ніби гаразд. — І, вважаючи за потрібне пояснити свої стосунки з Ільїним, додав: — Лишатися при ньому не напрошувався й тікати від нього не збирався. Отак і живемо.

Синцов, перед тим як умитися, зняв з лівої руки протез, і Іван Овдійович, зливаючи йому воду, дивився на чорну рукавицю, що лежала на пеньку, і на скалічену руку Синцова. Потім спитав, чи не болить, чи не намулює, і Синцов відповів цьому старому, прихильному до нього чоловікові те, чого не сказав би комусь іншому: що спершу й боліло, й муляло, а зараз менше, тільки взимку мерзне кукса.

— Що ж у нас за медицина така, — мовив Іван Овдійович, поки Синцов приладнував рукавицю. — З таким пораненням — і знову воювати!

Синцов зрозумів, що Іван Овдійович сказав це не про медицину, а про нього самого: чого пнешся на фронт з такою рукою? Можна було б, звичайно, відповісти, як на медичній комісії, — мовляв, як виняток… Але Іван Овдійович любив порядок і винятків не визнавав.

— Як гадаєте, Іване Овдійовичу, — спитав Синцов, надіваючи гімнастерку, — підполковник з нагоди зустрічі фляжку поставить?

— Аякже. Він ще вдень дзвонив, щоб підготували.

— Це добре, — сказав Синцов. — А то я вже подумав, що у вас сухий закон. Удень в батальйоні й натяку не було.

— А він удень забороняє всьому полку, — схвально мовив Іван Овдійович. — Дозволяє тільки ввечері, після всього…

Штаб полку розмістився за тильним схилом пагорба, у веселому, молодому й густому сосновому лісочку. Тут, як і скрізь у полку, відчувались ті незвичайні чистота й порядок, що бувають лише тоді, коли війська надовго стають в оборону.

До лісочка з виярку підходила всього лише одна автомобільна колія, зайвих вензелів довкола не було наїжджено. В лісочку протоптали тільки потрібні стежки, а щілини коло штабних землянок і наметів були обкладені дерном.

— Як, сухо тут? — спитав Синцов, ідучи разом з Іваном Овдійовичем по схилу від джерельця, до якого ходили вмиватись.

— Не скрізь, мабуть. Але вогкувато. Чи то весна така, чи в них завжди так, хто їх знає, — сказав Іван Овдійович про Могильовщину, ніби ця земля була бозна-яка далека від його звичок та розуміння.

Будиночок командира полку, де Синцов побував перед тим, як іти вмиватись, однією стіною врізався в схил пагорба, а трьома виходив назовні. Були в ньому і двері, й двоє вікон, як у справжньому будинку, а всі колоди — по-теслярському нумеровані.

— Невже за собою возите? — спитав Синцов у Івана Овдійовича. — Сапери понумерували?

— Та ні, зруб отут, недалечко, в лісі знайшли, коли позицію займали. Видно, ще до війни господарі хату розібрали і на нове місце перевезли. А підполковник побачив.

Синцов увійшов у будиночок, а Іван Овдійович не пішов, лишився надворі. Синцов знав цю його звичку: поки виконував, що наказано, чи те, що вимагали обов’язки, — охоче розмовляв і навіть міг здатися балакучою людиною.

Але, виконавши свій обов’язок, зразу ж зникав, а коли не було куди йти, замовкав, мовби його тут і не було, аж до наступного наказу.

Ільїна в будиночку він не застав. Той, як тільки приїхали, зразу ж пішов до штабу.

Обабіч дверей, під вікнами, стояли два столи на хрестовинах, один менший, а другий більший, і біля них — по дві лави. На великому столі — вечеря, прикрита газетами.

Другу половину будинку відділили перегородкою, збитою з чистеньких обаполків, там стояли два застелені тапчани. «З ким він тут живе, з замполітом?» — подумав Синцов про Ільїна. І, обернувшись, побачив Завалишина, що саме входив до будиночка, він так розповнів за цей рік, що його важко було впізнати.

— Ільїн зараз прийде, — сказав Завалишин після того, як вони обнялись. — Затримався, щоб потім уже нікуди не йти.

— Зрозуміло. — Синцов дивився на Завалишина й усміхався від несподіванки, від зміни, що з ним сталася.

Від одних людей можна чекати, що вони зміняться, а інші, здається, назавжди повинні лишитися такими, якими ти їх запам’ятав. Саме такою людиною лишався в пам’яті Синцова Завалишин.

Але він змінився, та ще й як! Навіть його округлі окуляри., що раніше, на худорлявому обличчі, здавалися великими, тепер, на опасистому, видавалися маленькими.

— Чого смієшся? — Завалишин осміхнувся, але й усмішка в нього теж була не така, як раніше: колись, на худющому обличчі, вона була жвава й сором’язлива, а зараз, на округлому, — повільна.

— Признатись, не чекав, тим паче від такої неспокійної людини, як ти, — сказав Синцов.

— Сам не чекав, — усміхнувся Завалишин. — Заспокоївся після Сталінграда, що перемога буде за нами, і ось маєш результат… їздив минулого місяця в армійський госпіталь, — промовив він уже серйозно. — Один каже: серце погано качає. Другий каже: обмін речовин. Третій взагалі нісенітницю плете: треба на обстеження класти… Загадка природи: ходжу стільки ж, їм і сплю стільки ж, працюю більше, психую не менше, а наслідок — як бачиш.

— А може, таки серце?

— Все можливо, — згодився Завалишин. — А може, сама природа так запроектувала: половину війни продержати мене худющим, як неукомплектовану частину, а потім довести до комплекту. Ті, з ким разом живу, вже перестали помічати. Ільїн не розповідав тобі, як мене мало не загарбали від нього для верзякання з фріцами?

— Розповідав.

— А знаєш, як я відкараскався? Коли рапорт по-команді подав, що не хочу, — мене зразу у фронт, до самого товариша Львова. З’явився, раб божий, стою перед ним. «Чому відмовляєтесь іти в сьомий відділ? Важливість цієї роботи розумієте?» — «Так точно, розумію». — «Мовою володієте?» — «Так точно, володію». — «То в чому ж справа? Які мотиви?» Відповідаю: «Прошу залишити мене на передовій. Інших мотивів нема». Він мені на це з іронією: «Не така вже це передова, якщо ви замполіт полку!» — «А от у цьому я вже не винен, — кажу. — На війну пішов рядовим і, щоб присвоїли мені звання, прохань не подавав. Якщо вважаєте, що опинився далеко від передової, готовий повернутись до того, з чого почав».

— Так і сказав?

— Слово в слово. Так образився на нього, що в ту хвилину все було байдуже.

— А що ж він?

— Сказав після цього одне тільки слово: «Ідіть». Я через ліве плече кругом, у двері, — і в полк! Я вже згодом дізнався, врятував себе лише тим, що розлютився. В нього, виявляється, слабка струнка: полюбляє відсилати на передову. І вважає: хто перед ним тремтить, той цього боїться. А я, навпаки, голос підняв! Навіть потім, коли приїздив, давав нам тут хлосту, все-таки не зняв мене. Лише для перевірки потяг за собою на передній край. Божевільний чоловік! Як йому тільки досі голови не одірвало!

Синцов слухав Завалишина і розумів, що він змінився тільки зовні. Він змужнів на війні, і в ньому зникла колишня лагідність. Зникла разом з тією колишньою жвавою і сором’язливою усмішкою, яку вже нелегко уявити на його обличчі.

— А коли по щирості, чому ти, знаючи мову, не захотів стати працівником сьомого відділу?

Запитуючи вголос Завалишина, Синцов мовчки запитував і самого себе: чому захотілося сюди, в полк? Хіба тобі погано там, де ти є?

— Воно, бачиш як, — сказав Завалишин. — Щодо мови. Німецька мова для мене — мова дитинства, мова наївної й доброї книжки з малюнками, за якою вчила мене мама ще до школи. І хоч у мене мати росіянка, але тому, що ми жили вдвох і вона змалку вчила мене німецької мови, для мене це не тільки мова дитинства, але й мова мами, котра потім померла з голоду там же, в Ленінграді, бо я не зміг вивезти її звідти, а не зміг її вивезти тому, що був у той час на війні, а був на війні тому, що… Мені не легше, а важче розмовляти з цими нинішніми німцями, бо знаю їхню мову з дитинства. Та й не їхня це мова для мене! Та мова, яку я знаю з дитинства, для мене зовсім інша мова зовсім інших німців… Звичайно, коли б примусили, пішов би і в сьомий відділ. Але бажання до цього не маю. Наше діло їх у полон брати. І — якнайбільше.

А всі бесіди про їхнє минуле і майбутнє — нехай з ними інші ведуть. Словом, далі від надбудови, ближче до базису, — невесело всміхнувся Завалишин. — Був у нашому батальйоні?

Синцов кивнув мовчки. І Завалишин зрозумів його мовчання. Саме їхній батальйон тоді, на Курській дузі, під командою Ільїна, зачепився й не вийшов з-під танків, а потім, коли вночі одвели звідти, від усього батальйону зосталось лише дев’ятнадцять чоловік. А після цього — ще майже рік війни…

— Так, третій батальйон, третій батальйон, — задумливо мовив Завалишин. — Тоді, на Курській дузі, я вже був замполітом полку, — додав він, ніби виправдовуючись, що лишився живий. Потім спитав: — Капітана Харченка бачив?

Спитав про єдину людину з їхнього колишнього батальйону, яку Синцов міг тепер там побачити й справді побачив.

— Даруйте, що затримався, — увійшов Ільїн і, перепинивши Завалишина, сказав: — Чому не за столом?

— Ждемо ваших розпоряджень, — відповів Завалишин.

— Сідайте. — Ільїн скинув газети, якими був накритий стіл, і сів перший.

На столі лежала фляга, стояв чималий графин для води з налитою в нього темною рідиною, чотири кухлі, тарілка з купою нарізаного шматками хліба, тарілка з м’ятими великими солоними огірками, дві банки з американським ковбасним фаршем і накритий казанок.

Ільїн, як тільки сів, зразу ж зняв кришку з казанка й зазирнув туди.

— Картопля ще гаряча, в мундирах. Беріть. Котлети й чай принесуть. Чугунова не будемо чекати. — Ільїн кивнув на четвертий кухоль. — У батальйоні затримався.

Прийде — наздожене. Ну що ж, кожному за потребою.

Він узяв графин з темною рідиною й налив собі повен кухоль.

— Що це в нього? — спитав Синцов.

— А це він особисто для себе жене самогонку з сухого компоту, — всміхнувся Завалишин. — Зранку їсть сухофрукти, а з фірмового графина п’є на ніч юшку. А ми з тобою як, по-нормальному? — Він одкрутив накривку й тримав напоготові флягу.

— Давай по-нормальному, — сказав Синцов.

Завалишин налив горілки, і вони цокнулися з Ільїним.

— За нашу зустріч, — мовив Ільїн і одним духом випив цілий кухоль компоту.

— Дозволь тобі відрекомендувати, — випивши горілки, сказав Завалишин і кивнув на Ільїна, який саме закушував компот солоним огірком. — Командир полку, підполковник Ільїн Микола Петрович. Він же Коля. Не курить, не п’є й не матюкається. Зразу ж після війни одішлемо його на виставку.

— На яку виставку? — всміхаючись, спитав Синцов.

— Це я вже не знаю. Буде, мабуть, якась. А куди ж подінеш таке диво? Посяде на ній перше місце як зразковий командир полку, якщо на той час не стане командиром дивізії.

— Картоплю бери, а то пробалакаєш, поки всю з’їмо. — Ільїн підсунув Завалишину казанок з картоплею.

Сам він, поки Завалишин кепкував з нього, встиг упоратися з огірком і, обчистивши й умокнувши в сіль, з’їв три картоплини.

— Про те, що ночуєш у мене, а вранці одвеземо тебе до сусіда, я вже подзвонив. Комдива на місці нема, в корпусі, а начальник штабу дав «добро», — сказав Ільїн, заходившись чистити ще одну картоплину.

— Вчора, коли я роботу розпочинав, комдива теж не було, — згадав Синцов. — Сам Туманян у штабі.

— Все навчання й навчання, — озвався Ільїн. — То навчання, то рекогносцировки. Щось нашій дивізії довго гвардійської не дають. Може, після цієї операції дадуть?

— Після якої операції? — піддражнив його Синцов.

— А що, ціле літо тут стоятимемо? Базікати не слід, але доходити своїм розумом не заборонено! Хоча б до простих істин, що двічі по два — чотири?

— Що двічі по два — чотири, не заборонено.

— На позиціях першого батальйону, недалеко від дороги, в болоті три наші танки БТ-7 бачив?

— Бачив, — відповів Синцов.

— Так із сорок першого року й стоять, бідолашні, нічого всередині нема, самі порожні коробочки. А фарба зелена все ж таки подекуди лишилась. Помітив? Ще один броньовичок бачив, на повороті. Майже щодня я їх бачу, і таке зло за сорок перший рік бере! Коли ж ми за все до кінця відплатимо? Якщо хочеш знати, я за тобою стежив, як були в нашому колишньому батальйоні. На весь батальйон одне знайоме обличчя зустрів. Хіба не так?

— Так. Але після таких жорстоких боїв нічого іншого я й не ждав. Побачив Харченка — і за це спасибі.

— Кажеш, жорстокі бої, — промовив Ільїн. — А я цих слів не визнаю. Які там «жорстокі»? Бої бувають або вдалі, або невдалі. Кожен бій для когось з двох невдалий.

А жорстокий бій — що це за слова? Хто з ким жорстоко повівся? Ми з ними чи вони з нами? Коли ми їх більше поклали — виходить, для них цей бій жорстокий, а коли вони нас — виходить, для нас. Я на всякий бій так дивлюся: більше діла — менше крові. Виходячи з цього й командую. І ще хотілося б: солдатське життя ближче на своїй шкурі пізнати. Це найкраще доводить, що можна і чого не можна на війні. Те, що ти жорстокими боями називаєш, я розумію як вирішальні, коли прийняли правильне рішення й забезпечили себе заздалегідь так, щоб справді домогтися всього, що вирішили. Таких жорстоких боїв я не боюся, вони для німців жорстокі. А для нас жорстокі — це коли тир-пир, тир-пир — і ні з місця; як на Слюдянці в кінці нинішньої зими. Далі наступати вже шли нема, а перейти до оборони наказу ще нема. Надто вже безрадісні бої. А тут ще, як на зло, вашого брата — тих, що тут зараз присутні, — як гороху згори насиплють; одного — з дивізії, другого — з корпусу, третього — з армії. І всі тебе в спину штовхають і кожне твоє донесення перевіряють. Я не проти перевірки. Але тоді вже так, щоб усіх однаково! Гадаєш, нашому братові командиру полка досить сказати про самого себе: я людина делікатна — як є, так і доповідаю, а як доповідають мої сусіди — діло не моє! А що означає доповісти не так, як твої сусіди? І ти сам, і ті, хто ліворуч і праворуч від тебе, припустімо, мали невеликий успіх — сама тільки назва. Але ти доповідаєш про це точно, а сусід з допуском: у тебе противник утратив двадцять чоловік, а в нього — «близько роти». А що означає «близько роти»? Все, що менше за роту, можна вважати «близько роти». І виходить, що за тієї ж самої обстановки і за тих самих дій з сусідом, якщо ти доповів ближче до істини, ти гірший, ніж він. І йдеться не про тебе самого, а весь твій полк нібито гірший од інших!

— І який же ти вихід пропонуєш? Як усе-таки нам, перевіряти чи не перевіряти вас? — усміхнувся Синцов.

— А вихід лише один: краще воювати, щоб справді було про що доповідати, — сердито відповів Ільїн. — А то ж як у нас деякі роблять? Про свої втрати доповість, як вони є, — їх нікуди не дінеш. Своє просування вкаже теж близько до істини, — якщо збреше, то рано чи пізно виявиться. Отже, простір для фантазії, особливо коли невдача, тільки в одному: який страшний ворог перед ним був! Де проти нього два батальйони з різних полків діяли — доповість, що два полки, де роту знищив — скаже «близько батальйону», і якщо повірять, то його вже й не чіпають. Стандарт перебільшень — річ небезпечна!

Звикнути недовго, а спробуй потім вискоч з нього! Добре ще, чим далі, тим менше таким горлопанам вірять. Раніше, бувало, доповів — і добре. А тепер вимагають: доведи!

Ільїн обернувся до Завалишина:

— Розкажи йому про той випадок.

Завалишин усміхнувся своєю повільною усмішкою.

— Навесні в політвідділі корпусу розглядали одне політдонесення з полку сусідньої дивізії, — сказав Завалишин. — г Бої були, як Ільїн висловлюється, безрадісні, успіхи — ледь-ледь, а політдонесення один мудрець склав так, що, мовляв, ворог утратив близько двохсот чоловік тільки вбитими і втік у паніці. Якщо паніка, то вже не доженеш і підтвердження не зажадаєш. А от де ж ті двісті вбитих? Поїхали, перевірили, справді, коли узлісся зайняли, двадцять дев’ять німецьких трупів на своєму передньому краї закопали. Підтвердилось. А де ж решта? Ну, цей мудрець, коли його спитали, не розгубився. «Решту, — каже, — з собою забрали. Вони завжди намагаються трупи забирати!» Що намагаються забирати — це правильно, але як же це так усе зразу вийшло, що і в паніці втекли і сто сімдесят трупів при цьому за собою тягли? Сміх сміхом, а автора донесення зняли. Сам начальник політвідділу армії Черненко приїздив, розслідував це. Він такої брехні ні від кого не потерпить.

— Ще мало в нас за таке знімають, — сказав Ільїн. — А то часом підписуєш донесення, в якому все щира правда, а сам собі думаєш: лопух ти, лопух!

— Щось не второпаю: лаєш себе чи хвалиш? — спитав Завалишин.

— Хвалю, — огризнувся Ільїн.

— Ну, коли хвалиш, не забудь, що ти не один такий лопух. Є й інші. І доповідати по правді не гірше за тебе вміють…

— Чого ж, починай, — сказав Ільїн. — А то давно мене за якання не шпетив!

— Авжеж, — сказав Завалишин. — Між іншим, у російській мові для займенника «я» навіть спеціальні пастки є. От скажи, наприклад: як буде від дієслова «побеждать» майбутній час першої особи однини? «Я победю»? «Я побежду»? Або: «Я побежу?.. Як же це? «Побегу» — є, а «победю» — нема. Чому? Мабуть, тому, щоб вживали це дієслово в множині. А там, дивись, воно й ближче до істини буде.

— Коли ти цю байку вигадав? — опитав Ільїн. — Ще не чув її від тебе.

— Сьогодні. Повертався з батальйону, йшов сам. Подумав про тебе і вигадав.

— Зранку діло робимо, а проти ночі — себе критикуємо, — мовив Ільїн, кивнувши на Завали шина. — Певен, що не дає мені спуску.

Синцов сподівався, що Ільїн розповість зараз Завалишину про свою пропозицію щодо начальника штабу. Але Ільїн так і не сказав про це нічого, поки воли сиділи разом. Лише спитав, чи давно Синцов бачив Артем’єва.

— Півроку тому, — сказав Синцов.

— А я думав, що ти свого шурина все-таки частіше. бачиш.

— Двічі за весь час.

— Спершу, коли після Кузьмича на дивізію прийшов, він мені не показався, — мовив Ільїн. — Надто формально всіх ганяв, фасон держав. А потім, у червні, перед Курською дугою, дружина до нього приїхала. На позиції лазила, гармату за шнурок сіпала, — вважається, стріляла, — на коні їздила, віліс водила, навіть розбила… Хоч і кажуть, що дружина, а…

— Ну, вилайся, чого мучишся, — сказав Синцов.

— Е, ні! Вже дев’ятнадцять місяців, як зарікся. Під танками лежав, і то не матюкнувся… Поки тут жила, як тільки могла, підірвала в дивізії його авторитет. Але потім, коли розпочались бої, нічого поганого про нього не скажу, командував дивізією твердо. І сам грамотний та й ініціативу командирів полків не затискує. Коли воюємо, нервів нам не псує, не дзвонить через кожні п’ять хвилин: що, як і чому? Це, я вважаю, добре. А коли самі зберемося, все одно Кузьмича згадуємо.

І Ільїн, передражнюючи Кузьмича, вигукнув тонким, бистрим голосом:

— Молодець, молодець! Двадцять годків тобі вже є?

Є!.. Ну, тоді йди вперед без мамці, та йди хутчіш, туди, де ввечері будеш, туди до тебе й прийду… Тутечки вам, будь ласка!

Він так вдало скопіював, що Синцов засміявся:

— Добре запам’ятав!

— А що тут запам'ятовувати? — сказав Завалишин. — Відтоді, як він до армії повернувся, вже три рази був у дивізії, з них два рази в полку. Де ти зараз сидиш, тиждень тому він сидів, пив чай і картав за той випадок, коли в бойовій охороні люди голодні лишились. Не знаю, як у мене, а в Ільїна вуха були червоні.

— У тебе теж, — озвався Ільїн. — Так совість заговорила, що навіть окуляри спітніли.

— Соромив, соромив нас, — Завалишин зняв і протер окуляри, — а потім питає Ільїна: «Хто ти є насамперед?»

Ільїн, звісно, каже йому, що вія насамперед командир полку. «Ні, це ти в другу чергу, а хто ти є в першу?»

Ільїн мовчить. Не знає. «А в першу чергу ти, — каже він, — є солдат революції, і якщо в твоєму полку старшина бійцям пайок затримує, ти, як солдат революції, мусиш чути це за три версти вдалину і бачити на три сажні вглиб. Так у нас, — каже, — в громадянську війну водилось.

А що ти підполковник, а я генерал-лейтенант, так це все, — каже, — вже потім… Війна, — каже, — наділяє людей усякими чинами. І ангельськими — теж. Живемо, сподіваючись на підвищення, а війна, гляди, бах! — і мимо всіх інших чинів зразу — в ангельський! А потойбічного світу немає. І на ньому гріхів, що за життя накоїв, не спокутуєш. Мертвого не воскресиш і голодного не нагодуєш.

А коли так, поки живий, пам’ятай, що війна — діло святе і жити на ній треба без гріха». Прочитав нам цю лекцію, потім звертається до свого ад’ютанта: «Баян!» Ад’ютант у нього баяніст і у вілісі баян возить. Звелів принести баян і зіграти «Розкинулось море широке». Послухав сам, зажурився, нагадав нам, що всі люди смертні, встав і, не зронивши й слова, поїхав. А ми, як бачиш, запам’ятали.

— А командарма я після Сталінграда один лише раз у полку бачив, — сказав Ільїн. — Торік, у березні, коли від Харкова одступали. Приїхав, звелів, щоб рубіж до ночі тримали, вночі дасть наказ відвести, а до того — ні кроку.

— Одвів? — спитав Синцов.

— Одвів. Та й ми зробили, як обіцяли. І він — теж.

І відтоді в полку не був, — мовив Ільїн і, ніби звинувативши себе в несправедливості, додав: — А навіщо йому в полки сунутись, коли обстановка нормальна? Ти там у штабі його частіше бачиш. Як-не-як ближчий до нього.

Синцов нічого не відповів, лише сам собі всміхнувся.

Кілька разів як черговий офіцер доповідав Серпіліну обстановку. Чотири рази супроводжував, їздив з ним у війська. Частіше — це так. А щодо «ближчий»… За цілий рік одна розмова не по службі, коли Таня після тифу повернулась. Розпитував про неї й вітання їй передавав. І все.

Так воно й має бути. А то багато охочих знайдеться: один, як ти, разом з командуючим з оточення виходив, другий у госпіталі лежав, третій в академії вчився… Недавно розповідали, що в штабі тилу служить дідок-ополченець — капітан старої армії, в ту німецьку війну комбатом був, а командуючий у нього — фельдшером. Що ж тепер з ним робити? Чаювати до нього туди в штаб тилу їздити?

— Захарова, члена Військової ради, частіше в себе бачили, — сказав Ільїн, не дочекавшись відповіді од Синцова. — Черненка, начальника політвідділу, ще частіше — разів з десять був. Полюбляє їздити. Та його ж діло таке — їздити. Коли не їздити — що робити?

— Знову зачіпаєш політпрацівників, — озвався Завалишин.

— Знову зачіпаю. Погодився б на сьомий відділ, мав би діло не зі мною, а з фріцами.

— А що, може, ще й подумаю, з ким легше?

Ільїн розпитував Синцова, як вийшло, що Кузьмич, майже рік пробувши на лікуванні, знов опинився в їхній армії, та ще й на посаді заступника командуючого.

Але Синцов і сам до пуття не знав, як це сталося.

В оперативному відділі ходили чутки, що нібито Кузьмич написав Серпіліну, просив знайти йому місце в армії, а потім уже сам Серпілін запропонував йому цю посаду.

— Старуватий усе-таки для такої роботи, — сказав Ільїн. — П’ятдесят вісім років.

— От коли б ваші з ним роки з’єднати і переполовинити, — сказав Завалишин. — Якраз і вийде зрілий для війни вік.

— Та ну тебе, — одмахнувся Ільїн. — Я серйозно. Коли така посада потрібна, тоді він старий для неї. А коли не потрібна — навіщо вона?

— І чого ти до нього причепився? — сказав Завалишин. — Сам же говорив, коли він дивізією командував, що людина золота.

— А я й зараз не кажу, що він мідний. Я кажу, що старий. Коли він од нас Їхав, бачив, як він з лави вставав?

— Бачив. Ну й що?

— Коли «ну й що», то не бачив. А я бачив. Він же за три війни весь з клаптів зшитий.

Ільїн сказав це з великою симпатією до Кузьмича, на яку тільки був здатний при своїй твердій натурі. Але поряд з цією симпатією в ньому жила молода непримиренність до того, що людина, яка вже, на його думку, витратила всі свої головні сили, знов повернулась на фронт, та ще й на таку посаду. Невже в усій армії не знайшли на неї когось молодшого?..

— От скінчиться війна. — Завалишин наперед усміхнувся і цим дав зрозуміти, що все, про що він зараз скаже, — жарт. — Чи довго, чи недовго, а дослужиться наш Колія до командарма або ще й вище і зразу ж усіх своїх підлеглих, хто виявиться старшим за нього, звільнить у запас. Залишить тільки тих, хто молодший за нього.

А що я, коли командармом стану, більше розуму наберусь, як зараз маю, ти цього не допускаєш? — усміхнувся Ільїн.

— Розуму — не знаю, — все ще всміхався Завалишин. — Ти й зараз розумний. А що присвоєння звань все таки впливає на психологію, мабуть, правильно…

В цей момент принесли котлети й чай. Приніс усе це і поставив на стіл не Іван Овдійович, а інший солдат, молодий, здоровенний, у натягненій поверх обмундирування білій кухарській куртці.

— Надто дужий для такої служби, — зауважив Синцов, коли солдат вийшов. — Такому б «дегтярьова» на плече!

Сказав про це тому, що з давньою неприязню ставився до того, коли в штабах біля начальства паслися вгодовані молоді ординарці. Інша річ — у батальйоні чи в роті: там зараз ординарець, а через хвилину автоматник.

— Потрібно буде, підгребемо на передову, — сказав Ільїн. — Чому ж це немає Чугунова? Не схоже на нього.

Покрутивши ручку телефону, Ільїн заходився розшукувати через зв’язківців Чугунова. В тому батальйоні, де він мав бути, його не було. Виявляється, пішов у інший.

— Якщо й там немає, то десь у дорозі, — мовив Ільїн, не кладучи трубки.

Та Чутунов був не в дорозі, а саме в тому, іншому, батальйоні.

— Василю Олексійовичу, де ж ти запропав? — сказав Ільїн, коли його з’єднали з Чугуновим, але сказане Чутуновим на тому кінці проводу зразу ж змінило вираз його обличчя. — Слухаю вас, — сказав вія. — Коли?.. Винесли?..

Він кілька разів повторив: «Правильно», — схвалюючи якісь дії Чугунова там, у батальйоні, і, сказавши: «Лишайтесь, дозволяю», — поклав трубку і з тим самим виразом обличчя глянув на Синцова, немов тільки зараз побачив його тут.

— Пробач, забув йому від тебе привіт передати. — Потім обернувся до Завалишина й сказав: — Максименка вбили.

— Коли?

— Як тільки смерклось. Чугунов каже: десь близько двадцять першої години чули постріл, а о двадцять першій сорок п’ять, коли підповзли змінити, лежав убитий. Увійшла куля в ліве око, вийшла за правим вухом.

З подальшої розмови Синцов зрозумів, що мова йшла про снайпера, про якого вже розповідав сьогодні, Ільїн.

За останні два тижні він не тільки вбив кількох німців, а й помітив у їхній обороні деякі подробиці, що досі випадали з нашої уваги. Коли Синцов був у батальйоні, Ільїн шкодував, що немає змоги розпитати самого Максименка, бо він до зміни лишатиметься на своїй точці.

А тепер цього Максименка вбив німецький снайпер, і Чугунов хоче за ніч нишком висунути на передній край спостерігачів і вранці з кількох точок засікти німця.

Ільїн виклав Завалишину все те ділове, що було пов’язане з цією смертю і для чого Чутунов лишився там, у батальйоні, — виклав і замовк.

Із справами скінчили, а смерть лишилась.

І вона, та смерть, була присутня зараз тут, за столом, серед трьох живих людей, з яких двоє знали вбитого, а третій не знав. Та річ була но в тому, хто знав, а хто не знав, а в іншому — в самій хвилині, коли вбили ту людину.

На війні є всякі дні. Є такі дні, коли від багатьох смертей підряд люди дерев’яніють і втрачають чутливість до такої міри, що тільки згодом, отямившись, поволі починають усвідомлювати все, що з ними сталося, і заново по одному згадувати всіх, кого вже немає.

Є дні, коли, в чеканні наступу, як і кожного разу, сподіваючись втратити в ньому якнайменше людей, в той же час наперед знають, що багатьох неминуче вб’ють. Та, незважаючи на це, не хочуть і не просять відсунути те, що все одно має статися.

Але є на війні дні такої тиші, коли майже до всіх людей на якийсь час повертається первісне, нормальне людське почуття, і, немовби заново почувши слова «вбили людину», вони знов починають усвідомлювати, що це означає, що ось раптом узяли і вбили людину! Було все тихо, і людина була жива, а потім її раптом убили, і треба тепер закопувати її в землю, людину, яка ще годину чи дві тому була зовсім жива і не хотіла й не збиралася вмирати…

Ільїн, Завалишин і Синцов не говорили зараз один з одним про це. Але саме це почуття, викликане несподіваною присутністю смерті, породило те мовчання за столом, в якому вони сиділи дві чи три хвилини.

— Скільки днів похоронних не писали? — спитав Синцов.

— Шість днів жодної похоронної, — відповів Завалишин. — Поранення були, а похоронної жодної не написали. Хоча ні, один, з господарської роти, од гнійного апендициту вмер. Терпів, не казав, а поки довезли — перитоніт.

— А що в похоронній написали?

— Написали «вмер», — сказав Ільїн. — Якщо вмер при виконанні службових обов’язків у діючій армії, пенсію все одно призначають. Законом цс передбачено. «Еге ж, багато все-таки людей помирають на війні не од війни… Так і Таня могла тоді від тифу…»

Синцов знову з тривогою подумав, чому на трикутнику її листа стояв цей штамп: «Арись»…

Ільїн і Завалишин тим часом говорили, що треба подзвонити в дивізію, ще раз підтвердити подання Максименкові на «Вітчизняну війну першого ступеня», хоч посмертно! А потім послати орден — спецпакетом — за місцем проживання, щоб його через військкомат — родині…

— А втім, — раптом висловив сумнів Ільїн, — він же з Західної України, його краю ніби ще й не визволили, щось я не пригадую.

— Він не з Західної, — озвався Завалишин, — він з-під Кам’янця-Подільського, ті краї визволили ще на початку весни. Він звідти вже й листа одержав, казав мені тиждень тому.

— Якщо визволили, значить, і військкомат знову на своєму місці, — мовив Ільїн. — Тирасполь, де я війну починав, давно визволили. Вони там, на півдні, он де! А тут, перед нами, ще вся Білорусія!

— Не вся, — сказав Завалишин. — А, вважай, пів-Білорусії. Півтериторії під німцями, а на половині Радянська влада — партизанські краї.

— Бачу я, ви, політпрацівники, в таких підрахунках маєте розмах, — промовив Ільїн. — Та хіба можна на війні вважати, що половина території — це половина країни. За все те головне, що їм для війни потрібно — міста, вузлові станції, магістралі, — німці ще й тепер майже по всій Білорусії нігтями й зубами тримаються! Навіщо ж так розмахуватись — пів-Білорусії! Наче нам лише півділа зосталося зробити. А в партизанів ніхто не відбирає. Партизани тут… Коли б таке, як тут, повсюди… — Ільїн не закінчив і всміхнувся. — Тут ми два тижні тому «язика» взяли. Перед тим як розвідникам здати, сам побалакав з ним, для практики. Унтер-офіцер, немолодий уже. Так він знаєш як високо цінить тутешніх партизанів! Цілу зиму й весну між Мінськом і Барановичами на охороні залізниці був, а потім чимось проштрафився — і на передову! Так йому тут, на передовій, після партизанів знаєш як сподобалось! Тиша! Зо гут, зо руіг, зо айне штіле! А там, каже, в тилу, погано — шлехт! Зер шлехт! Єде нахт шпренгунген, юберфеле, шюсе… Словом, щоночі — надзвичайна подія! А на фронті, каже, тиша! Тільки не пощастило, невчасно й не під той кущ оправлятися сів! У нас, звичайно, тут не така вже й тиша. П’ять днів тому, мабуть, читав, ми доповідали, — засікли вночі у німців, прямо проти себе, сильний вибух; на торф’яних болотах, на вузькоколійці міст — капут! А хто? Партизани, більше нікому! І де? Просто коло передової! Як же їм не віддати належне? — ще раз сказав Ільїн і дав цим зрозуміти, що засперечався з Завалишиним зовсім не для того, щоб применшити заслуги партизанів.

— Дозвольте ввійти?

У двері вступив і зачинив їх за собою невисокий капітан, — його обличчя було знайоме Синцову.

— Слухаю вас, — мовив Ільїн після короткої паузи.

— Ви звеліли зразу ж доповісти вам, як тільки з’ясую, — сказав капітан. — Провідний хірург медсанбату не підтвердив висновку. Заперечив рішуче! І запропонував додаткове слідство. Всі інші подробиці можу вранці. Піду спати.

— Не підтвердив? Оце так! — Ільїн здивовано мотнув головою.

— А що, хіба погано? — опитав Завалишин.

— Навпаки, так добре, що навіть не віриться, — Ільїн глянув на капітана. — Чого це спати? Коли зайшов, то випий з нами чаю. От Синцов приїхав, вечерею годуємо.

Капітан нічого не відповів, скинув пілотку й шинель, почепив їх на гвіздок, витяг з кишені гребінця і, перед тим як підійти до столу, причесав скуйовджене ріденьке волосся. І поки він робив усе це, Синцов згадав, хто він.

Цей капітан був уповноважений особливого відділу полка, старший лейтенант Євграфов, якого тоді, під Сталінградом, Синцов зустрів першого ж дня, як прийняв батальйон, і потім часто бачив у себе, а найбільше напочатку.

— Як, вип’єш з такої нагода? — показавши на Синцова, спитав Завалишин, коли Євграфов сів до столу.

Євграфов кивнув, і Завалишин налив у кухоль горілки: йому більше, собі й Синцову менше, бо вдруге.

— З дозволу командира полку, ще раз за твоє здоров’я, — сказав Завалишин і цокнувся з Синцовим. Євграфов кивнув, цокнувся і теж випив. Потім, закусивши, спитав у Синцова:

— В оперативному відділі?

— Так, в оперативному.

— Мене сповістили, — сказав Євграфов, — що до нас з оперативного відділу армії офіцер приїхав, тільки прізвища вашого не назвали.

— Виходить, не довели роботи до кінця твої люди? — всміхнувся Завалишин.

— При чому тут мої люди? — заперечив Євграфов. — Кутуєв, ординарець, сказав, що ви не самі. Вагався: заходити чіи ие заходити. Але ж обіцяв командирові полку зразу ж доповісти, вирішив зайти.

— А він весь час тут, у полку? — спитав Синцов.

— А куди ж він од нас дінеться? — сказав Завалишин. — Так і живемо з ним, як при тобі. Ні ми йому зайвих ускладнень не створюємо, ні він нам. Був уповноважений, а ста» — старший уповноважений. Одну зірочку за півтора року додали — тільки й усього.

— А в нас, поїш нам щось додадуть, ще п’ять разів подумають, — сказав Евграфов. — Коли б мені по загальному закону, як на передовій належить, звання давали, я вже підполковником був би. А раз підполковник — то мене з моїм званням уже в дивізію чи в корпус треба переводити. А хто ж у вас у полку сидітиме?

— А чого ти ремствуєш? Ти ж до нас звик.

— Що звик до вас, уже двічі чув. Не від вас.

— Чого це ти — вісті добрі приніс, а сам невеселий? — спитав Завалишин.

— А що тут веселого, коли людину даремно мало до трибуналу не віддали.

Євграфов поглянув на Ільїна, що сидів мовчки, потім на Синцова: чи розповідати зараз, при ньому, все, що з’ясував, чи лишити до завтра? І розповів історію, яку не щодня почуєш.

Лейтенант, який щойно прибув з училища, на третю добу служби в полку прибіг на світанку в санроту з простреленою лівою кистю. Просив швидше перев’язати й відпустити його назад, казав, що хоче лишитися в строю.

Про своє поранення розповів, як він перед світанком, піднявшись над бруствером окопу, дивився в бік німців, і раптом його вдарило в руку.

Спочатку все здавалося зрозумілим: ліва рука, куля пройшла крізь долоню, по краях рани ореол опіку, — отже, постріл в упор чи майже в упор — самостріл!

Словами, що хоче зостатися в строю, думав одвести від себе підозру, а того, що при будь-якій підозрі на самостріл зразу ж доповідають по команді, не знав.

Незрозумілим було єдине: як міг піти на таку підлість лейтенант, який тільки-но з відзнакою закінчив училище, один з тих, хто, як правило, спить і бачить швидше опинитися на фронті…. боїться запізнитись на війну?

Звідки й чому такий виродок? Відповідаючи на запитання Євграфова, лейтенант до кінця стояв на своєму, плакав від образи, що йому не вірять, і, здавалося, не зрозумів, що його вже заарештували, а все ще просився назад у роту — рана, мовляв, невелика, він її на ногах перебуде.

Його під конвоєм відвезли в медсанбат, на експертизу.

Провідний хірург дуже довго оглядав рану, змусив лейтенанта повторити свої пояснення, як його поранили німці, вислухав не перебиваючи до кінця, а після цього, лишившись удвох з Євграфовим, сказав: усе, що розповів лейтенант, — свята правда. Постріл зроблено не з власної зброї, як написали в санроті, а з гвинтівки, і не в упор, а здалеку, але куля, мабуть, була пристрілювальна, з фосфором на головці, тому біля вхідного отвору є щось схоже на опік, а порошинок і слідів кіптяви, що завжди бувають, коли стріляють в упор, нема.

Сказав, що один такий випадок за його пам’яті вже був. Отже, може бути й другий. А як куля влучила саме в долоню — це вже безглуздя війни! Може, з надміру молодих сил потягся, руки розвів — ось тобі й куля в долоні. Коли пошукати, може, десь там і куля ця знайдеться.

— Додаткове слідство почали? — вислухавши все це, спитав Ільїн.

Євграфов знизав плечима:

— Що поодинокі постріли трасуючими в ту ніч з німецького боку в районі цієї роти були, це вже додатково з’ясували — підтверджується. Вважаю, що на цьому слідство можна припинити. А кулю шукати — навряд чи знайдемо: не в кімнаті стріляли. Якщо тільки накажете всією ротою лазити…

— Облиште свої жарти! — вловивши іронію в словах Євграфова, сердито сказав Ільїн. — Як не треба — то не треба! А коли б заради честі полку потрібно було — сам лазив би й шукав!

— Це зрозуміло, — мовив Євграфов, — а я все-таки сам собі тепер заднім числом радий, що в це не повірив.

— Ти не повірив, а я повірив, — сказав Ільїн. — Чомусь здавалося: біда біду тягне. Цілий день сьогодні з думки не йшло. Сам би, здавалося, вгатив йому кулю в лоба за таку пляму на полк!

— При чому тут полк, — сказав Завалишин, — коли він усього лише три дні, як до полку прибув.

— Всього лише три дні, як прибув! Цікаво, як би ти в політдонесенні пояснив? Коли б не прибув, а вже твій! Усі розуміють, що іще не твій, а все одно твій. Якщо поповнення прийде, і його першого ж дня — у бій, і все як по маслу — успіх, і люди живі зостались, і ордени їм належать, що ж, може, втримаєшся їх нагороджувати? Ці, скажеш, ще не мої, ще й двох днів нема, як прийшли, рано їм ордени давати! Щось не чув я цього ще ні від кого! І від тебе також.

Ільїн зазирнув у кухоль Євграфова й налив йому чаю.

— Пий! І досі, як згадаю того старшину, руки сверблять. І вдень, і уві сні. А тут, боронь боже, ще й цей прошпетився б.

— Гаразд, — сказав Завалишин. — Годі переживати!

Що було — те було! Зате все життя не забудемо, як ушістьох з членом Військової ради фронту, з членом Військової ради армії, з начальником політвідділу армії, з замполітом дивізії в такому, можна сказати, товаристві, серед білого дня, повземо з тобою на животах у бойову охорону і від страху за начальство, може, тільки богу не молимось! Є що згадати!

Та Ільїн навіть не всміхнувся.

— Не заперечую, хоробрий, — сердито сказав він про Львова. — Але однієї німецької міни на всіх нас тоді цілком вистачило б!

— Дурило він! — зло відрубав Євграфов, що досі сидів мовчки. Його пласке, широке обличчя, що здавалося перед цим Синцову таким спокійним, налилося кров’ю від напруження, з яким він намагався стриматись. Але не стримався — вихопилось.

— Про кого це ти? — всміхнувся Завалишин.

— Про того, про кого треба. Ви цю хоробрість тут уперше побачили, а я її ще на Тамані бачив, коли через нього по всій протоці безкозирки та пілотки… Бачив його там, як він на березі розпоряджався до кінця! На біса мені його хоробрість, коли з усього нашого підрозділу тільки двоє живими на камері випливли! В одному дві кулі, в другому — три. Півроку по госпіталях згадував його хоробрість, поки до вас не потрапив.

— Ніколи не чув від тебе цього, — сказав Завалишин.

— Почув — і забудь.

— І забуду.

Євграфов допив чай і, не мовивши більше ні слова, підвівся.

— Куди ти? — спитав Ільїн.

— Спати піду. Стомився.

Надівши пілотку й шинель, Євграфов не прощаючись вийшов з будиночка.

— Скільки йому років? — спитав Синцов у Ільїна.

Досі він сприймав Євграфова як людину немолоду і ніколи не задумувався, скільки ж йому років.

— Сорок два, — сказав Ільїн.

— А звідки він, де був до армії?

— Ти його не спитав, коли комбатом був? — стрепенувся Ільїн.

— Ні.

— Ну і я не спитав. Що сам про себе скаже — за те й спасибі. Пора вже спати? Зараз Іван Овдійович зі столу прибере, дві лави тобі зсунемо, сінник є, постіль теж є…

Ільїн потяг до вуха телефонну трубку, що затріщала несподіваним зумером.

— Ільїн слухає… Здрастуйте, товаришу перший… У мене… Нічого з ним не робимо, спати збираємось… Єсть!

— Командир дивізії дзвонить, — сказав Ільїн, передаючи трубку Синцову. — Говори, тебе просить.

— Синцов слухає.

— Що, вже зараз лягаєте? — спитав у трубці голос Артем’єва.

— Зібрались.

— Не вийде. Наказано, щоб ти до ранку прибув у штаб армії. На півгодини заїдеш до мене — хочу тебе побачити, — і відправлю далі. А до мене тебе Ільїн доставить. Він і трофейний «опель» прихопив, і водій є…

Дай трубку Ільїну…

— Єсть, — сказав Ільїн у трубку. — Єсть… Буде зроблено…

Говорив усе це спокійним службовим тоном, та коли поклав трубку, обличчя в нього було ображене.

— Недобре це.

— Чому? — спитав Синцов.

— Командир полку запросив до себе в гості, а він забирає. Так не роблять.

— Пояснив, що мене в штаб армії викликають.

— Тоді інша справа. А чого?

— Не сказав.

— Може, підвищення хочуть дати, — напівсерйозно-напівжартома докинув Ільїн і, відчинивши двері, гукнув у темряву — Кутуєв, швидко сюди!..

Розділ восьмий

Дивізія стояла в обороні на широкому фронті. Зі штабу полка до штабу дивізії треба було їхати майже десять кілометрів без світла, бо останнім часом суворо забороняли їздити поблизу передової навіть з маскувальними сітками на підфарниках. Незадоволений водій, якого розбудили серед ночі, мовчав, а Синцов сидів біля нього в тісному трофейному «опельку-кадеті» і думав про себе. Чому раптом викликали, марна річ угадувати. На війні ти сам собі не належиш, а в оперативному відділі — менше, ніж будь-де. Думав не про те, навіщо викликали, а взагалі про своє життя. Всі сьогоднішні розмови спонукували до цього. «Так, коли Ільїн сьогодні запропонував піти до нього в начальники штабу, мені цього хотілося. А чому? Хочу бути ближче до діла? А хіба я зараз не діло роблю?

Невже за рік служби в оперативному відділі дійшов до такої думки? Ільїн каже «спостерігачі». Звичайно, до цього не зводиться. Все-таки найчастіше і насамперед ставлять завдання: допомогти! Але й про непорядки доповідати доводиться. Цього не обминеш. І тут, звісна річ, радості мало. Часом, доводячи чужу неправду, в пекло лізеш, а потім, коли доведеш, на душі тяжко. Бо знаєш: неточно доповідають і навіть брешуть дуже часто не від підлості, а від того, що склалося скрутне становище.

А коли б поміняли тебе місцями з тим, хто не знайшов у собі сили до кінця виконати завдання, трошечки не дійшов, не доповз, не дотягся, — хто знає, чи зумів би ти зробити це краще й доповісти правдивіше, ніж він?

Інколи здається, зумів би! А інколи уявляєш, як заліз би знову сам у його шкуру, і сумніви беруть, бо звик уже до іншого: приїжджаєш і від’їжджаєш, приїжджаєш і від’їжджаєш, маєш передишки, щоб відпочити од небезпеки, а люди лишаються завжди там, у бою… Ідеш на передову взимку, напровесні, як розгаснуть дороги, в мокрих валянках, провалюючись на кожному кроці в сніг. А сніг після довгого обстрілу весь у вирвах. І вбитих ще не прибрали. І поодинокі міни нагадують про себе, ниють над головою. Ідеш, неначе в пекло. А йдеш не бозна-куди — всього лише на командний пункт батальйону, не далі від нього!»

Синцов згадав, як після зимового бою за одну з висот на плацдармі, за річкою Слюдянкою, коли після шостого наказу — взяти! — її надвечір все-таки взяли, командир дивізії генерал-майор Тализін, випивши на СП третину фляги, пішов сам до цієї висоти підбирати поранених: «Ходімо зі мною, майоре!»

Поранених було багато, вони лежали під усією висотою. І Тализін, дарма що випив третину фляги, йшов не п’яний і навіть не під хмелем, а тільки якийсь дивний, очманілий. Чи то хотів у душі виправдатись перед своїми пораненими солдатами, що лежали під цією висотою, чи жалів їх, чи не знав, що з собою вдіяти, така туга пойняла його після важкого бою, і потяг він за собою Синцова, і свого ад’ютанта, і ординарця, і двох автоматників. І разом з санітарами, що брьохалися на схилах висоти, підбирав поранених у глибокому, мокрому снігу.

Часом тільки допомагав, а іноді, сам знайшовши когось поодаль, брав на плечі й тягнув до носилок. Потім раптом згадав про руку Синцова, коли той погано, незграбно допоміг йому, і сказав: «Ти чуєш, ти йди. Навіщо ти зі мною пішов?»

Та куди вже було йти від нього? І вони ще годину ходили й підбирали. Чого тільки не буває на передовій! Розповісти кому, не повірять. І сам Синцов, коли знову потрапив до того ж командира дивізії, коли вже все було в порядку, коли пішли далі, вперед, не впізнав його, побачив зовсім іншу людину. Немов не тільки та висота лишилась далеко позаду, а й та людина, що підбирала поранених, теж лишилася там, під тією висотою… «Так, я то добре знаю, що таке передова, — згадавши про Тализіна, подумав Синцов. — І ким би я не став — командиром полку чи начальником штабу, — до кінця війни ще натерплюся страху. І все-таки хочу ближче до діла. Коли вже тоді, після госпіталю, не взяв білого білета, тепер хочу йти до кінця».

Він думав про те, про що вже не раз думав на війні. «Буває й так: добре робить людину гіршою, а погане — кращою… Мене принаймні саме погане й зробило іншим, ніж я був до війни. Як я забуду ту переправу через Дніпро, коли німці рубали нас з автоматів згори, з берега, по головах, мов капусту сікачем? Або той відбитий у німців під Сталінградом табір наших військовополонених, де я знайшов Бутусова? Він і тепер живий і воює. І вже після табору його розжалували в рядові за те, що, командуючи ротою, не зважав ні на які накази і німців у полон не брав. І розжалуваний, і поранений, а недавно написав, що знову в стрій повернувся і знову ротою командує.

І також, як я, не хоче, щоб без нього війна скінчилась.

А чого я хочу на війні для самого себе? Як і всі, хочу лишитися живим. А крім цього, нічого особливого для себе й не хочу. Ільїн спитав, як би Тетяна подивилася на те, що я хочу в полк, схвалила б чи ні? Уголос сказала б: так! А що подумала б, не знаю. Якою вона хоче бути — це одне, а чи вистачить у неї на це сили — інше.

Людина багато чого хоче від себе. Та не на все вона здатна. Так зі мною. Так і з нею», — подумав він про Таню з новим приступом тривоги за неї.

Водій різко загальмував; перед машиною, заступаючи дорогу, стояв солдат з автоматом, позад нього темнів шлагбаум.

— Не часто бачимось, — були перші слова Артем’єва, коли Синцова привели в хату, де квартирував командир дивізії. — Востаннє п’ять з гаком місяців тому…

— Скоро шість, — сказав Синцов.

— Тим паче. Чаю? — Артем’єв кивнув на стіл. Там стояв термос і дві склянки. — Нічого іншого не пропоную, знаю — вже було.

— І чаю не хочу.

— А я хочу. Полюбляю на ніч. Іноді й серед ночі прокидаюсь, п’ю. — Артем’єв налив собі з термоса півсклянки чорного чаю й закрутив кришку.

— Навіщо мене викликають, не знаєш?

— Не знаю, мабуть, потрібен їм. Сам ваш Перевозчиков дзвонив: закінчив ти чи не закінчив у нас роботу, а щоб рівно о шостій був там!

— Не закінчив. У двох полках був.

— Це знаємо. Ну і які в тебе спостереження — розповідай!

Артем’єв звично присунув до себе по столу блокнот і став слухати Синцова. Та поміток робити майже не довелося. На думку Синцова, в дивізії, там, де він був, за окремими винятками, все йшло нормально і з маскуванням, і з додержанням режиму вогню й пересування. А по триста тридцять другому полку, там, де Ільїн, взагалі зауважень не було.

— Ільїн завжди пнеться бути першим, — вислухавши Синцова, сказав Артем’єв. — А після того випадку з харчами — вдвічі. Та що казати, всі пнемося. Наше життя на війні знаєш з чого складається?

— З чого?

— Як і всяке життя, лише з двох речей: з доброго й поганого. Доброго тепер куди більше стало, але й поганого ще досить, не при начальстві кажучи!

— Мене маєш на увазі?

— А хоч би й тебе. На війні, крім солдата, всі — начальство. Завтра по твоїх слідах уздовж переднього краю пройду. Може, й таке бути, що штабному товаришеві очі замилили.

— Не думаю, — мовив Синцов.

— Даремно. Все-таки ти не кадровий і всіх наших тонкощів не знаєш.

— А Ільїн знає? — спитав Синцов.

— Ільїн знає, хоч і не кадровий. Він усе пізнав. Що ти себе з ним рівняєш? Ільїн і через сорок років у гріб ляже у військовому обмундируванні. Ільїна, коли його раніше від цього у відставку звільнять, вважай, що за життя вбили! А ти воюєш, поки війна. Ти своє, можна сказати, відвоював, тепер твоя добра воля.

— Досить, облишмо це, — Синцов скривився.

Говорити з Артем’євим про сьогоднішню пропозицію Ільїна тепер, після його слів, стало важче. Але Синцов усе-таки подолав цю трудність.

— Поспішив Ільїн, — вислухавши його, невдоволено мовив Артем’єв. Правда, що Насонов рапорт подав, але задовольняти його прохання поки що не будемо. Коли Туманян з полку пішов, воїни обидва могли претендувати. Насонов — за минулий досвід, Ільїн — у перспективі на майбутнє. Зупинились на Ільїні. Тимчасово образили непоганого офіцера. Знайдеться можливість — у нас чи не в нас, — і Насонов також, можливо, піде на полк. А поки що потримаємо їх разом. Обом корисної Після твоїх слів тим більше в цьому переконаний. Так що пробач.

— Навпаки, ти пробач, що розпочав цю розмову. Коли б не Ільїн…

— Отож-бо й воно, — засміявся Артем’єв. — Кажеш, очі не могли тобі замилити! Ільїн, твій друг, перший же й замилив! Видав бажане за справжнє. А це й є на війні дуже небезпечна форма відхилення од істини.

Він перестав усміхатись.

— За те, що хочеш назад у полк, поважаю. Коли б міг, пішов би назустріч. Але зараз не можу. «Не можеш, то й не можеш». Синцову здалося, що, кажучи «пішов би назустріч», Артем’єв зам’явся. Щодо поваги — це в принципі! А до себе в дивізію брати не хоче. Пам’ятає, що свояк, саме тому й не хоче.

І, немов поспішаючи підтвердити цей здогад Синцова, Артем’єв завів розмову про те, що їх зв’язувало:

— Коли уявити собі малоймовірну річ, що ми, як оце зараз стоїмо, так і посунемо по карті, нікуди не звертаючи, вздовж своєї п’ятдесят четвертої паралелі, то прямо перед нами спершу Могильов, потім Мінськ, потім Ліда. А меридіан Гродно перейдемо всього за двадцять кілометрів од міста. Але це, звичайно, лише в казках буває, а не на війні… Ще до того одних рокірують, другим розмежувальні лінії змінять, третіх у резерв виведуть…

Він так гаряче перелічував усі ці можливості, ніби сам хотів відрадити себе од малоймовірної думки, яка все-таки запала йому в голову, що їхня армія і його дивізія кінець кінцем можуть вийти саме до Гродно.

— Навіщо себе обманювати! — сказав Синцов. — Які б не були розмежувальні лінії, а все одно ми думаємо з тобою про це!

Думати про це — означало думати про стару жінку і про маленьку дівчинку, про матір Артем’єва і про дочку Синцова, які лишилися там, у Гродно. Крім усього іншого, що їх зв’язувало в житті, в них була ця спільна пам’ять. Ні Артем’єв, що командував полком у Забайкаллі, ні Синцов, який разом з дружиною опинився у відпустці в Криму, не могли бути винні в тому, що ця стара жінка з однорічною дівчинкою не встигла виїхати чи піти пішки з військового містечка поблизу Гродно, в якому німці були через шістнадцять годин після початку війни.

І все-таки тягар цієї провини лежав у них обох, на душі, як лежить він на душі в кожного здорового — тілом і духом — чоловіка, на очах у якого гине хтось безпорадний.

Люди звикають до невідомості важче, ніж до будь-чого іншого. Але й до неї звикають. Трирічна звичка — не знати, що з тією старою жінкою й дівчинкою, — і для Артем’єва, і для Синцова стала часткою їхнього існування на війні. Але це невідання, до якого вони вже звикли, мов зарослий м’ясом осколок, часом нагадувало про себе давнім болем. Так вийшло й зараз, коли Артем’єв заговорив про Гродно.

Вони обидва з багатьох ознак розуміли, що майбутній літній наступ уже не за горами. Куди не вийшла б їхня армія, але в найближчих планах війни, очевидно, записано визволення всієї Білорусії, отже, і Гродно. Те, що так недавно здавалося далеким, наблизилось. І ця невідомість, яка за три роки увійшла в звичку, мала вже скінчитись і стати або радістю, або горем. Зажмурюйся чи не зажмурюйся від страху в чеканні, як відповість на це життя, та однаково одне з двох!

— Ти мені, звичайно, пробач, — сказав Артем’єв, — але я, коли думаю, — все про матір та про матір… Дочку вашу бачив тільки на фотографії. А з матір’ю все життя…

Синцов кивнув:

— Звичайно, як же інакше.

Він і сам невиразно уявляв собі свою дочку. Тоді їй було рік. Тепер, якщо жива, чотири. І щоб він упізнав її зараз, треба, щоб інші люди сказали йому про неї, що це — вона.

— Як Таня? — спитав Артем’єв. — Узимку чув від тебе, що чекаєте дитини.

— Одіслав до матері в Ташкент. Дочку народила, — сказав Синцов, не вдаючись у свої тривоги.

— Поздоровляю. Саме впору! Тим паче, що тут скоро каша завариться. Вони там «ладоньки, ладоньки!», а ми тут поки що Білорусію визволимо. Гляди, після цього і я хоч на день до Москви вирвусь під приводом чи без приводу. Терпцю вже не стає. З листопада минулого року Надії не бачив! На одну добу до Москви вискочив, незадовго перед тим, як з тобою тоді зустрілись. І з того часу — все! Позавчора сьомий місяць пішов, куди це годиться? Хоч гріши, хоч прибинтовуй!

Артем’єв зняв портупею, розстебнув комір гімнастерки іг засунувши руки в кишені бриджів, пройшовся по хаті.

— А сама приїхати до тебе після того не могла? — спитав Синцов.

— Вона та не могла! — всміхнувся Артем’єв. — Вона все може. Це я не можу, щоб вона до мене приїздила.

Заборонив їй навідріз. Питаєш, а сам, мабуть, чув, як вона тут літом надивачила! І у вас там поглузували з мене, і тут, у дивізії, язиками плескали. Не сліпий і не глухий, знаю!

Він зареготав і ляснув себе по стегнах.

— Тріскотні було багато! Хоч, власне, вона нікому нічого поганого не зробила. Ад’ютанта-дурника обкрутила; і на передній край раптом з’явилася: захотіла мене в бойовій обстановці побачити! Артилеристів умовила — з гармати постріляла! На коні скакала — подумаєш, диво! І навіть те, що віліс запорола, то нікого ж не вбила, тільки сама з нього вилетіла. Якби це була інша — ніхто на все це й уваги не звернув би. Ну, ходила, їздила, ну, в аварію попала. А в цієї все на видноті! Така вже молодиця! Навіть коли не хоче, однак на видноті! А тим більше, коли хоче! Набрався і ще наберуся з нею горя…

Всупереч словам Артем’єва, в його голосі було більше радості, ніж прикрості. Сказав і, сам себе почувши, засміявся:

— А от згадую я про неї тільки з приємністю. Нічого вже не вдієш.

Те двожильне й безтурботне, що завжди було в його натурі, раптом відсунуло все інше, вилізло, з нього, нагадавши Синцову про того Пашку Артем’єва, який ще не був ніяким командиром дивізії, а тільки ще мріяв з останнього класу школи до військового училища вступити і говорив про Надьку Караваєву, що хай не задається, що він довго буде за нею ходити.

— Радий бачити тебе в доброму настрої!

— Настрій непоганий, це правда, — сказав Артем’єв. — Шістнадцятий місяць на дивізії. І розвідником, і оператором був, а знайшов себе все-таки тут, на командній! А влітку ж, перед Курською дутою, мало не злетів! І все через Надію. І затишшя було, і приїхала до мене як законна, і дозвіл дістала від такого начальства, що не підкопаєшся! Але Серпілін у таких ділах лютий! Не любить, щоб жінки на фронті вешталися. Взяв її в поле зору і, коли вона раз, удруге, втретє наколобродила, викликав мене, посадив навпроти й питає: «Що вам дорожче: дружина чи дивізія?» Я хотів був одбутися жартом: «Обидві дорогі, товаришу командуючий. Людина є людина». А він у відповідь: «Правильно. Але військова служба є військова служба. І суть її в тому, що вона вимагає від нас забути, що людина є людина. Іноді ненадовго, а іноді надовго. Дружині вашій обстановка діючої армії, як з’ясувалося, протипоказана. Якщо ви маєте намір і надалі командувати дивізією, зробіть так, щоб ваша дружина через сорок вісім годин покинула межі ввіреної мені армії. Мотиви — на ваш розсуд. Ви вільні!» З ним розмова за годинником — дві хвилини. З нею після цього годин на двадцять! І наслідок — вона в Москві, а я, як бачиш, все ще на дивізії. Роботи вистачає. І нібито справляюсь. Хоч і я тієї розмови не забув, і командуючий пам’ятав. Відчуваю: не любить мене з того часу.

— Не знаю, по-моєму, він людина справедлива, — сказав Синцов.

— Може, й так. Але краще не на його справедливість, а на самого себе покладатись. Любить чи не любить, а коли я вже в три накази верховного потрапив зі своєю дивізією, цього ніхто не відбере!

— Гадаю, ні в кого й наміру немає відбирати, — сказав Синцов. — Ще раз кажу тобі, він людина справедлива.

— Тим краще для нього. Але в мене зараз без нього з Бойком краще все складається. У мене, коли хочеш знати, свої труднощі як у командира дивізії. З сорок другого року я третій командир дивізії. А де колишні? Обидва тут! Командуючий армією до мене цією дивізією командував. Заступник командуючого армією до мене цією дивізією командував. З одного боку, небайдужі до неї, і це непогано. А з другого — чи не занадто вже багато спогадів про те, як вони нею до мене командували? Як було при них і як при мені? І в самій дивізії є охочі, особливо коли за щось хвоста накрутиш, порівнювати мене з попередниками, не на мою, звичайно, користь: один був щира душа, до того ж самородок, у другого — досвід не те, що в мене, недаремно ж командуючим армією став!

А я коли такий натяк у очах прочитаю, спуску не жди.

— А ти не читаєш у очах того, чого нема? — спитав Синцов.

— Можливо, — всміхнувся Артем’єв. — Але комусь все-таки треба це викласти? От тобі й виклав. Не кожному стрічному скажеш.

— А як у тебе з Бережним?

— Отож, як з Бережним, — мовив Артем’єв. — Теж запитання. Поважати один одного поважаєм, а щодо любові — я на любов без взаємності не дуже здатний. Приїздив не так давно генерал-лейтенант Кузьмич. Як і належить, доповідь, обстановка, а потім до мене: «Ти, командир дивізії, людина зайнята, не хочу тебе відривати…» І на Бережного: «Матвій Ілліч, його діло комісарське, він усе-таки вільніший за тебе, з ним і походимо по полках». Що на це скажеш? І ходили два дні в полках, обнявшись за давньою звичкою. А під кінець заступник командуючого армією від’їздить з дивізії, не заглянувши навіть до командира; передає лише мені вітання й подяку через Бережного. Тепер жду, може, й командуючий армією так само в дивізії побуває. Мені — здрастуйте! — і поїхав далі з своїм колишнім замполітом, добре, що він у нас один на всіх трьох виявився. Ми міняємося, а він усе той самий. Хоч би вони його від мене кудись на підвищення взяли!

— А ти гарячий став. Не знав, що ти такий.

— Не служили разом, тому й не знаєш, — сказав Артем’єв. — Стройова служба в один бік характер гне, а штабна — в другий. От і вийшло так, що я став гарячішим, а ти холоднішим. Може, коли засох там, у штабі, тобі й справді краще в стрій піти. Почнуться бої — почнуться і втрати; вам туди нагору зразу повідомлять, де яка дірка. Серпілін усе-таки особисто тебе знає, як лучиться нагода — попросись. Тільки краще до боїв, заздалегідь… — Артем’єв, не закінчивши, поглянув на годинника. — Їдь. Чого це я, справді, розпатякався, як баба. Ніби про все можливе й неможливе вже переговорили. Хоч хто зна, коли ще побачимось? Дружині писатимеш, вітання од мене!

— І ти також.

Хоч Синцов ще з давніх шкільних спогадів недолюблював Наді, та хіба це важливо тепер?

— Мені Таня розповідала, як вони з твоєю Надією бачились, тоді, в сорок третьому, в Москві у неї на квартирі. Воїна їй сподобалась тоді.

— Ех, Ваню, Ваню! — раптом сказав Артем’єв і з силою хруснув пальцями. — Погано жити на війні, коли в тебе тил не надійний. Тільки тобі, як братові, й нікому більше.

— Кому ж іще?

— Навіть Тетяні.

— Про це попереджувати не треба!

— Коли вона зі мною, — сказав Артем’єв, — знаю, кращого за мене для неї нікого немає й нікого іншого не треба. А коли не зі мною, не знаю. І знати не хочу. А часом, навпаки, хочу! Кілька разів писала мені, вимагала, щоб я її як дружину взяв сюди, на фронт, друкаркою, ким тільки зможу! Навіщо їй це, коли я їй не потрібен? Що їй, у Москві погано? Тут буде краще? А з другого боку, думаю: навіщо вона цього від мене вимагає? Чи сама себе боїться: одній там бути? А що я можу зробити, коли знаю: буде поруч зі мною, воювати не зможу.

Вони обидва вже встали, лишалось тільки попрощатись.

— Вийду, проведу тебе. — Артем’єв зірвав з гвіздка й накинув плащ-палатку і, мовби сам собі дивуючись, повів під нею широкими плечима. — Морозить чогось надвечір. Уперше в цьому році покупався ранком сьогодні в річці, може, застудився. Зачекай, дзвонять!

Артем’єв повернувся од дверей до столу і, перед тим як узяти трубку, незадоволено подивися на годинник — для дзвінків було вже запізно, коли чогось не трапилось…

Та з розмови по телефону Синцов зразу ж зрозумів, що нічого не трапилось.

— Поки що тут. Затримав трохи в себе, щоб поділитися спостереженнями. Ясно, ясно! — кілька разів повторив Артем’єв. — Єсть! Зрозумів! Зараз же виряджаю його, коли так!

Але, поклавши трубку, він сказав Синцову зовсім інше:

— Коли так, затримаю тебе ще на п’ять хвилин.

Сідай! — і, скинувши з плечей плащ-палатку, поклав її біля себе на лавці й усміхнувся здивованому Синцову. — Перевозчиков дзвонив.

— Це я зрозумів, — сказав Синцов.

— Дізнавався, чи ти виїхав. А дізнавався через те, що йому самому член Військової ради дзвонив. Виявляється, тебе до Москви мають намір послати з якимсь дорученням, а перед тим, уранці, рівно о сьомій, наказано прибути до члена Військової ради. За таку звістку з тебе могорич.

Синцов знизав плечима. На його пам’яті офіцери оперативного відділу двічі чи тричі їздили, обминувши штаб фронту, прямо до Москви з різними дорученнями. Але чому тепер до Москви посилають саме його, не спадало йому на думку. Та й тривожні думки про Таню пригашували радість поїздки.

— Могли б знайти когось іншого, хто спить і бачить.

— Отак у нас завжди виходить, — усміхнувся Артем’єв. — Тих, хто, як я, спить і бачить, не посилають. — Він підсунув до себе блокнота. — Посидь, я записку Надії напишу. Віддаси їй у Москві з рук у руки і розповіси, як я тут без неї… Газети подивись. — Він посунув Синцову по столу папку, де були газети. — В «Звездочке» статті цікаві — з історії російського офіцерства. Я їх вирізую.

Вчора четверта була, — ти, мабуть, іще не бачив.

Та Синцов не став переглядати вирізаних Артем’євим статей з історії російського офіцерства. Зараз йому було не до них. Він раптом подумав, що в Москві він спробує зробити те, чого не міг зробити звідси, з діючої армії: можна піти на Центральний телеграф і послати «блискавку» з оплаченою відповіддю в Ташкент до Таниної матері. Дізнатись, чому немає більше листів. І що це був за штамп на першому листі: «Арись»? Може, вона, не доїхала, народила в Арисі? Чи, може, щоб швидше дійшов лист, віддала його комусь у Ташкенті, щоб опустив у Москві, а той не довіз, кинув по дорозі в цій Арисі?

П’ять днів тому, коли знов не одержав листа з чергової польової пошти, він випросив машину й поїхав у другий ешелон, у санвідділ, поговорити з Зінаїдою Сергіївною, лікаркою, Таниною подругою; в душі сподівався заспокоїтись, поговоривши з нею.

Але вона, дізнавшись, що Синцов так більше й не одержав жодного листа, заходилась лаяти Таню:

— Вперта, як козел! Я ж їй казала: з таким, як у неї, пораненням кому-кому, а їй дозволили б аборті Навіть тобі хотіла сказати, щоб ти не дозволяв їй залишати!

Та побоялась, що з’їсть мене потім, коли дізнається! І не доносила, і в Арисі, цілком можливо, з поїзда зсадили — все можливо! — казала вона, зовсім не маючи наміру заспокоювати Синцова, бо сама любила Таню і вважала, що переживає за неї не менше, ніж Синцов.

Він поїхав од неї не заспокоєний, а, навпаки, що більше стривожений, тільки тепер зрозумівши до кінця, що Таня сама заздалегідь, краще від інших знала, як вона ризикує.

— Я пишу Надії, — перервавши думки Синцова, сказав раптом Артем’єв, — щоб ти в неї там харчувався й ночував, тим більше, коли затримаєшся. Там у нас на квартирі й помитися добре можна: газ є. А в комендатурі тільки зареєструєшся й адресу залишиш — це старшому офіцерському складові дозволено.

— Гаразд, там побачу, — Синцов не хотів відриватися од своїх власних думок.

Він думав про те, що завтра вранці, до від’їзду, треба зайти на польову пошту — а раптом щось надійшло за ці два дні. А може, сьогодні, коли повернешся, — на ліжку лист і в ньому — все гаразд!

— У неї й від нашої старої квартири ключі є. Якщо хочеш, візьми їх, сходи туди, вона, власне, тепер твоя, — знов урвавши думки Синцова, озвався Артем’єв, який саме в цю хвилину писав про це Наді.

Синцов йому кивнув, а сам подумав про ту квартиру: «Наша, моя, твоя — важко сказати тепер, чия вона, та стара двокімнатна артем’євська квартира на Пироговці!»

Коли він занадився туди, вони з Павлом училися в сьомому класі, а Маша була ще зовсім маленька — третьокласниця… Згодом, коли перед війною вони з Машею одружилися й поїхали до Гродно, а Артем’єв служив у Читі, ту квартиру, де зоставалась жити тільки бабуся, вважали начебто спільною, призначеною для всіх, хто міг опинитися в Москві. Артем’єв, одружившись з Надею, мабуть, після війни житиме з нею в її великій квартирі, що лишилася від першого чоловіка, від Козирєва, десь на вулиці Горького, а та стара квартира на Пироговці…

— Ти що, платиш за неї? — спитав він Артем’єва.

— Аякже, — відповів Артем’єв, який усе ще писав листа. — Не вік війна буде! Як би там не склалося, а знадобиться. Тобі насамперед. — Він підвів голову од листа. — Ти що, думаєш, якщо мама жива, вона твоєї Тетяни не прийме, не зрозуміє тебе?! Аби тільки була жива!

Сказав і знов уткнувся в свого листа.

А Синцов подумав: «Ну що ж, і зайду, коли є ключі і є та квартира. Це добре, що є та квартира. Навряд, щоб після війни з такою рукою залишили в кадрах. А коли є та квартира, можна буде жити в Москві».

Життя людини, котра давно в армії й давно вже на війні, в чомусь складніше за будь-яке інше людське життя, а в чомусь і простіше. Самі воєнні порядки ставлять перепону його турботам про близьких. Він робить для них те, що може й повинен, але за якоюсь межею він уже нічого не може й нічого не повинен. Війна ніби звільняє його од відповідальності за те, чого він усе одно не може зробити.

Але зараз, виведений своїми думками з цього звичного стану, Синцов з якимсь острахом подумав про те, що після війни йому доведеться жити зовсім інакше, ніж він живе тепер, поки йде війна.

— Все. — Артем’єв підвівся й склав удвоє кілька аркушів паперу, які він встиг написати. — Поклади в кишеню. Затримав тебе не на п’ять, а на дванадцять хвилин.

— Міг би й довше. Коли треба прибути вранці, час іще є.

— А, — махнув рукою Артем’єв, — усього все одно не напишеш. Відповідь привези. А головне, хочу від тебе почути, як ти в неї був. Тільки повернешся, зразу сповісти.

— Все вроблю.

Синцов перегнув листа ще вдвоє й застебнув гудзика на гімнастерці.

— Не забудь у кітель перекласти, коли в Москву їхатимеш.

— А я, мабуть, у цій же гімнастерці й поїду, — сказав Синцов і подумав, що треба буде до ранку підшити чистий підкомірець. І Артем’єв знову накинув на плечі плащ-палатку і з непокритою головою вийшов з хати слідом за Синцовим.

— На стару квартиру все-таки зайди, — порадив Артем’єв, уже як стояв біля свого віліса, на якому мав їхати Синцов у штаб армії.

І Синцов, почувши це, подумав, що стара квартира і для самого Павла яік запасна позиція. Може, йому часом спадає на думку, що не вживеться із своєю Надією.

— Калашников, — звернувся Артем’єв до водія, — поперше, не женіть: ніч темна, ліс і зустрічний рух машин з боєприпасами. По-друге, на виїзді з лісу розвилку швидше проскакуйте. Вони там б’ють уночі. Вчора полуторку прямим влучанням розбили…

Це він сказав уже не водієві, а Синцову і, обернувшись до водія, спитав:

— Зрозумів?

— Усе зрозумів, товаришу полковник.

— Тоді їдьте, — наказав Артем’єв.

З Синцовим він не обнімався, але руку потис міцно й довго не випускав. Випустив лише тоді, коли Синцов сідав у віліс. І коли віліс уже рушив, він іще стояв і дивився йому вслід…

Розділ дев’ятий

— Вручиш командуючому. А крім листа, сам дай відчути, що ждемо його. Можеш це зробити? Гадаю, що можеш, — сказав Захаров, віддаючи листа Синцову. — Подумали — буде радий тебе побачити. Він розповідав, як ти з ним у тяжку годину не з службового обов’язку, а з своєї волі зостався. В оцих самих краях. Було таке?

— Було.

— Отже, коли схоче, є що згадати разом з тобою там, на відпочинку. — Захаров усміхнувся. — Настане час — тільки те й робитимемо, що війну будемо згадувати… — І знову сказав серйозно: — Нам звідси не видно, яке в нього здоров’я. Діло делікатне — і підганяти не маємо права, і поквапити виникло бажання. От і орієнтуйся між тим і тим.

Більше Захаров нічого не сказав і послав Синцова до начальника штабу.

Генерал Бойко теж передав свою записку для Серпіліна в запечатаному конверті. Конверт був тоненький — мабуть, один аркушик.

— Дізнайтесь в оперативному відділі, яка була вранці обстановка і доповісте її командуючому. Карту взяти дозволяю, але без обстановки. Доповідатимете напам’ять.

Крім того, до відома командуючого… — Бойко стишив голос, хоч у хаті нікого й не було, окрім них двох, і наказав розповісти Серпіліну ту саму останню армійську новину, котра ще не була нанесена на штабні карти.

Синцов чекав, що за цим піде звичайне «виконуйте», але Бойко мовчки подивився на нього й додав:

— На запитання командуючого відповідайте правдиво. Без прикрас і домислів: у межах власної обізнаності.

Сказав так, немов наперед дав уже догану. Мав він таку звичку заглядати в майбутнє.

А після всього цього була дорога до Москви, на яку витратили більше часу, ніж думали спочатку. І гума виявилась лиса, і запаска теж стара; довелося тричі накачувати й клеїти; і одна ресора по дорозі полетіла, а під кінець сів акумулятор; їхали на буксирі, поки не завівся мотор.

Синцов думав, що коли він везе листа командуючому, то машину дадуть добру, можна не перевіряючи сісти і їхати. Але він помилився. По дорозі од водія дізнався, що командир армійського автобату мав свій намір: послав до Москви власного віліса, що вже бував у бувальцях, на якому давно треба було замінити і гуму, й акумулятор, і задній міст, і ще щось. І дав водієві записку в Москву до свого фронтового друга, начальника ремзаводу. За цією запискою протягом того часу, що віліс пробуде в Москві, на ньому мають замінити все, що тільки можна, і повернути на фронт новеньким. А до Москви, він гадав, і на такому, як є, можна добратися: майор з оперативного відділу невелика птиця!

Це, звичайно, правильно, але все-таки, зважаючи на доручення, з яким їхав Синцов, командир їхнього армійського автобату був нахаба і виходив з потрійного розрахунку: може, доїде, а не доїде — може, не доповідатиме, а якщо й доповідатиме — може, обійдеться!

Синцов непокоївся, що вони не встигнуть до Москви навіть на восьму ранку, коли встають там, у Архангельському, як і наказано прибути до Серпіліна. Та зрештою вони, хоч і знемагали від утоми, все-таки серед ночі добралися до останнього перед Москвою контрольного пропускного пункту і на прохання водія звернули з дороги в лісок і як мертві проспали там три години в машині.

Зате в’їхали в Москву ясного, сонячного ранку; на Великій Полянці поливали бруківку, як у мирний час; тільки двірниками були тепер самі жінки.

А потім побачили з Кам’яного мосту Кремль, що стояв, як і завжди.

І хоч Синцов не раз чув, що за всю війну на Кремль так і не дали впасти жодній німецькій бомбі, все-таки вигляд Кремля, що височів цілий і неушкоджений, змусив його пригадати, як Сьомого листопада сорок першого року він востаннє був тут, у Москві; стояв у строю на Красній площі і крізь густий лапатий сніг дивився на Мавзолей і на Сталіна, а після параду йшов униз, мимо Спаських воріт, а потім по набережній, а потім по Великій Полянці і далі через Серпуховську площу на фронт, назустріч німцям, що наступали на Москву.

…На вулиці Горького вже не поливали, закінчили.

Асфальт був дуже побитий за війну, але від непросохлої води все одно здавався свіжим.

Синцов зупинив віліса на розі, навпроти Центрального телеграфу, перейшов вулицю.

На телеграфі було небагато людей, але в цю ранню пору відкриті були не всі віконечка, і Синцову довелося переждати кількох чоловік, перш ніж черга дійшла до нього.

За віконцем сиділа худенька дівчина з такою тонкою, мов у курчати, шийкою, що боляче було на неї дивитись, вона довго, немов спросоння, думала, перед тим як відповісти на його запитання: за скільки годин може дійти до Ташкента телеграма-«блискавка»? Потім сказала, що за шість годин має бути там.

— Має бути чи дійде? — спитав Синцов.

Вона стражденно знизала плечима, наче не розуміла, навіщо він мучить її такими запитаннями, і знову ж не зразу відповіла, що, мабуть, таки має бути.

— А ви з оплаченою відповіддю «блискавки» приймаєте?

— Приймаємо.

— А за скільки вона звідти дійде, якщо дати адресу сюди, до вас, до запитання?

Дівчина знову подумала й сказала, що коли до запитання, то «блискавка» повинна дійти звідти швидше, ніж туди: не треба буде часу на доставку.

Синцов узяв у неї бланк, підійшов до столу і, чекаючи, коли звільниться єдина тут ручка, ще раз почав лічити, як це все може вийти, якщо він пробуде добу в Москві, а «блискавка» справді дійде туди за шість годин і зразу ж застане вдома Таню чи її маму, і вони зразу ж підуть на телеграф і пошлють йому відповідь. Виходило, що він тоді одержить від них відповідь завтра вранці, а може, навіть сьогодні ввечері. Але якщо його «блискавка» не застане їх удома, якщо Таня ще в лікарні, а мати на денній зміїні й повернеться лише вночі, — виходило, що він не одержить від них відповіді за цю добу і, коли не затримається в Москві, поїде, так нічого й не дізнавшись.

Ручка нарешті звільнилась, і він на шорсткому, з соломинками папері, дряпаючи пером, що розбризкувало чорнило, похапцем написав уже продуманий текст: «Блискавкою» сповістіть здоров’я Центральний телеграф запитання буду Москві добу цілую Баня».

Що ти ще напишеш у «блискавці»?..

— На скільки слів оплачена відповідь? — спитала дівчина, коли він подав телеграму.

— На тридцять слів.

Дівчина зробила вгорі на телеграмі свої позначки, потім, ворушачи губами, довго лічила, скільки треба заплатити за цю «блискавку», і, коли він заплатив, сказала:

— Ви ввечері зайдіть, товаришу майор, а раптом відповідь швидко прийде. Все-таки це «блискавка».

Синцов почув у її голосі співчуття до своєї тривоги, яку вона вичитала в телеграмі, і, беручи квитанцію й здачу з її тонких, як у дитини, пальців, подумав, що ця дівчина за віконечком так повільно протягує слова й так повільно думає й лічить, мабуть, не тому, що не виспалась, як він спершу сердито подумав про неї, а просто тому, що вона квола, голодна і їй усе важко: і розмовляти, і лічити, і сидіти там, за цим віконцем. «Одержує, певно, службову карточку, та ще й утриманців має…» Він згадав: Таня торік розповідала, як живуть люди в Ташкенті, і новий страх за неї знову пойняв його. Він подумав: «Що ж усе-таки сталося, чому вона не пише?» — і пішов з телеграфного залу на центральну переговорну: вирішив спробувати, крім «блискавки», викликати ще й по телефону, щоб вони теж прийшли там, у Ташкенті, на переговорну.

В переговорній було повно людей; ось де зразу, за одну хвилину, можна, зрозуміти, скільки людей війна прирекла на розлуку! Люди поволі ворушились, проштовхувались уперед, тиснули одне на одного, стояли під стінами, сиділи на стільцях, на лавах, на підвіконнях.

Дехто здригався від кожного виклику в кабіну, що линув з охриплого репродуктора, а деякі, що чекали, мабуть, іще звечора, вже спали, тулячись одне до одного.

У віконечку, до якого він усе-таки протовпився, згаявши на це півгодини, Синцову сказали, що лінія з Ташкентом зараз пошкоджена, а коли її відремонтують, то нові замовлення прийматимуть лише після двадцять четвертої години, тобто о третій ночі за ташкентським часом. А хто їх там, у Ташкенті, шукатиме серед ночі й викликатиме на переговорну?

Його відтіснили ті, що пробивалися вперед, і він, постоявши ще якусь хвилинку біля віконця, подався до виходу.

Великий годинник на стіні переговорної показував без чверті сім. Він витяг з кишені гімнастерки свого годинника і підвів його на дві хвилини. Раніше носив ручного, але тепер якщо носити його на правій руці, то поки зі своїм протезом застебнеш браслетку — ціла історія! А носити на лівій — теж незручно: треба надівати годинника поверх ремінця, на якому тримається протез.

Уже пора було їхати в Архангельське до Серпіліна. На дорогу вистачить сорока хвилин, але треба мати запас.

Кладучи годинника в кишеню, Синцов згадав про лист Артем’єва і, вийнявши його, подивився на адресу: Горького, чотири, квартира шість, та це ж тут, навпроти телеграфу.

На конверті не було прізвища, лише адреса, телефон та ім’я й по батькові: «Надії Олексіївні». Він і раніше дивився на цей конверт, але тільки зараз подумав, чому на ньому немає прізвища.

Мабуть, коли виходила заміж за Артем’єва, не змінила свого колишнього прізвища. Хоч Козирєв давно загинув, але все одно його ім’я всі добре пам’ятають, ще з Іспанії.

От і не змінила. А Павло через самолюбство не захотів писати на конверті не своє прізвище. Дуже просто.

Синцов підійшов до автомата й набрав номер, написаний на конверті: вирішив зразу ж уранці сказати хоч по телефону, що привіз їй листа від чоловіка.

У трубці один за одним лунали довгі гудки. Він полічив до десяти й повісив трубку. Видно, там іще спали.

До Архангельського Синцов доїхав швидше, ніж гадав.

Дізнавшись у реєстратурі, в якому корпусі і в якій палаті генерал-лейтенант Серпілін, він пройшов пішки через парк і без п’ятнадцяти вісім був уже на місці. В штабі армії всім було відомо, що командуючий встає завжди в один і той же самий час — рівно о шостій, але як тут, на лікуванні, хто його знає… Наказано з’явитися на восьму, то й нема чого раніше потикатись.

Синцов сів на лавочку біля виходу з алеї, розстебнув польову сумку, ще раз перевірив усе, що в ній лежало, і знову застебнув її, і подумав, коли проситися знову в стрій, треба сьогодні поговорити про це одверто з командуючим: іншої такої зручної нагоди не буде.

Він подивився на годинника — лишалось чекати ще десять хвилин, а коли поклав годинника назад у кишеню, побачив на ганку корпусу Серпіліна в тапочках і в синьому лижному костюмі.

Вдоволено мружачись проти сонця, Серпілін то розводив руки в сторони, вниз долонями, то стуляв їх у кулаки і зводив до плечей, — мабуть, радів, що може це робити.

Потім розплющив очі й побачив Синцова, який саме підійшов і стояв тепер за п’ять кроків від нього.

— Ти ба… — сказав він, не дуже здивувавшись, і зійшов з ганку.

— Товаришу командуючий… — Синцов відрапортував усе, що належало — хто він є і за чиїм наказом прибув, і став відстібати ремінця на польовій сумці, щоб вийняти листи.

Та Серпілін зупинив його:

— Зажди. Ще віддаси. По-перше, здрастуй. — Він потиснув руку Синцову з такою силою, що в того занили пальці, — пустуючи, хотілося показати, що вже видужав. Потиснув — і сам усміхнувся. — Ходімо сядемо на лавочку. Шкода від сонця тікати. Бачиш, яке воно сьогодні? Ті, що видужують, найщасливіші люди на світі. З усього радіють, аж до дивацтва.

Серпілін читав листи без окулярів, тільки відставляв аркушики від очей. А Синцов сидів поряд з ним на лавочці і, скоса поглядаючи на нього, думав, що командуючий наче став тепер молодший, ніж був останнім часом на фронті, і що в цьому своєму синьому лижному костюмі він схожий на якогось тренера з футбола чи з боксу: хоч і худорлявий, але кістка міцна й під курткою вгадуються м’язи.

Лист від Бойка Серпілін прочитав один раз, а лист Захарова — двічі. Коли прочитав удруге, спохмурнів і якусь хвилину про щось думав. Потім обернувся до Синцова й спитав:

— Олівець є?

Синцов подав йому олівця й поклав на коліно польову сумку, щоб командуючому було зручніше розписатися на пакетах.

Серпілін розписався, зазначив день і годину, коли саме все це одержав, і віддав Синцову пакети, а листи все ще тримав у руці.

— Карта з тобою?

— Так точно.

— Тоді ходімо до хати, доповіси обстановку. «Хата» в командуючого була гарна, простора, з великим нікельованим ліжком, з дзеркальною шафою і з меблями в парусинових чохлах. Посеред кімнати стояв круглий стіл, накритий плюшевою скатертиною. На столі — купка книжок і графин з водою.

Серпілін кивнув, показуючи, що тут треба буде розкласти карту для повідомлення, і, взявши купку книжок, сам одніс її на підвіконня. Синцов поставив графин на тумбочку біля ліжка й заходився знімати зі столу плюшеву скатертину. Серпілін, повернувшись до столу, зробив такий жест, ніби хотів йому допомогти, але Синцов сам швидко впорався зі скатертю, згорнув її й повісив на стілець. Те, що збоку здавалося трудним з його покаліченою рукою, насправді не так уже було й трудно для нього, а трудними були саме такі дрібниці, про які ніхто й не думав, — наприклад, застебнути два гудзики на правому обшлазі гімнастерки…

Розклавши карту, Синцов почав доповідати обстановку, роблячи олівцем лише легенькі позначки, які потім можна буде стерти гумкою. Щоб доповідати по чистій карті, де не було позначено ні нашого переднього краю, ні переднього краю противника, ні перших, ні других ешелонів, ні командних пунктів, ні тилів, ні вогневих позицій, треба було напружували пам’ять. Синцову хотілось бути на висоті й не допустити жодної неточності, хоч він розумів, що головне для Серпіліна зараз не самі контури вогневих позицій чи прапорці командних пунктів, зовсім інше — те, що поступово виростало перед ним за всіма цими подробицями. Головне для Серпіліна полягало в тому, що, судячи з вузької смуги, нарізаної для його армії, при якій на передньому краї стояли лише дві дивізії, а чотири лишалися вглибині, можна було передбачати, що саме тут, у смузі його армії, і мають намір завдавати головного фронтового удару. Якби його армію поставили на допоміжний напрям, то навряд чи відвели б їй таку вузьку смугу і так глибоко ешелонували її дивізії.

Перевівши подих і цього разу зовсім не торкаючись карти, Синцов гострим кінчиком олівця обвів над нею в повітрі, приблизно за тридцять кілометрів від лінії фронту, коло, яке захопило лісовий масив і кілька населених пунктів:

— Генерал Бойко наказав доповісти вам, що сюди, в нашу смугу, починає прибувати стрілецький корпус, котрий намічено передати до складу нашої армії.

— З цього й починав би! Який корпус? Хто командир? — весело спитав Серпілін.

По його обличчю було видно, як віл зрадів — згадці про цей корпус: коли дають ще один корпус, значить, армія справді завдаватиме головного удару.

— Не знаю, товаришу командуючий.

— І за це спасибі, — так само весело сказав Серпілін. — Карту склади й лиши мені.

Синцов склав карту і витяг з сумки польову книжку.

— Прошу розписатись, товаришу командуючий.

Серпілін розписався, кинув на стіл олівця й заходив по кімнаті, наче не знав, що йому тепер робити і з самим собою, і з Синцовим, що стояв перед ним.

— Снідав? Тільки не бреши!

І, почувши, що він ще не снідав, сказав, що чогось особливого не обіцяє, а сиром або манною кашею нагодує.

А всі інші питання — потім, на ситий шлунок.

— Ходімо, ось тільки рушника візьму, бо в мене зразу ж після сніданку процедура, а ти почекаєш у парку, зберешся з думками; запитань буде багато!

Він узяв зі спинки ліжка рушника і, перекинувши через плече, спитав:

— А інші, попутні доручення в тебе є в Москві? Не може бути, щоб не дали! Не така людина генерал Бойко…

Синцов не встиг відповісти. Відчинилися двері, і до кімнати ввійшла висока жінка в білому халаті — напевне, лікар — і строго, як начальник підлеглого, спитала Серпіліна.

— Чому ви досі не поснідали? Я вас шукала скрізь.

Головний терапевт приїхав… Уже умовилася з ним, що ви зразу ж прийдете, а вас ніде нема…

Вона тільки тепер помітила Синцова, що стояв у іншому кутку кімнати, й незадоволено позирнула на нього.

— Не бачила, що у вас гості.

— Це мій офіцер. Привіз листи й доповів обстановку. А крім усього іншого, товариш по зброї, з оточення з ним виходив… Познайомтесь.

Серпілін почав якось непевно, це навіть було не схоже на нього, він ніби ніяковів перед цією жінкою. Але останні слова сказав посміхаючись і навіть узяв Синцова за плече й підштовхнув до неї.

— А я лікар вашого командуючого, — сказала жінка. — Розумію, що прийшла невчасно, але це конче потрібно!.. Зараз найважливіше для вас — головний терапевт.

Вона сказала це вже не Синцову, а Серпіліну, першою виходячи з кімнати. Так і йшла потім алеєю попереду їх, іноді оберталась, підганяла, щоб ішли швидше.

Ідучи позаду, Синцов помітив те, чого не можна було не помітити, дивлячись їй у спину: що стан у неї — кращого не буває, і коли йде попереду, то їй можна дати двадцять років. «Хоч насправді, мабуть, старша за мене, — подумав Синцов, згадавши вродливе, але не таке вже й молоде обличчя жінки. — Років тридцять п’ять, не менше…»

Серпілін перші сто кроків ішов мовчки, а потім, скоса глянувши на Синцова, що, як і належить, трохи відстав од начальства, запросив його цим поглядом іти поруч з ним і сказав:

— Повернімось до розмови. Як з дорученнями: є чи нема?

Синцов відповів, що доручення є: наказано зайти в топографічне управління Генштабу й одержати там нові аркуші карт.

— Які аркуші?

Синцов назвав літери аркушів, які він мав одержати, і Серпілін усміхнувся: все одне до одного — аркуші карт, які мав одержати Синцов, теж говорили про майбутній наступ.

— Якщо маєш доручення, — мовчки ступивши кілька кроків, сказав Серпілін, — зробимо так: зараз їдь у своїх справах, а завтра о дев’ятій прибудеш сюди по відповідь на листи, вже готовий у дорогу… Як гадаєте, Ольго Іванівно, на скільки мене зараз головний терапевт затримає?

— Не можу вам цього доповісти, Федоре Федоровичу, — обернувшись, але не вповільнюючи ходи, відповіла жінка. — Гадаю, що вам для головного терапевта часу шкодувати не треба. Скільки протримає — стільки й протримає, аби вам на користь.

Сказала й пішла далі.

— Товаришу командуючий, дозвольте звернутися в особистій справі, — попросив Синцов, зміркувавши, що йти до головного корпусу лишається всього кілька хвилин, а побалакати з Серпіліним краще до того, як він напише листи в армію.

— Ну що ж, звертайся, — весело, як майже все, що він говорив цього ранку, дозволив Серпілін. — Тим більше добрі вісті з діючої армії в стольний град Москву привіз; царі тільки за це кур’єрам хрести давали!

Синцов розповів, що побував недавно в сто одинадцятій, у своєму колишньому полку, в Ільїна, і закортіло знову піти в стрій. До руки за рік звик, сподівається, що і в строю не стане на перешкоді.

— Повернусь — поміркуємо. Можемо послати начальником штабу полка… — В думці Серпілін перебрав щаблі фронтової служби Синцова і мало не сказав: «А може, й командиром». Але стримався: краще обіцяти менше, а зробити більше, ніж навпаки. І замість цього коротко сказав — До початку боїв будеш у строю. Це прохання виконаю. Інших нема?

— Інших нема, товаришу командуючий.

— А про нашу сто одинадцяту завтра вранці мені розкажеш, давно в ній не був… За скільки до Москви доїхав?

Синцов не скаржився, а доповів, як було, — за двадцять одну годину, але додав, що назад поїдуть швидше.

— Довгенько, — сказав Серпілін, мабуть, подумавши про себе й про свою майбутню дорогу на фронт.

Попереду був головний корпус, а ліворуч ворота, за якими Синцов залишив машину.

— Завтра о дев’ятій, якщо погана погода, шукай мене в хаті, — сказав Серпілін, — а якщо гарна, гулятиму тут.

— Зрозуміло, товаришу командуючий.

Серпілін попрощався з ним, і лікарка теж подала йому руку з таким милим обличчям, наче він зробив для неї щось хороше.

— Бажаю, щоб ніколи жодна куля більше вас не зачепила!

І пішла разом з Серпіліним до головного корпусу.

Синцов так і не зрозумів, чому вона раптом так щиро це сказала. Може, побачила його руку і нашивки за шість поранень. А може, ще чомусь, невідомо чому…

Справ у Синцова вистачило на цілий день. Зразу поспішив до Московської комендатури — відмітитись, одержати талони в їдальню й дозвіл на ліжко в офіцерському гуртожитку для приїжджих там же, при комендатурі; потім треба було заїхати з водієм на ремзавод коло Яузького мосту. І не просто заїхати, а на власні вуха почути, що завтра на восьму віліс буде на ходу. Лишивши машину там, добрався трамваєм до центру й годину чекав у бюро перепусток, дзвонячи по телефону начальству, яке могло розпорядитися, щоб йому видали перепустку, а додзвонившись, чекав, коли передадуть заявку. Коли одержав перепустку й піднявся нагору, з’ясував, що дозвіл на видачу комплекту карт залежить не тільки від того начальства, до якого він потрапив, а ще й від іншого — довелося чекати й того іншого. А самий комплект карт, виявилось, мали видати не в цьому, а в іншому відділі, що був у дальньому кінці міста; поки їхав туди, поки знову дзвонив там і знову чекав перепустки, вже наступила шоста година вечора. Щоб забрати карти, веліли з’явитися завтра на десяту ранку. Решту, що належало зробити, він уже, правда, зробив. А те, що карти треба одержувати завтра, теж на краще: як з ними носитися цілий вечір по Москві без машини? Ходитимеш, мов прип’ятий, не випускаючи їх із рук.

Знав, що рано, що відповіді на телеграму ще не могло бути, а все-таки поїхав на Центральний телеграф, протовпився до віконечка «До запитання», просунув у нього посвідчення й почув, що ніяких телеграм на ім’я І. П. Синцова нема.

Після цього ще раз подзвонив з автомата дружині Артем’єва. Дзвонив їй уже втретє за день — ніхто не відповідав. Не відповідали й тепер. «Треба буде про всяк випадок зайти, кинути листа в ящик, а згодом ще подзвонити. Може, вона кудись поїхала, хто її знає… — неуважно подумав Синцов про Надю. — Як не мучила Павла тоді, в школі, коли всі разом училися, як потім не кидало її від нього в різні боки, а, зрештою, кинуло таки до нього. Дождався свого. Тоді всім було по сімнадцять, по вісімнадцять, а тепер їй теж тридцять два, як і Павлові, щонайменше — тридцять один…»

Ніби вдарившись відкритою раною об гострий пруг, він знову згадав Таню й найщасливішу їхню ніч. Згадав, як Таня, видужавши після тифу, повернулась на фронт, і знайшла його там, і цілісіньку ніч не хотіла спати, сміялася й розповідала йому всякі подробиці свого життя, про які раніше, до цього, так і не встигла розповісти.

І серед них раптом про те, як познайомилася з Надею та з її матір’ю, як настрахала в них на квартирі з пістолета спекулянта, коли той ділив з Надиною матір’ю свій спекулянтський цукор. А про Надю казала, що вона хороша жінка. І він тоді не сперечався з нею — які там суперечки, в таку ніч. Це було наприкінці червня, за тиждень до початку Курської битви…

Синцов вийшов з приміщення телеграфу і попрямував униз по вулиці Горького, раз у раз прикладаючи руку до козирка свого кашкета, вітаючи або відповідаючи на привітання військових, які йшли назустріч. Військових у Москві було багато, він помітив це ще зранку. Війна велика, і шляхи її і з фронту в тил, і з фронту на фронт для багатьох ідуть через Москву. Синцов цілий день сьогодні відчував цю величину війни, і коли чекав у бюро перепусток, і коли ходив по всяких відділах та управліннях.

Приїхавши з фронту в службових справах, фронтовий майор відчував себе тут, у Москві, лише піщинкою цієї війни. Ніхто не зволікав з його ділом, навпаки, ставились доброзичливо, навіть з повагою дивились на його чотири бойові ордени, дві медалі, за Москву і Сталінград, і шість нашивок за поранення: три золоті — за тяжкі і три червоні — за легкі. Але справа, в якій він приїхав, була лише однією з багатьох тисяч справ, які оберталися щоденно в цій військовій машині, котра керувала одинадцятьма фронтами, що воювали, і двома, що не воювали, — Закавказьким і Далекосхідним, десятком військових округів, транспортом, зв’язком, тисячами госпіталів і тисячами всяких інших, незліченних і різних установ та відомств.

І сила-силенна військових на вулицях Москви була тільки житейським відображенням могутності й неосяжності всієї цієї воєнної машини.

Спустившись до самого низу вулиці Горького, Синцов перейшов її і піднімався тепер угору. Глянувши на номер, він подумав, що Надя мала жити в другому великому будинку на цьому боці, праворуч.

Він спинився, згадавши це місце, добре знайоме йому, згадав, яким воно було в жовтні сорок першого року.

Востаннє він проходив тут не в жовтні, а вже в листопаді, в строю, на парад, і від того сніговійного листопадового ранку зосталися в пам’яті не будинки, а танки, що стояли один за одним уздовж усієї вулиці Горького. А шістнадцятого жовтня він запам’ятав саме будинки й усякі дрібниці: телефон-автомат з розбитими шибками і шнур, що теліпався без трубки, клапті обгорілого паперу, що їх викинули згори з вікон, закладені до самого верху мішками з піском вітрини магазинів. Зараз мішків не було, вітрини були цілі, вимиті, і за ними юрмилися люди.

Спинившись, він помітив, як пройшов мимо й допитливо глянув на нього невеличкий рудий чоловік у рудому, як волосся, костюмі, з туго зав’язаним вузлом яскравого галстука. Подумавши, що вони десь бачились, Синцов стояв собі й дивився на людей, що юрмилися за вітринами, коли раптом цей чоловік знову виник перед ним.

— Привіт к-к-комбате! — Цей чоловік так заїкнувся на слові «комбат», що Синцов зразу ж згадав, де він бачив цього рудого заїку, — у себе в батальйоні, під Сталінградом, у першу добу зимового січневого наступу, разом з Люсіним.

— Я Гурський, — сказав рудий. — Якщо, з-звичайно, не п-плутаю, був у вас у б-батальйоні на висоті сто тридцять сім і два, як-ку ви взяли зверх н-наказу, як то кажуть, за власним бажанням. Тому й запам’ятав. Не п-помилився?

Він простяг Синцову вкриту рудим волоссям, усю в ластовинні руку.

— Не помилились, я, — сказав Синцов.

— Радий вас бачити на цьому с-світі, п-погано пристосованому для д-довгого проживання на ньому п-піхотних комбатів, — мовив Гурський. — Взагалі радий, коли бачу людей по другому разу. З моєю п-професією — сьогодні тут, а завтра там — це не так часто т-трапляється. Що п-поробляєте в Москві?

— В короткому відрядженні. Завтра знову на фронт.

— На я-який, коли не секрет?

Синцов назвав свій фронт.

— Он вас куди з-занесло. А я о-останні місяці в Москві байдикую. Незважаючи на мою н-незакінчену середню освіту, редактор примусив п-писати п-підвали з історії російського офіцерства. М-може, читали?

— Перші два читав. Тільки не подумав, що це ви, думав, що це якийсь ваш однофамілець із старих офіцерів.

— До оф-фіцерства навіть зараз, на жаль, не н-належу, ч-через ц-цілковиту непридатність до військової с-служби, — Гурський показав пальцем на свої товсті марсіанські окуляри. — І д-досі лишаюсь вільнонайманим н-ненавченим. А за соціальним п-походженням — син шевця, як т-товариш Сталін.

Сстнцов усміхнувся. Пам’ятав, звичайно, з біографії, що Сталін — син шевця, але зараз, після трьох років війни, було якось дивно згадувати про це.

— П-приймалп харч?

— Ще ні, — знов усміхнувся Синцов на ту незвичпу манеру, з якою Гурський розмовляв про звичайнісінькі речі.

— У-у вас є якісь свої п-плани?

— Та взагалі нема. Листа тільки треба вкинути в поштову скриньку, тут в одній квартирі… — Синцов показав рукою на будинок, коло якого вони стояли.

— Ідіть укидайте, — сказав Гурський, — а я п-підожду. З-запрошую вас по-пообідати. Як то кажуть, з-запросто. Т-тет-а-тет.

Сказав це хизуючись, ніби взяв ці слова напрокат із власних статей, присвячених історії російського офіцерства. І Синцов посміхнувся на це.

— Де будемо обідати?

— А це вже на м-мій роз-зсуд. С-сьогодні моя черга частувати — у відповідь на ваш ст-талінградський харч.

— Щось не пригадую, щоб ми вас частували.

— Ви не п-пригадуєте, а я п-пригадую ваш к-кандьор з т-тушонкою й п-подвійну порцію сп-пирту, якою мені поступився замполіт вашого п-полку. Я-як він, ж-живий-здоровий?

— Його вбито.

— Д-дивна річ. Ч-чомусь добрі люди частіш п-поспішають на т-той світ, ніж усяка н-наволоч. Гаразд, ідіть, чекатиму на вас тут, не сходячи з м-місця.

Синцов піднявся на четвертий поверх і про всяк випадок натиснув кнопку дзвінка, потім укинув листа в щілину для пошти і повернувся, Гурський чекав на нього, справді не сходячи з місця і навіть у тій самій позі — стояв і про щось думав.

— Про що замислились? — спитав Сиінцов.

— Про н-недосконалість цього світу, про що ж іще д-думають п-порядні люди, лишаючись на самоті, — мовив Гурський серйозно. — Ходімо туди, т-трохи в-вище, м-мене там іноді г-годують за т-ті самі гроші, щ-що й в інших комерційних рест-торанах, але т-трошки к-краще.

— Чи не прогоримо? — Синцов згадав, що грошей в нього з собою мало.

— Ви не п-прогорите тому, що я вас з-запрошую, а я не п-нрогорю тому, що тільки-но о-одержав гроші, зразу за т-три передові. Б-більше як на п-півлітра, та ще й з п-пристойною закускою.

— Коли я працював у газеті, не любив писати передових, — озвався Синцов. — Хоч у вас у «Красной звезде» бувають непогані — берете бика за роги.

— Спасибі, — серйозно мовив Гурський, так, ніби Синцов хвалив саме його і саме він писав ті передові, де брали бика за роги.

Він притримав Синцова за лікоть:

— Н-не п-попадіть під машину, неп-підходшца с-смерть для фронтовика, н-навіть коли нап-пишуть за звичкою, що з-загинув смертю х-хоробрих. А я люблю писати передові. — Він усе ще тримав за руку Синцова, хоч вони вже перейшли через вулицю і знову простували по тротуару. — Виховав у собі з-звичку відчувати себе б-безімешним героєм. А к-крім того, м-можливо, вам відомий вислів М-мольтке про офіцерів генерального штабу: «Б-більше б-бути, ніж з-здаватися».

— Чув од нашого начальника оперативного відділу, — сказав Синцов. — Любить утішати цим себе.

— А ви тепер в оп-перативному відділі? — спитав Гурський і, перш ніж устиг Синцов відповісти, кивнув на його руку — Д-де це вас?

— Ще там, у Сталінграді, в останній день.

— З-розуміло.

Вони йшли мовчки кілька кроків, та раптом Гурський став, наче його спинило щось невидиме.

— Коли ви сказали про о-останній д-день, я п-подумав про тих, хто з-загине в о-останній д-день війни. Оч-чевидно, родичі жалітимуть їх б-більше, ніж усіх ін-інших. Наче в о-останній д-день війни цього м-могло не статися. Хоч насправді саме т-тому, що це о-останній день в-війни, в цей день мають з-загинути і о-останні кілька сот т-тисяч людей. А те, що війна неодмінно матиме о-останній день, зап-плановано обома сторонами з її п-першого дня. Річ лише в тому, к-коли й де він буде.

— Ну і як, по-вашому, коли чи хоча б де?

— Логіка подій о-останнього часу підказує, що в Берліні, якщо тільки нас не вип-передять наші с-союзники, що н-небажано, виходячи з п-післявоєнних міркувань.

— Післявоєнні міркування! — осміхнувся Синцов. — Чи не рано про них?

— Ч-чому рано? Коли п-післявоєнні м-міркування виникають п-після війни, то вже п-пізио. Вони п-повинні виникати під час війни і виз-значати собою т-тривалість п-пау-зи між двома війнами, цією і н-наступною. А ті міркування, щ-що виникають уже п-після цієї війни, п-перед н-наступною, н-називатимуться вже не п-післявоєнними, а п-передвоєнними мірк-куваннями. На ж-жаль, з історичного погляду це саме т-так.

— Ану вас к чорту з вашим історичним поглядом!

— З-згоден. Але к-куди його п-подіти? Коли він і-існує і ні в з-зуб ногою? Як сказав Маяковський з і-іншого Ппприводу. Втопити його в горілці, чи що? На жаль, не м-можу, нашіть п-після літра на д-двох. Історія взагалі річ для веселощів мало об-бладнана, як зазначив т-той же Маяковський. Кажу вам це з с-сумом, як історик за п-покликанням.

Синцов згадав, як Гурський, коли вони зустрілися, сказав про свою незакінчену середню освіту, і пожартував:

— Хоч і з незакінченою середньою?

— Ц-цілком правильно. Освічена л-людиіна тим і вирізняється з-поміж н-неосівічених, що все-таки вважає свою освіту н-незакінченою. Х-хіба не так?

Синцов нічого на це не відповів, він думав, що різні люди, по-різному намагаються показати свою перевагу над тобою: один квапиться показати, що опускається до тебе з висоти свого службового становища, а другий із шкури лізе, щоб втовкмачити тобі, який він розумний!

І найчастіше це буває від їхніх власних незгод з життям: один нездатний робити те, що йому доручили, а другому не дають того робити, на що він вважає себе здатним.

Мудрування Гурського не розгнівило його, і він навіть з якимось жалем дивився на цього надто розумного рудого чоловіка.

— Чого на мене д-дивитесь? — з якоюсь тваринною вразливістю стрепенувся Гурський під його поглядом.

— Розумна ви людина.

— Уявіть собі, інколи н-навіть сам за с-собою це п-помічаю, — всміхнувся Гурський. «Сам ти помічаєш, — подумав Синцов. — Та інші, мабуть, не завжди поспішають помітити».

Вони ввійшли до ресторану й сіли в кутку за столик, на якому лежав папірець— «зайнято».

— Н-не люблю слова «з-аайнято», є в ньому якась н-несправедливість. — Гурський перевернув папірець і покликав некрасиву й немолоду офіціантку: — Д-діночко, б-будь ласкава, д-дай нам п-півлітра і я-якусь з-закусочку на т-твій розсуд. І п-попроси на к-кухні в Колі дві соляночки на ск-коворідці.

Немолода й некрасива жінка всміхнулася, поставила на стіл попільничку й пішла.

— Часто буваєте тут? — спитав Сипцов.

— Як д-дозволяє бюд-джет. Н-не дуже. Але приплачую до рахунку, щоб не заб-бували. А т-то люди забувають, — сказав Гурський і зразу ж спитав: — Ваш замп-політ полку коли загинув?

— Теж в останній день під Сталінградом.

— А я-як?

— Звичайно, як люди гинуть. А за хвилину після того — тиша. Взагалі все скінчилося. Мабуть, ваша правда, що найдужче вболіватимуть за тими, хто загинув у останній день.

— Коли відверто, м-можете мені не вірити, але мені ще т-тоді здалося, що він не житець на цьому с-світі.

— Чому?

— Надто п-пряма людина. К-коли людина іде зигзагом, у неї не так часто к-кулі влучають. З-звісно, в ш-ширшому розумінні с-слова…

Офіціантка принесла горілку й хліб, Гурський налив чарки і, не чекаючи, поки принесуть закуску, відламав скоринку хліба, густо намазав її гірчицею й посолив.

— Раджу з-зробити те ж саме. Б-будьте здорові.

Він вихилив чарку, не підождавши Синцова.

— Нашу от-татейку п-про той день, коли ми б-були там у вас, ч-читали?

— Читав, — сказав Синцов.

— Б-більш-м-менш близько до істини? — спитав Гурський.

Синцову не хотілося відповідати на його запитання, і Гурський це помітив.

— Д-давайте без в-віражів, виходьте на п-пряму.

Синцов сказав, що, звичайно, коли прочитали про себе кореспонденцію в газеті, та ще в «Красной звезде», відчули себе іменинниками. Але бій, мабуть, взагалі нелегко описати близько до істини. Коли б у гущі бою раптом з’явилась якась невразлива людина, здатна спокійно спостерігати все, що діється довкола неї, напевне, лише вона могла б написати потім усе близько до істини. А коли згадуєш себе, яким ти був і що робив у бою, то сам собі не віриш: невже це все так і було з тобою?

— Дур-рниці, — сказав Гурський. — Ваша н-невразлива людина н-ие зрозуміє в бою нічогісінько. Щоб з-зрозуміти щось, с-саме й треба бути бодай т-трошки вразливим. А к-кореспондейція паша, в-ви правильно сказали, в-вийшла н-нижче за середню: м-мій останній досвід к-колективної творчості з вашим п-приятелем Люсіним.

Синцов відчув: Гурський жде, щоб він спитав про Люсіна. Але розпитувати про Люсіна бажання не було. Коли живий — нехай живе. А коли вбили — земля йому пером.

— Т-товариш Люсін тепер в-велика людина — н-начальник відділу, — так і не діждавшись запитання, з тією ж усмішкою сказав Гурський. — Ще р-рік-п-півтора війни — і стане п-полковником і заступником ред-дактора. «А дідько з ним, нехай хоч редактором стане, нехай хоч у якій завгодно газеті стане і редактором, і генералом, і ким завгодно, аби тільки з Танею все було добре», — несподівано подумав Синцов. Подумав і сам зрозумів, яка безглузда ця думка, і все-таки чомусь пов’язуючи одне з одним, ніби мова йшла не про страх за життя дорогої йому людини, а взагалі про боротьбу між добром і злом, і цьому злу треба було дати якийсь викуп за життя й здоров’я Тані.

— Г-гадаєте, даремно сказав п-про рік-п-півтора? — по-своєму витлумачивши мовчання Синцова, спитав Гурський. — Гадаєте, війна за-к-кінчиться раніше?

— Я зовсім про інше зараз думаю, — насилу одриваючись від свого клопоту, сказав Синцов. — А щодо строків — на фронті завжди живеш операцією, яка відбувається або яка має відбутися, — про неї й думаєш, за незначними винятками. Правда, нещодавно, розмовляючи між собою, навіть циркулем виміряли, скільки до чого нам лишилось. І вийшло, що від того лісу, в якому сидимо із своїм оперативним відділом, до Могильова — вісімдесят, до Мінська — двісті п’ятдесят, до кордону — п’ятсот, до Варшави — сімсот, до Берліна — тисяча двісті. При будь-яких темпах наступу відстань ще чималенька. Їм до Москви ще й тепер удвічі ближче, ніж нам до Берліна. Коли по карті.

— Я-як відомо з в-воєнної історії, під час п-першої світової війни Німеччина попросила п-пардону, коли її війська ще були н-на території Франції.

— Це мені теж відомо, — сказав Синцов. — А коли що буде, вгадувати не берусь. Війна привчила конкретно мислити: сидячи в оперативному відділі армії, бачу перед собою на карті Могильов — думаю про Могильов. А повернуся з Москви, перейду на посаду начальника штабу полка, матиму перед собою на передньому краї болото й ліс, а вглибині три висоти й село — про них і думатиму.

— А ч-чому ви… — почав був Гурський, але замовк.

Нарешті до їхнього столика йшла офіціантка. Він уже кілька разів перед тим, нервово випростуючи з комірця порослу рудам волоссям шию, зиркав на двері, що вели в кухню, та й зараз, здається, хотів зауважити офіціантці, а коли побачив у неї на підносі, крім тарілки з кетою і нарізаної кружечками цибулі, судок з гарячою картоплею, сказав:

— К-картопелька! Молодець, Д-діночко! От тепер б-бачу, що ти мене т-таки не забула.

Вони випили ще по чарці горілки, закусили солоною кетою й картоплею з маслом, і Синцов похвалив і кету, й картоплю, бо все це справді було смачно, та ще й тому, що хотів зробити приємне Гурському, котрий аж заяснів, коли побачив цю картоплю.

— М-мисляча людина п-повиина вміти діставати в-велику втіху від д-дрібних радощів життя, — мовив Гурський, пережовуючи картоплю» і вже не вперше за час їхньої розмови ніби вгадуючи думки Синцова. — Б-бо чим б-більше в цієї людини в голові п-путящих думок, тим м-менше в її житті в-великих радощів. Уся н-надія на д-дрібні. Д-давайте вип’ємо ще по одній, щоб їх усе-таки було б-більше. А т-телер поставлю вам запитання, від я-якого відвернула мою увагу к-картопля. Ч-чому з оп-леративного відділу армії в начальники штабу полка?

— Ближче до діла, — сказав Синцов, і Гурський вдовольнився цим, більше не запитував.

— К-коли почнете Н-наступ, приїду до вас у п-полк. Д-думаю, що з-знайду. Н-наша редакція добре поінформована. Тільки треба дочитати мою іст-торію російського офіцерства, поки ви ще наступати н-не почали, якої так і не вс-стигли д-дочитати п-перед цим.

— Поки не дочитаємо, не почнемо, — всміхнувся Синцов. — Читають, між іншим, з інтересом. Багато ще буде?

— З-закінчую. Від П-петра Великого до Ск-кобелєва вже д-добрався. А російсько-японська й німецька війни, на жаль, н-не багаті на п-позитивні н-приклада. Цікаво, — трохи помовчавши, опитав Гурський, — що у вас там г-говорять у вашому офіцерському колі про д-другий фронт?

— Говоримо небагато. Набридло товкти воду в ступі, — сказав Синцов.

Гурський усміхнувся.

— У питанні про строки відкриття другого фронту своя д-діалектика, — сказав він. — По-п-перше, кожен день затримки другого фронту — це зайві г-голови, якими накладаємо в б-боях. І це їх ц-цілком влашт-товує. А по-д-друге, ч-чим раніше вони його від-дкриють, тим у них б-більше шансів п-першими ввійти в Берлін. Т-тепер уже скоро відкриють. Після того, як ми н-навесні вийшли до к-кордонів Румунії, для м-мене о-особисто це м-майже очевидно. Вони не м-можуть д-дозволити собі, щоб ми, не ч-чекаючи їх, визволили занадто в-великий ш-шматок Європи.

— А я часом думаю зовсім про інше, — сказав Синцов, — стане чи не стане їм нарешті соромно?

— А к-кому саме, но-вашому, має стати с-соромно? — снитав Гурський. — Ч-черчіллю м-має стати с-соромно? Ч-чому?

— Не знаю, — сказав Синцов. — Але, по-моєму, їм десь у глибині душі все-таки має бути соромно.

— Ну, що ж, м-можливо, комусь із них і соромно, т-тим паче в г-гліибині душі. Але другий фронт вони відкриють не т-тому, що їм с-соромно, а т-тому, що їм це п-потрібно.

— Так думати найпростіше, — мовив Синцов. — Тільки жити при цьому якось не хочеться.

Він сказав не про другий фронт, а про щось далеке й страшне, що стояло за словами Гурського й стосувалося не тільки другого фронту, а всього життя загалом.

— А м-ми взагалі ж-живемо не за своїм власним бажанням, а з-з необ-бхідності, — сказав Гурський. — Я-як вам відомо, ми в н-нормальних умовах не схвалюємо самогубства. З-здавалося б, п-просто: н-не хочеш жити — н-не живи. А н-насправді, від т-тебе вимагають зовсім іншого. Не хочеш жити, а ж-живи. Б-бо в цьому є суспільна п-потреба. Н-навіть коли зіткнешся з т-такою грубою неправдою, від я-якої жити н-не хочеться. Все одно ж-живи.

— А нехай вам біс! — сказав Синцов. — Ви всі думаєте якось навиворіт, узявшись правою рукою за ліве вухо.

— Н-ие завжди, але н-намагаюсь, — осміхнувся Гурський. — К-коли думаєш, потрапивши в таке н-незручне становище, це вивільняє від п-перших-ліпших думок і н-наштовхує на б-більш змістовні.

Нарешті їм подали солянку. Гурський знову зрадів, як тоді, коли побачив картоплю, і тому, що її подали прямо на сковорідці, і тому, що її тільки-но зняли з плити і вона ще шкварчала.

Під цю вогнедишну солянку воїни швиденько й непомітно допили всю горілку.

— Що, с-стомив вас розмовами про абстрактні матерії? — спитав Гурський.

— Та на мою слабку фронтову голову з незвички це забагато, — сказав Синцов серйозно.

— М-молодець, комбате, д-дав мені щигля в носа і навіть н-не всміхнувся. Вважати себе розумнішим за свого співрозмовника — м-моя с-слабість. П-перейдемо на конкретні т-теми. Чи не влаштувати вас на ночівлю?

— Спасибі, вже влаштувався, в комендатурі.

— П-перше питання відпало. Трохи п-пізніше йду в гості до одної д-дами. Гад-даю, що там можуть бути й і-інші. М-можу взяти з с-собою, а решта залежить од вас.

— Нема бажання, — сказав Синцов. — Боюся, щось у мене з дружиною трапилось. Послав їй у Ташкент «блискавку» і чекаю відповіді.

— Д-думаю, що коли ви д-добре п-проведете вечір у М-москві, це не з-завдаеть ніякої прикрості вашій дружині в Т-ташкенті. Т-тим паче на т-такій великій відстані.

Але, звичайно, в-вам видніше, — сказав Гурський і підняв руки. — Н-не гнівайтесь. Часом жартую безглузді-іше, ніж треба. С-сприймайте це як процент нев-влучання!

Він узяв у офіціантки рахунок, щоб оплатити.

— Може, я все-таки пристану? — спитав Синцов.

— Н-наступний обід за вами. У вас у п-полку.

Гурський розрахувався, і вони підвелись.

Коли йшли поміж столиками до виходу, з-за дальнього столу, де сиділо кілька жінок та чоловіків, цивільних і військових, хтось схопився й замахав Гурському руками:

— Борю, йди сюди.

Той відповів жестом, що повернеться до них, вийшов разом з Синцовим у вестибюль ресторану й чекав, поки Синцов брав у гардеробі свого кашкета.

— Ну що ж, — Синцов надів кашкета. — Спасибі за частування й за розмови на абстрактні теми.

— Не б-будьте м-мстиві, — мовив Гурський. — Н-незважаючи на мої намагання п-похизуватися перед вами, я в основному хороший х-хлооіець. Б-будьте щ-щасливі, комбате, н-наскільки це м-можливо. І, р-ради бога, н-нехай з в-вашою дружиною все буде г-гаразд, і с-справді, т-тільки цього вам бракувало!

Він міцно потиснув руку Синцову, і той, уже переступаючи поріг, відчув спиною, що Гурський ще стоїть, дивиться йому вслід і не поспішає йти до своїх московських знайомих, які чекали на нього там, у залі ресторану.

Розділ десятий

Коли Синцов, попрощавшись з Гурським, ще раз зайшов на телеграф, у віконечку «До запитання» сиділа інша дівчина, але відповідь була та сама: телеграми немає. Лишалося їхати ночувати в гуртожиток при комендатурі.

Виходячи з телеграфу, він для очистки совісті подзвонив Наді й після першого ж гудка почув:

— Алло!

— Надію Олексіївну!

— Це ти, Ваню? — квапливо спитав жіночий голос.

— Я.

— Я щойно повернулася й прочитала листа. Павло пише, що ти зайдеш. Приходь зразу ж. Де ти?

— Не так далеко.

— Прийдеш, еге ж? — повторила Надя тривожно, ніби боялася, що він чомусь не прийде.

— Зараз прийду.

— Ти знаєш адресу? Та ти ж листа приніс! Швидше приходь.

Коли він піднявся на четвертий поверх, двері квартири були прочинені. Але він все-таки подзвонив.

— Заходь, заходь, — пролунав жіночий голос з глибини квартири. — Я на кухні, зараз…

Надя вийшла йому назустріч. Через плече в неї був перекинутий рушник. Ставши навшпиньки, вона розцілувалася з ним як з родичем. Потім потягла його за руку з напівтемного передпокою до їдальні, де вже світилося, і пильно вдивлялася в нього.

— Он ти який став! Майор…

Полічила очима нашивки за поранення.

— Скільки ж тебе?!

І, метнувши погляд на шкіряну рукавицю, опитала:

— Болить?

— Взагалі — ні.

Надя стояла і все ще дивилася на Синцова немовби звідкись здалеку, порівнюючи його, нинішнього, з тим, якого востаннє бачила на випускному вечорі в школі.

І він теж стояв і дивився на неї. Таня говорила про неї, що вона красуня. Може, й красуня. Тоді, в школі, і Надя, і краса її, що впадала в очі, здавалися йому якимись нахабними. А зараз у її очах була розгубленість, невідомо чому. Може, не знала, що з ним тепер робити, хоч сама ж підганяла, щоб швидше прийшов.

Він хотів сказати їй, що трошки посидить і піде, але вона знов потягла його за руку, тепер уже до столу.

— Сядемо, поговоримо, як усе буде. Почала готувати тобі вечерю, та не встигла. Звідки ти дзвонив?

— З телеграфу.

— Коли їдеш назад?

— Завтра вранці.

— Тоді я зараз приготую на стіл, повечеряємо й поговоримо. А потім помиєшся з дороги та й ляжеш спати. Постелю тобі тут, на дивані. За ніч напишу листа, а вранці поснідаєш і поїдеш. Згода? Павло написав, щоб я, коли захочеш, дала тобі ключ від старої квартири. Але, по-моєму, це дурниці. Ночувати там самому, в порожній квартирі… Хоч я й поприбирала там місяць тому, навіть підлогу помила, але все одно. Нема чого тобі там робити. Хіба я не правду кажу?

— Правду.

— Отже, ти згоден?

— Ні. — Він пояснив, що вже влаштувався в гуртожитку при комендатурі, вранці туди приїде водій і розшукуватиме його.

Здається, Надю засмутило, що він не ночуватиме.

Може, хотіла, щоб розповів потім Павлові, що вона приймала його, як рідного. Але не суперечила. Тільки сказала:

— То хоч помийся. До комендантської години ще далеко.

Він подумав і кивнув.

— Спасибі.

Та й справді, навіщо йому поспішати звідси до комендатури? Чого він там не бачив? Шкода тільки, що пакунок з чистою білизною, мочалкою та милом залишив у вілісі. Думав, коїли їхатиме назад, як буде тепла погода, помитися десь у річці.

— Ти помиєшся, а я накрию стіл, — сказала Надя.

— Послухай, — не зовсім упевнено звертаючись до неї на «ти», сказав Синцов. — Може, зробимо інакше? Посидимо, поговоримо, потім помиюсь, а тоді вже повечеряємо. Правду кажучи, я недавно обідав.

— Як хочеш, — сказала Надя. — Мені ще краще! Я тебе зразу ж почну розпитувати.

Вона пересіла так, щоб дивитися йому прямо в очі, і поклала на стіл перед собою обидві руки. Синцов тільки тепер помітив, як вона одягнена. У чорній шерстяній сукні з довгими рукавами до кистей і глухим коміром, з-під якого виднів ся ще один, вузенький білий комірець. «Як черниця», — чомусь пожалів він її в цю хвилину.

Вона стала його розпитувати, як усе це було, коли він позавчора вночі бачив там, на фронті, Павла.

Розпитувала про такі дрібниці, що він зрештою всміхнувся.

— Їй-богу, не пригадую, що й де в нього стоїть і лежить, тим більше, що був уночі й думав зовсім про інше.

Хата як хата!

— А як, по-твоєму, є в нього хто-небудь?

— Кого маєш на увазі? — глузливо спитав Синцов.

— Не говори зі мною, як з дурненькою.

— А як з тобою говорити? Невже, коли опитала, сподівалась, що скажу: є?

— Ні, не сподівалась. Правильно. Ну, а все-таки? Мабуть, трудно без цього?

— Мабуть, трудно. — Він подумав про себе, що інколи буває трудно, але частіше не до того. Не тільки кажуть так, а й справді не лишається сил ні на що, крім війни.

— Може, й зрозуміла б його, та все одно казилася б страшенно! — сказала Надя, і, певно, то була правда: навіть од самої цієї думки її обличчя стало злим.

— А що тут розуміти? По-моєму, і розуміти поки що нема чого.

— Та хіба я хочу про це думати! — з раптовим притиском сказала вона. — Не хочу, а думаю. Таку вже погану вдачу маю. — І, помовчавши, спитала іншим, лагідним голосом: — А коли ти його ще, перед тим, бачив?

— Майже так само давно, як і ти, в листопаді.

— Та ви хоч по телефону розмовляєте?

— Двічі за цей час розмовляли, коли я оперативним черговим був.

— Лише двічі? — В її голосі був такий подив, ніби вона досі думала, що вони з Павлом тільки те й роблять, що розмовляють один з одним по телефону.

— Ти все-таки, мабуть, погано уявляєш реальну обстановку, в якій працює командир дивізії, та й взагалі всі ми, грішні, — не стримався він, щоб не всміхнутись.

— А я не винна, що погано це уявляю, — визивно сказала вона. — Я то хотіла!.. Він не захотів. Ти це знаєш? Про це він тобі казав?

І хоч Синцов кивнув, дав їй зрозуміти, що вже знає про це, але вона все одно стала розповідати йому, який Павло впертий і дивний чоловік, не розуміє, що там, на фронті, вона не принесла б йому нічого, крім щастя, а все інше — дурниці.

В її голосі відчувалось, що вона відступила, але не скорилась.

— Хіба коли людина щаслива, то гірше воює? — раптом спитала вона. — Тобі це краще знати!

Вона спитала прямо, а що відповісти? Сказати їй: тобі не можна бути на фронті з Павлом! А Тані зі мною — можна. Ти не вмієш там поводитись, не вмієш і не зумієш! А Таня вміє. Як це сказати їй у вічі? Як узяти на себе таку сміливість — судити чуже життя, та ще й ставити при цьому за приклад своє власне?

— Чого мовчиш? — спитала Надя. — Думаєш, як викрутитись, щоб не образити мене і Павла не підвести?

— Саме так. Про це й думаю.

— Ну й до чого додумався?

— Ні до чого не додумався. Ви з ним живете, вам з ним і вирішувати.

— А ти сміливий! — Надя глянула на нього так, піби він сказав їй щось дивовижне. — Інші зі мною бояться так розмовляти.

— А от я чомусь не злякався. Ти вже пробач.

— Навпаки, люблю, коли не бояться мене. Звикла, що чоловіки переді мною хвостами крутять на першу вимогу. Бережись, коли будеш і далі такий хоробрий, гляди, щоб не закохалась!

Легенька усмішка промайнула на її обличчі, і вона подумала: нездійсненне це тільки тому, що зараз сама не допускає такої можливості, і знову спитала про Павла:

— Розкажи мені, як ти його в передостанній раз бачив.

Синцов знизав плечима:

— Та коли це вже було, мало не півроку тому, та й бачились одну мить.

— А я його ще довше не бачила. Ні одну мить, ніяк. Одну мить, не одну мить, все одно розкажи мені, як це було.

Синцов розповів, як це було. Як його послали до командира дивізії з пакетом, де був наказ про передислокацію. Пакет треба було вручити командирові дивізії особисто. Та Артем’єва в штабі дивізії не застав: зранку поїхав у один із своїх полків на навчання.

— Яке навчання? — спитала Надя.

— Ну яке навчання? На цей раз прийшло поповнення, і вчили його наступати за вогневим валом.

— Що означає «за вогневим валом»? — знову спитала Надя.

— За вогневим валом — означає: ведуть вогонь кількома батареями і наступають так, щоб піхота йшла вслід за цими розривами на відстані двісті-двісті п’ятдесят метрів, не відстаючи.

— А коли навчання, як стріляють, холостими?

— Чому холостими? Звичайними, бойовими.

— А коли раптом щось… Коли не долетить?

— Уб’є людей. Не повинно бути недольотів. На цьому все й побудовано.

— Ну, добре, — скривилася Надя. — Як же ти його побачив?

— Побачив у полі. Він ішов у цепу, разом з солдатами. Я пішов слідом за ними і, коли наздогнав, вручив йому пакет. В ту хвилину саме дали відбій.

— А який він був?

Синцов засміявся:

— Насамперед брудний. Сніг випав і розтав, і наступали в грязюці по самі вуха. Який був у нього вигляд? У комбінезоні, весь грязюкою заляпаний. Я підійшов, доповів, він обернувся, хустиною втерся. Потім з фляги руки помив, перш ніж узяти пакет. Мабуть, поки йшло навчання, спіткнувся десь і впав на руки.

— А що він тобі сказав?

— Узяв пакет, розписався й сказав: «Можете їхати».

— І все?

— Поки розписувався на пакеті, спитав про Таню — чи жива, чи здорова?

— А про мене не сказав тобі, що їздив до мене в Москву?

— Видно, не встиг. Лише тепер я про це від нього почув. А тоді була така обстановка: вручив пакет — і жени далі, в іншу дивізію!

— І все?

— Усе.

— Набридла тобі своїм розпитуванням?

— Та трохи.

— Ми, жінки, в цьому розумінні дурніші за вас, чоловіків. Вам досить про нас знати, що ми живі-здорові. А нам, коли кохаємо чоловіка, цього мало. Ми все хочемо уявити: який вигляд він має, як встає, як лягає, як ходить, який у нього вираз обличчя, коли згадує про нас. Тому й розпитуємо вас так по-дурному. Таня твоя, думаєш, інша? Така ж сама! Я так зраділа, прочитавши в Павловому листі, що у вас тепер дочка! Таня мені тоді, тієї зими, дуже сподобалась. Просто на диво!

Вона підійшла до великого комода, що стояв під стіною, висунула шухляду й поманила Синцова:

— Іди подивись. Мабуть, ніколи не бачив такої краси.

Синцов підійшов, не розуміючи, навіщо вона його кличе. А коли зрозумів, не знав, що сказати. Та й не було куди вставити слово. Вона говорила, не спиняючись ні на мить:

— Це тепер усе твоїй дочці! Коли я в сороковому році вийшла за Козирєва й ждала дитину, він попросив — його товариші літали за кордон — привезти придане. Так воно все й досі лежить. В мене тоді на сьомому місяці…

Вона різко змахнула рукою, пояснивши цим жестом, що з нею сталося.

— Не люблю цього слова… Лікарі сказали: тому, що зробила підряд кілька абортів… Може, й так, тільки не певна, що це заслужена кара… — Вона всміхнулась — Та й за що, власне? Доброю була, жаліла вашого брата. Сама полюбляла не тямити себе від щастя і вас не примушувала ні про що пам’ятати. А виходить, за це бог карає. По-моєму, несправедливо… Даси мені адресу, і я завтра ж усе це відішлю.

— Спасибі. Поки що не треба. Не накликати б лиха! — не дивлячись на неї, похмуро сказав Синцов.

Вона засовувала шухляду й від несподіванки боляче прищикнула пальці.

— Якого лиха? — спитала вона, прикушуючи забиті пальці, а обличчя її скривилось, ніби вона готова була заплакати чи то від болю, чи від того, що почула.

— Уже другий місяць не маю ніяких вістей, — сказав Синцов. — Не розумію і боюсь.

Він не хотів говорити ні про Таню, ні про дитину, ні про свої тривога. Але тепер довелося сказати. Оця шухляда, в якій уже п’ятий рік лежало повно дитячої білизни, сама по собі була нещастям. І змусила його подумати про нещастя.

— Чому ж мені Павло не написав? — Надя все ще тримала пальці в роті.

— Він не знає.

— Як не знає?

— А звідки йому знати, коли я сам ще нічого не знаю.

— Якісь ви кам’яні всі! — Надя нарешті випустила пальці з рота. — Почекай, піду під кран! Думаєш, кривляюсь, а я бачиш як…

Вона простягла руку, і Синцов побачив, що вона справді дуже прищикнула пальці: на нігтях була синьо-багрова смуга.

— Зараз прийду.

Вона пішла, і він, чуючи, як ллється пущена на всю силу вода, думав про те, що жінки взагалі терплячіше зносять біль, так вони вже створені: «Дужчі від нас у цьому розумінні».

Надя повернулась, стріпуючи рукою.

— Так мені й треба. Бог покарав за тупість. У вас, чоловіків, завжди все на пиці написано. І я повинна була зразу по тобі побачити, як тільки прийшов, що ти місця собі не знаходиш.

Синцов розповів про послану до Ташкента «блискавку». Надя кивнула.

— Може, й справді вранці буде відповідь. А якщо до твого від’їзду так і не прийде, я одержу її за тебе і в той же день повідомлю тобі на фронт.

— Як ти повідомиш?

— Знайду, як повідомити, це вже моя справа.

Сказала так упевнено, ніби добре знала, як це зробити. По воєнному проводу, чи що? Вона може!

І хоч йому не хотілося бути зобов’язаним їй, він повірив, що вона зробить це. Було в її словах щось таке, що змушувало так думати.

— Може, все-таки залишишся ночувати? — спитала Надя.

Він похитав головою.

— Тоді мийся й будемо вечеряти. Що тобі, ванну чи душ?

— Краще душ. У ванні тільки грязюку розводити.

— Піду запалю газ. — Надя вийшла і довгенько не поверталась. Він чув, як вона грюкала дверима, пускала воду, як потім ходила ще кудись у глибину квартири, щось відчиняла й зачиняла. Квартира була велика. Потім повернулася й сказала:

— Там я тобі поклала білизну. Зовсім чисту, сама Павлові прала, хотіла довести, яка я хороша дружина, що мене треба взяти на фронт. А він не взяв. Надівай, якщо влізеш. Диви, якого вигнало. — Вона окинула його поглядом, в якому було щось звично жіноче, хоч зараз його й не стосувалося.

Потім, коли він був уже коло дверей, непевно спитала:

— Може, тобі допомогти?

Він обернувся, спершу не зрозумів, та, побачивши її очі, зрозумів. Це про руку.

— Дякую. — Він засміявся. — Я до неї вже звик. Все нею роблю. Тільки на роялі не граю.

Він не поспішаючи помився, надів Павлову білизну — білизна була саме по ньому, тільки трохи короткувата, приладнав до руки протез, надів гімнастерку, зачесався.

Лишилося підперезатись. Він повісив ремінь з портупеєю й кобурою на вішалці в передпокої: не хотів брати з собою у вапну. Треба було вийти в передпокій, але туди виходити було незручно, бо кілька хвилин тому виник там якийсь ще не зовсім зрозумілий йому скандал. Хтось, прийшовши в квартиру, галасував там, у передпокої, і Надя відповідала спочатку тихо, а тепер уже голосніше.

— Дай мені спокій, іди звідси! Скільки разів утовкмачувала, щоб не приходив без дзвінка. Яке нахабство!

— До тебе тільки так і треба приходити, — відповів гучний чоловічий голос.

— Зараз же йди звідси, чуєш? — Надя отримувалась, та її, однак, було чути. — І звідки ти на мою голову взявся?

— Я ж тобі сказав, — відповідав чоловічий голос. — Ми повернулися з поїздки раніше, ніж сподівались. І я зразу до тебе. А ти…

— Іди звідси.

— Чому?

— Поговоримо потім. Іди.

— Спочатку скажи: хто в тебе? — Чоловічий голос став вимогливим. — Думаєш, я сліпий, а я не сліпий!

Почувши це, Синцов згадав про свій кашкет і портупею. Він не знав, що гірше: лишатися у ванній і хоч-не-хоч слухати все крізь двері чи вийти в передпокій.

— Іди! Не хочу з тобою розмовляти!

— Взагалі чи зараз?

— Зараз. І взагалі! Підеш ти нарешті чи ні?

Синцов одкинув защіпку і вийшов. У передпокої світилося: біля відчинених навстіж вхідних дверей, притулившись до стіни й заклавши руки за спину, стояла Надя з виразом неприхованої люті на обличчі.

У другому кінці передпокою, при вході до їдальні, впершись руками в одвірки, у визивній позі людини, що почувала себе тут як удома, столів юнак у цивільному, в застебнутому під горло плащі, з якимось дивного кольору вицвілим волоссям.

Обличчя Синцову здалося знайомим, але далі все сталося так швидко, що він не встиг подумати, де ж він бачив цього чоловіка.

— Ось воно, явлення Христа народові! — глянувши на Синцова, п’яним голосом сказав юнак. — Тепер принаймні все зрозуміло.

— Зрозуміло чи не зрозуміло, а ти йди звідси! Іди геть, чуєш! — скрикнула Надя, і обличчя її пересмикнулось.

Видно, вона не хотіла, щоб Синцов виходив. Але тепер було вже пізно.

— Моя допомога не потрібна? — опитав Синцов, обертаючись до Наді й розуміючи, що потрапив у становище, з якого все одно немає ніякого розумного виходу.

— А він що, за викидайла при тобі? — спитав за спиною в Синцова юнак.

Надя відповіла не зразу. Спочатку подивилась туди, за спину Синцова, благальним поглядом, наче сподівалась, що її ще можуть послухатись.

— Зроби що хочеш, Ваню, але хай він іде звідси. Набридло вже його просити!

Синцов обернувся й пішов до юнака із знайомим обличчям; той ще й досі стояв на дверях і дивився вражено на Надю, ніби не міг повірити, що вона сказала ці слова.

— Ви б краще послухались і йшли звідси!

Як кожна нормальна людина, Синцов не уявляв собі, що треба говорити в таких випадках, але знав: тепер цей хлопець будь-що повинен піти геть.

— А ви краще не підходили б до мене, — сказав юнак, дивлячись прямо в очі Синцову, що підступав до нього, і, швидко й зухвало розмахнувшись, ударив його в обличчя.

Синцов зрозумів, що його вдарять, але не встиг вчасно перехопити руку. Схопив уже після удару і, вклавши всю свою силу, одірвав хлопця од дверей і з хрустом завернув йому руку за спину.

Хлопець спробував був вивернутись, змахнув лівою рукою, навіть зачепив Синцова за протез, але Синцов своєю правою ще вище загнув його руку за спину. І той, застогнавши, зрозумів, що він безпорадний щось зробити.

— Пусти!

— Виведу за двері — пущу, — сказав Синцов. — Іди спокійно, а то зроблю боляче!

Він помітив, що, коди той хлопець застогнав, Надя мало не кинулась до нього, але стрималась і знову притулилась до стіни. Лише тихо, крізь зуби сказала:

— Руки йому не зламай.

— Нічого я йому не зламаю. Тільки нехай іде спокійно.

Хлопець не сказав більше жодного слова ні Синцову, ні Наді, мовчки переступив поріг, пройшов ще два кроки по площадці сходів і спинився.

Синцов відпустив його руку й недвижно стояв у нього за спиною. Повернутися в квартиру й швиденько зачинити за собою двері було чомусь незручно.

Юнак поворушив за спиною рукою, немов пробував, чи вона ціла, потім опустив її, ступив ще крок і обернувся до Синцова. На його обличчі була не злість, а здивування: не сподівався, що його так скрутять. Може, і вдарив тому, що побачив протез. Коли так — сволота! А може, просто сп’яну.

Чи то дивуючись, чи запам’ятовуючи, юнак якусь мить постояв перед Синцовим і пішов сходами вниз.

Коли Синцов повернувся до квартири, Надя ще стояла там, під стіною.

— Отак, — мовив Синцов, не знаючи, що сказати, І помацав рукою обличчя. З носа юшила кров.

— Зніми, — озвалася Надя, одриваючись від стіни й підходячи до нього. — Тобі накапало на гімнастерку. Я заперу, а то потім не одмиєш.

Він не перечив і скинув через голову гімнастерку.

— Я заперу, — повторила Надя. — А ти посидь у їдальні. Відкинь голову назад, швидше пройде.

І він пішов до їдальні й сів. Витяг з бриджів носову хустину, витер кров і так сидів, закинувши голову й думаючи про того хлопця, що пустив йому з носа юшку.

П’яний чи тверезий, все одно ясно: коли немає Павла, в нього тут, у домі, свої права. Тільки б вона не пояснювала, не викручувалась І Хоч би обійшлося без цього…

— Як? — входячи опитала Надя.

— Ніби пройшло.

Синцов підвівся з крісла й поглянув на стіл, накритий за всіма правилами на два прибори. На ньому стояли і горілка, й ковбаса, і ще якась закуска, і навіть (невідомо де роздобуті свіжі огірки.

— Гімнастерка хай тим часом повисить, підсохне, — сказала Надя. — Сідай до столу так. Не дуже він тебе вдарив?

— Як курка лапою. Ніс у мене слабкий. Завжди так було, ще в дитбудинку. Як тільки ніс зачеплять — і готовий. Я навіть відмовлявся битись до першої крові, бо це було невигідно мені, — засміявся Синцов від того, що так раптом згадав про дитинство.

— Він якийсь скажений! Правда? — сказала Надя. — І так завжди, коли вип’є! — Сказала як про людину, котру Синцов повинен був знати й до цієї зустрічі. — Може раптом звідкілясь узятись, навіть не подзвонивши. І взагалі поводиться так, можна бозна-що подумати! Те, чого зовсім немає.

— Слухай, облиш… — сказав Синцов, і в його голосі було щось таке, що змусило її замовкнути.

— Закуску клади собі сам, я не знаю, що тобі подобається. — Надя наливала в чарки горілку. І, поки Синцов накладав собі закуску, розсміялась.

— Чого смієшся?

— Злякалась, що ти йому руку зламаєш. А взагалі смішно! Мабуть, тепер не зможу дивитись на нього без сміху, коли побачу. Тільки бракувало, щоб ти йому руку зламав, ото була б історія! — сказала вона так, ніби цій людині ніяк не можна було ламати руки і Синцов повинен розуміти це.

Синцов знову спробував згадати, де ж він бачив того юнака, але так і не згадав. А питати не хотів.

— Не буду тобі брехати, — сказала Надя. — Я з ним раніше, до Павла, знайома була. І він цього досі ніяк забути це може.

— Я ж просив тебе не говорити про це, — повторив Синцов.

— Гаразд, не буду. Невже ти розкажеш це Павлові, зробиш таку дурницю?

— Не хвилюйся, не зроблю. Досить з нього там турбот і без тебе.

— Саме так — без мене. А якби я була з ним там, не сталося б нічого тут. Думаєш, я хочу цього? Думаєш, коли Павло зі мною, мені хтось ще потрібен? А коли його нема, ось так усе й виходить…

На цей раз вона, здається, була щирою, пояснила, як було насправді, не викручуючись. І Синцов не спинив її.

— Еге ж, отак усе… — помовчавши, замислено сказала Надя і взялась пальцями за чарку, але не підняла її, а тільки покрутила в руках і поставила знову на стіл. — А їхати до нього на фронт хочу і готова хоч завтра.

— Пробач мені, звичайно, — сказав Синцов, — але виходить, судячи з твоїх же слів, так: або Павло повинен возити тебе за собою, або в тебе тут, у Москві, іншого виходу нема, ніж усе це…

— Авжеж, виходить так. Виходить, іншого виходу нема. А які інші виходи? То в театрах різні виходи: головний, запасний, пожежний і ще якісь там. А в житті з будь-якого становища лише єдиний вихід. Не вмію я одна жити, от і все! Дехто в цьому не признається, а я признаюсь. Тільки в цьому й різниця. І з тобою звела б доля в інший час, і на тебе б, мабуть, оком кинула. А те, що ти Павлові нічого не скажеш, краще для нього. А коли б сказав, усе одно брехала б йому відчайдушно до кінця. Клялась, божилася б, не знаю, чого б тільки не вигадала, тому що боюся без нього лишитись. А боюся лишитись тому, що кохаю. Якщо хочеш знати, навіть коли вже з Козирєвим жила, все одно Павла не забувала. Так уже мене доля йому нарекла. Таку, яка я є, такому, який він є. І ви, чоловіки, повинні розуміти такі речі…

Синцов слухав і думав про те, що поняття «ви, чоловіки», для неї й улюблене, й вороже — все разом. І він для неї теж частка цього поняття, теж чоловік — не зараз, то в інший час, як вона сама сказала. І розмови про те, що він повинен її зрозуміти, можуть дуже далеко завести…

Він підняв чарку:

— Не вдаючись у все інше, випиймо за Павла.

— Тільки коли віриш, що я кохаю його. Коли ні, краще не пити!

Синцов нічого не відповів на це. Мовчки взяв і випив. Усе це слова. Кохає, не кохає! Нехай самі вирішують. «Пашка теж не маленький. Нехай буде здоровий там, на фронті. І далі від усього цього, хоча б поки війна!»

— Спасибі, що все-таки вишив за нього зі мною, — розчулено сказала Надя. Вона теж винила свою чарку до дна і зразу налила другу. — А тепер я за твою Таню! Я так хочу їй добра, що нехай краще зі мною буде якесь нещастя, як із нею! Готова на це. Щиро тобі кажу!

Синцов скривився. «Припустімо, щиро, але ж є в твоїх словах щось таке, чого люди не повинні говорити одне одному, навіть коли їм у ту мить здається, що вони кажуть щиро».

— Не треба так говорити, — промовив він уголос. — Мене війна зробила забобонним.

Він випив свою чарку, і вона теж випила. І, випивши, спитала з цікавістю:

— Невже війна справді зробила тебе забобонним?

— Як тобі сказати? І правда й неправда, щось середнє. На війні є щось таке, що штовхає людей до забобонів.

— А я не забобонна. Коли Козирєв загинув, у мене ніякого передчуття зовсім не було. Навпаки, як проводжала його на війну, думала, що вже з ким, з ким, а з ним нічого не станеться.

Синцов підвів очі від тарілки й подивився на Надю.

Колись у Сталінграді, розповідаючи Павлові, з чого почав війну, він розповів і про те, як тоді загинув Козирєв. Але чи говорив їй про це Павло? Може, й не говорив…

Синцов очікувально дивився на Надю, а вона, втупившись у стінку, задумливо качала по скатерті м’якушку хліба. Потім сказала рівним голосом:

— Розкажи мені докладно все, як це було, як він застрелився. Все хочу тебе спитати про це, та ніяк не зважусь. А зараз оце зважилась. «Виходить, усе-таки сказав їй, за язик його хтось сіпав! — невдоволено подумав Синцов про Артем’єва. — А втім, чого не скажеш жінці, з якою живеш? Настала хвилина і сказав».

Вона просила докладно, а йому здавалося, що саме цього й не треба: куди і як стрілився Козирєв і який вигляд мав після того? Застрелився, то й застрелився. Про таке чим менше розповідати, тим краще.

Розповівши, як вони знайшли Козирєва там, у лісі під Бобруйськом, і як він, гадаючи, що це німці, стріляв по них, а потім вистрелив у себе, Синцов не сказав їй більш ні про які подробиці. Не сказав і про своє поранення. «Мабуть, уже знає про це безглуздя від Павла, а коли не знає, то навіщо їй знати».

Надя мовчала. Потім промовила, дивлячись на стінку:

— В одному лише була перед ним винна: вийшла за нього заміж, кохаючи його менше, ніж він хотів. А більше ні в чому не була винна. І чекала його з війни так, що, коли це правда, як пишуть у віршах, чеканням можна врятувати, врятувала б. Але все це дурниці! — додала вона глухо.

І, одірвавши нарешті погляд від стіни, подивилась на Синцова похмурими, вологими очима. «Справді, дурниці», — з якоюсь розсудливою легкістю подумав Синцов. Він спочатку піддався її похмурому тонові, а коли вона сказала про себе «чекала з війни», раптом подумав: «Навіщо вона так? Коли чекала? І скільки?

Адже все це сталося вже на сьомий день війни…» «Справді, дурниці», — подумки повторив він з непримиренністю людини, яка прожила на війні три роки і знала, почім ківш лиха, якщо це справді лихо, а не розмови про нього.

Але Надя не помітила зміни в його настрої і вела далі, вже не до речі, говорила тим же похмурим тоном, який тепер здавався йому фальшивим:

— Коли визволять ті краї, поїду шукати його могилу.

Не заспокоюсь, поки не знайду. Єдиний обов’язок, котрий лишився за мною. Більше я йому нічого не винна. А це винна.

— А хіба тебе не повідомили тоді, де його поховали?

— Ні. Мені тоді подзвонили, що він загинув, і сказали, що вирішено поховати його в Москві, що вже поставили труну на машину, призначили супровід і повезли. А ті виявились такою сволотою, що не довезли, покинули. Я ще їх розшукаю!

— Чому сволотою? Навіщо так говорити? — сказав Синцов. — Можливо, загинули десь по дорозі разом з машиною під бомбами. Ти, видно, не уявляєш, що тоді на дорогах творилося. Люди, мабуть, загинули, а ти їх сволотою обзиваєш. Навіщо так?

Все, що вона тепер говорила, дратувало його, і йому хотілося перечити. Здавалося б, гірші слова вислухав від неї спокійно: і про те, що зраджує Павла, і про те, що дивиться на це, як на неминуче. Слухав і не сперечався: хай вам біс, вирішуйте самі! А от зараз, коли заговорила про того свого Козирєва, який давно загинув, раптом вразила якась неправда в її словах. Стало соромно за неї перед тією загиблою тоді людиною і перед усіма тими, хто загинув тоді, і взагалі перед тим часом. «Сволота, труни не довезли», «Я ще їх розшукаю…»!

Знайшла про що думати, згадуючи той час!

— Гімнастерка моя не висохла?

— Зараз погляну. — Надя вийшла з кімнати й повернулася з його гімнастеркою. — Можеш надівати.

Але перед тим як віддати йому в руки, затримала.

І, вказавши пальцем на його нашивки за поранення, спитала:

— Мені Павло казав про Козирєва, що він поранив тебе, коли ви хотіли його врятувати. Це правда?

Синцов кивнув і взявся за гімнастерку, але Надя все ще тримала її.

— Коли зопалу сказала тобі про ці нашивки, потім відчула, що ляпнула дурне: одна ж через нього, так?

«Нічого ти тоді дурного не сказала, — подумав Синцов. — А зараз от говориш дурниці, щось із себе корчиш».

— Він міг тебе вбити, — задумливо промовила Надя.

— Поговоримо про щось інше! — Синцов забрав гімнастерку. — Міг убити, міг і не вбити! А може, навпаки, врятував? Звідки ти знаєш? Коли б я не потрапив до госпіталю, можливо, мене саме тоді й убили б? Якщо на війні почнеш докопуватись, чому, через кого, від чого, хто живий і хто вмер, психом станеш.

Кажучи все це, він надів гімнастерку, пішов по ремінь і портупею до передпокою і повернувся назад.

— А от про ці нашивки часом думаєш: краще б їх не вводили, щоб і на запитання не відповідати, і самому менше згадувати. Що в цьому хорошого?

— Бачу, ти вже зібрався, — сказала Надя, збита з пантелику його тоном. — Але все-таки, як тепер полюбляють говорити, ми з тобою росіяни. Давай вип’ємо ще по одній, по останній. А то дороги не буде.

— Дорога буде! Далі фронту ніде не дінусь! — усміхнувся Синцов. — Коли б тільки дощ завтра не пішов. Бо тоді й справді останні п’ятдесят кілометрів буде не дорога, а мука.

Він налив чарки собі й Наді і підчепив виделкою де товщий шматочок ковбаси. Вони цокнулись і випили.

— Подзвони мені завтра вранці, якщо не одержиш «блискавки».

— Добре, — сказав Синцов. — Якщо не одержу, подзвоню. — І раптом згадав: — А як же з твоїм листом Павлові?

— Не буду йому писати.

— Як це не будеш?

— Нема настрою. Побачиш — розкажи про мене.

— Можу не зразу побачити.

— Нічого, сам тебе знайде. Він же знає, що ти в мене був. Знайде, не турбуйся, — повторила Надя, усвідомлюючи свою владу над Павлом. Це покоробило Синцова. — Коли б сіла сьогодні писати, мучилася б, як краще набрехати про себе, щоб спокійно жив, не хвилювався. І перед тобою було б незручно, що ти повезеш такого листа. А на словах що схочеш, те й скажи. Твоя справа. «Ох і зухвала ж ти, — подумав Синцов з якимось навіть здивуванням перед рішучістю цієї жінки звалити все — і правду і неправду — на його плечі. — І зухвала, і обачна — все разом! Майже певна: не скажу її чоловікові нічого про те, чого він не повинен знати. І це так. Справді, не скажу».

— Дзвони про телеграму. Одержиш чи не одержиш, все одно дзвони, — сказала Надя. — Якщо після десятої, подзвони на роботу.

Вона відірвала ріжок від газети, що лежала на столі, написала на ньому телефон і подала Синцову.

— Здивований, що працюю?

— Ні, чому ж? — Синцову стало незручно, що він і справді здивувався з цього.

— Нічого, не ти перший. А я вже давно працюю.

— Ким?

Надя засміялась:

— На це нелегко відповісти. Якщо двома словами, — я «палочка-виручалочка». В театрі працюю, — додала вона серйозно. — Завідувала костюмерною, була адміністратором, ролі на машинці друкувала. Робила все, що просили. Чоловіка вбито, мамочка в евакуації, а я — тварина суспільна. На початку війни пішла туди з нудьги, а потім звикла. Останнім часом перейшла в помрежи.

— Що це означає? — Синцов мало тямив у театральному житті.

— А це той, хто веде виставу. Хіба тебе не дивує, що всі актори завжди вчасно виходять і йдуть зі сцени, і за сценою стріляють вчасно, і вчасно море шумить, і собаки вчасно гавкають… Так от усе це я!

Як тільки Надя почала розповідати про театр, Синцов раптом збагнув, хто був той хлопець, котрого він виставив за двері, про якого вона говорила так, ніби його не можна було не знати.

Ну звичайно ж, він знав цю людину з кількох ролей у кіно ще до війни і тепер, під час війни. То був дуже хороший артист, принаймні Синцову він подобався. А дивне, ніби вицвіле волосся, що заважало зразу впізнати його, мабуть, пофарбоване для зйомок у якомусь новому фільмі. «От накоїв би лиха, коли б йому руку зламав», — з запізнілою тривогою подумав Синцов. Подумав без злоби, бо при своєму доброму ставленні до Артем’єва не міг співчувати йому до кінця. «За що боровся, на те й напоровся». Але одразу ж, виправдовуючи Павла, подумав: «А що ж йому робити, коли кохає її?»

І згадав обличчя артиста, як той стояв на порозі й дивився на Надю. «А може, й цей кохає?»

— Виходить, Павло так і не сказав тобі, що я працюю? — спитала Надя.

— Ні, не казав.

— Бо для нього це байдуже. Він і на фронті сміявся, коли я казала, що піду до нього в друкарки. І даремно. І все інше встигала б, що йому треба, — вона всміхнулась, — і чудовою друкаркою була б. У мене золоті руки. Суща правда! В разі чого, прогодую себе. — Вона знову всміхнулась, кивнувши на обідній стіл: — Хоч це, звісно, не на мою карточку і не на мою зарплату. Але, між іншим, і не на його атестат. Рештки колишньої розкоші. Ще й досі, як Козирєвій, дають щомісяця ліміт по твердих цінах. І від колишньої поліклініки поки що не відкріпили. І мамочку та інших родичів підгодовую, і ліки, коли вони хворіють, дістаю. Павло сердиться на мене, що прізвища не змінила. Даремно. Коли вийшла за нього заміж, десь там не похвалили за це, вважали, що мала б ще у вдовах походити. Але не так і розгнівались, щоб позбавити життєвих благ. Користуюсь поки що. Смачна була ковбаска?

— Непогана.

— Бачиш, як добре. А то б хвіст оселедця або, в кращому разі, вінегрет.

— Обійшлися б і тим.

— Звичайно, обійшлися б. Не дадуть — не повішусь. Тільки мамочка і родичі страшенно на мене за це розсердяться. Гаразд. Пора прощатися. Поцілувати тебе на прощання після всього можна? Хай бог боронить тебе від лиха, як наші театральні бабусі кажуть…

І вона, із серйозним, навіть трагічним обличчям, перехрестила Синцова.

Спускаючись сходами, він чув, як Надя все ще стоїть там, нагорі, в тиші, біля відчинених дверей. У всьому цьому прощанні було щось таке, що знову роздратувало його проти неї. Прощалась так, ніби свічку за тебе в церкві ставила, сама в те не вірячи. «Тепер попам знов добре живеться, знову свічками торгують», — уже виходячи на вулицю, подумав він з ворожістю хлопчиська, що виріс у дитячому будинку.

Розділ одинадцятий

Бог не оборонив Синцова од лиха.

Прокинувшись о п’ятій ранку, вік пішки прийшов з гуртожитку при комендатурі на телеграф, сподіваючись повернутися до того, як водій прижене відремонтованого віліса.

У віконце «До запитання» простяг посвідчення дівчині, що спала, впавши обличчям на стіл. Не тій, що була в перші рази, коли він заходив учора вдень, і не тій, що була останнього разу, коли він зайшов уже пізно ввечері від Наді, а новій, третій. Вона важко прокинулась і, взявши в нього посвідчення, почала перебирати пачку листів і телеграм. Перебрала всю її від початку до кінця, зажмурилась, протерла очі й стала перебирати знову. На цей раз знайшла. Остання телеграма в пачці, виявляється, була для нього. Все-таки він домігся свого, діждався своєї біди!

Він стояв біля віконця і вже вкотре перечитував телеграму, поки хтось не торкнув його за плече:

— Відступіть од віконця, товаришу військовий.

Синцов відступив, ще двічі перечитав телеграму, не те щоб не розумів її — що ж тут незрозумілого — а не міг звикнути до того, що вона існує.

У телеграмі після адреси стояло: «Пологи передчасні Вірочка померла листи одержали Таня двадцять шостого виписалась двадцять восьмого вилетіла армію заборонила писати хотіла сказати сама Овсянникова».

Він одійшов від стойки і, пошукавши очима, де можна б сісти, мало нб впав на лаву і почав думати, що ж йому робити тепер після цієї телеграми. «Вірочка померла…» Якось узимку, готуючись до свого від’їзду, Таня спитала, як звали його покійну маму. Не сказала, навіщо питає, а, виходить, ще тоді вирішила: якщо буде дівчинка, назвати її ім’ям матері. І назвала.

Виявляється, лише для того, щоб згадувати, що Вірочка померла. Скільки років тепер буде згадувати про це — рік, два, чи п’ять, чи поки не народить другої дитини, якщо народить? На все це зараз ніхто не відповість. І вона сама теж.

Тільки ненадовго назвали дочку Вірочкою. Все так і вийшло, як він боявся. Не доїхала. Народила дівчинку там, у Арисі, десь наприкінці першого тижня квітня, народила й поховала. А сама, виходить, виписалася з лікарні тільки через п’ятдесят днів після пологів. Отже, тяжко хворіла. І могла вмерти.

Тоді, весною сорок третього, захворівши на тиф, вона була вже при смерті і вижила тільки чудом, як згодом, сміючись, сказала йому: «Твоїми молитвами!» А тепер, якщо цілих п’ятдесят днів у лікарні, значить, було так погано, що не хотіла ні брехати, ні писати правди, бо ж його до неї з війни все одно ніхто не відпустив би.

Він любив її такою, яка вона була, — невеличкою, худенькою, легкою, мов дитина. Такою, що, поки вона не завагітніла, її легко можна було підняти на руки. Він відчував і жагу, і ніжність до її тіла — саме до такого, а не до іншого. Але зараз згадав це тіло з тривогою — і його легкість, і його худорбу, бо в усьому цьому була небезпека для неї. Хоч у телеграмі й сказано, що вона виписалася з лікарні, але ще невідомо, як виписалась і в якому стані. Вирішила не повідомляти про смерть дитини, сама хотіла сказати. І не повідомляла. Вирішила, що годі вже бути в лікарні, і виписалась. І мало того, що виписалась, — вирвалася на фронт першим же літаком, на який потрапила.

А чому народила в Арисі? Чому передчасно? Чому?..

Та необачно хтось штовхнув — і все! Хіба довго її штовхнути? А може, посковзнулась, упала десь із підніжки.

Його пересмикнуло, коли він уявив собі, як усе це могло бути. А може, нічого такого й не було, просто їй не можна було родити. І не можна буде взагалі. І це для неї самої ще страшніше, ніж коли б вона впала.

Двадцять восьмого — це позавчора. Отже, поки він їхав сюди, вона вже вилетіла з Ташкента. Напевне, влаштувалася на один з літаків, які звідти переганяють. Так і тоді летіла з Ташкента під Сталінград.

Що вони там одержали його листи, це добре. Хоч через військову цензуру нічого відверто й не скажеш, але він написав так, щоб вона зрозуміла, куди передислокув'али їхню армію. Написав: «Живу навпроти того місця, звідки ми йшли, коли я вперше тебе зустрів». Навряд, щоб це викреслила цензура. А вона, не дивлячись на карту, могла зрозуміти, що вони тепер стоять навпроти Могильова. Все інше, маючи на руках документи про повернення до своєї частини, могла уточнити дорогою.

Звичайно, вона мала змогу лишитися там, у Ташкенті.

Після невдалих пологів і п’ятдесяти днів лікарні дали б відпустку через хворобу. І мати, видно, вмовляла. Та, мабуть, не вмовила. Коли б жива була дитина, лишилася б. А раз дитини немає — не захотіла.

Може, вона зараз навіть не рада, що зосталася жива.

Хоч йому самому ця думка здавалася безглуздою: буде чи не буде в них дитина, хіба це може для нього стояти поряд з її життям і смертю. «Як усе тепер складеться в нас?» — подумав він. І згадав, як майже рік тому вона повернулася після тифу до армії і, перед тим як з’явитись до себе в санітарний відділ, приїхала прямо до нього, вся з голови до ніг у пилюці злізла з попутної машини. І коли він пішов доповісти начальникові оперативного відділу полковнику Перевозчикову, що до нього після госпіталю приїхала дружина й залишиться до завтра в нього в землянці, Перевозчикав невдоволено сказав: «До завтра дозволяю. А взагалі влаштовувати вам тут, в оперативному відділі, родинне життя не обіцяю». «А хто це може обіцяти в час війни? Хто й кому?

Ніхто й нікому», — подумав Синцов уже не про те, що було рік тому, а про те, як буде тепер, коли вони знов опиняться разом на фронті. І чомусь уявив її, як минулого року після тифу, остриженою, хоч тепер цього не могло бути.

Чому вона має бути стриженою? Правда, вона якось говорила йому, що коли жінки метаються в пологах, збивають собі цілий ковтун на голові, то їм обрізають, вкорочують волосся. «Але я не дам, — сказала вона. — Насилу викохала!» — «Як це не даси?» — «Перехитрю їх. Не охну, поки не народжу».

Так, тепер усе це було позаду…

При виході з телеграфу, на стіні, висіло вчорашнє зведення: німці вели розвідку боєм під Тирасполем, ми потопили у Фінській затоці їхнього підводного човна, партизанський загін, що діяв у Могильовській області, висадив у повітря три німецькі автомашини, а якісь насильно призвані до німецької армії французи з Лотарінгії Жозеф Б. і П’єр В. перейшли до нас, хвалили нас і лаяли німців…

Синцов бачив це зведення ще вчора, але воно й досі висіло, бо нові газети ще не вийшли. І хоч між душевним станом, у якому він дивився на нього вчора й сьогодні, була величезна різниця, зведення лишалось тим самим.

І війна була та сама. І щось змінити на ній могли тільки спільні зусилля мільйонів людей. А твоє власне горе нічого не міняло!..

Лише одне не зрозуміло: чому саме з Танею мало все це статися? Чи на тому світі відплатиться? Дехто вважає, що людям релігійним легше думати про смерть. Легше чи не легше — невідомо, а от що бога нема — це точно!

Усе ще неспроможний думати ні про що інше, він дійшов до комендатури, побачив коло неї віліса, поздоровкався з водієм, спитав його, чи все гаразд, почув у відповідь, що бензину вистачить до місця, зайшов до комендатури, відмітив відрядження, забрав шинель і плащ-палатку, які лишив у гуртожитку, сів у машину і поїхав у Архангельське до Серпіліна. Їдучи, він так задумався, що навіть не помітив, як по дорозі почався дощ; водій, спинивши машину, заходився напинати тент.

Лише в Архангельському, йдучи мокрою алеєю, під лагідне шамотіння вже ущухлого дощу, Синцов остаточно взяв себе в руки, щоб прибути до начальства, як і належить військовій людині, далеким од власних почуттів і здатним виконувати чужі накази.

Серпілін чекав Синцова в себе в кімнаті, він був у чудовому настрої, який не облишав його з учорашнього дня.

Невідомо, що більше вплинуло вчора на головного терапевта: відвертість, з якою Серпілін пояснив, чому саме треба йому швидше повернутися на фронт, чи історія хвороби разом з аналізами, що їх показала головному терапевтові Баранова, чи самий медичний огляд, після якого, поплескавши Серпіліна по голому плечу великою білою рукою, головний терапевт з веселим подивом сказав: «А ви міцний, на диво!» Зрештою все вийшло якнайкраще.

Головний терапевт звелів прискорити комісію аж на три дні і, прощаючись, кивнув на Баранову:

— Інші страхуються, намагаються продержати свого хворого зайвий тиждень, а вона, навпаки, тільки й думає, як би вас швидше на фронт випхати! Ваше щастя, з лікарем вам повезло!

Пожартувавши, сам не знав, як правильно сказав.

Справді, щастя! Як не дивно, Серпілін остаточно зрозумів, що вона кохає його, саме там, у головного терапевта, коли відчув, — з якою силою вона зичить йому того ж, чого хоче він сам.

А ввечері вона захотіла, щоб він лишився в неї, і він лишився, і зрозумів, що їй добре й буде добре з ним.

І сьогодні весь ранок після всього перебував у тому, мабуть, коли подивитися збоку, навіть смішному, одверто щасливому настрої, який особливо гостро відчувають немолоді люди.

Коли Синцов постукав і ввійшов, Серпілін був одягнений уже не по-санаторному, а, як завжди, в гімнастерці, тільки без пістолета на ремені.

— Не пощастило погуляти: дощ не пустив, — сказав він. — Їхати готовий? Карти одержав?

Синцов відповів, що й сам він, і машина готові, але карти одержить тільки після десятої години.

Серпілін подивився на годинника.

— Почнемо з листів. — Він узяв зі столу два конверти й віддав їх Синцову. — Якщо приїдеш уночі, нікого не турбуй. Повідом оперативного чергового, що з’явився, а вранці доповіси обом — і Захарову, і Бойкові. Коли поцікавляться, можеш висловити особисті враження.

Серпілін сказав «можеш», але Синцов відчув з його тону, що саме цього він і хоче.

— Я їм там, у листах, пишу, що через п’ять днів буду на місці. Сьогодні зранку, як бачиш, одягся; домовився поїхати в Генштаб, нагадати про себе. А після обіду зніму, походжу ще в санаторному. Тут, коли наш брат, не діждавшись виписки, форму надіває, дивляться з підозрою: було так, що й тікали.

Серпілін вдоволено повів плечима і, по-солдатському засунувши під ремінь великі пальці, перевірив заправочку, сів до столу.

— Є особиста розмова. Сідай, Іване Петровичу.

Синцов сів. Серпілін давно не звертався до нього так, з того дня, як після госпіталю викликав до армії й узяв до оперативного відділу.

— Ти мені потрібен, — помовчавши, ніби востаннє приміряючись, сказав Серпілін.

Синцов ждав, що буде далі: коли потрібен, то потрібен. Але все-таки навіщо?

— Учора, коли ти був, я обіцяв виконати твоє прохання — повернути в стрій. А вже без тебе подумав: можливо, запропоную тобі інше, коли ти вже йдеш з оперативного відділу. Поки я тут лікувався, дружина мого сина вийшла за Євстигнєєва, одружилася вдруге. Тепер маю родича, але втрачаю ад’ютанта. До фронту доїдемо, і відпущу. А про тебе вчора згадав, як у мене був за ад’ютанта, коли з оточення виходили. І подумав, чи не повторити. Потрібна твоя згода. Для ясності уточнюю: перетворювати ад’ютанта в денщика, як робить дехто, звички такої не маю. А тепер, коли є запитання, прошу.

Насправді ж він запитань не чекав; йому здавалося, що Синцов охоче залишиться при ньому. Чим далі йшла війна, тим більше він вірив, що підлеглі люблять служити під його началом, крім тих, кого він сам вважав за непридатних до служби. І звичка думати саме так згодом стала впевненістю, почасти самовдоволеною, хоч сам він за собою цього не помічав.

Синцов зовсім не був готовий до пропозиції стати ад’ютантом Серпіліна. Але слова «ти мені потрібен» не давали йому права відмовити людині, без допомоги якої він взагалі не повернувся б до армії. Сказати «ні» не можна було, а про все інше ще буде час подумати.

— Якщо потрібен вам, запитань нема.

— Тоді спасибі. — Серпілін вважав, що з цієї хвилини справу вирішено, але, згадавши вчорашнє прохання Синцова, для годиться додав: — Якщо погано себе почуватимеш у цій ролі, прийдеш і скажеш. Тримати не стану, відпущу зразу, як знайду іншого. «Знайду іншого… Коли буду хороший для тебе, шукати іншого не станеш. А коли сам вважаю, що не буду хороший для тебе, навіщо йти?» — подумав Синцов.

Відповідати: «Поживемо — побачимо», — не годилося, а відповідати якось інакше не хотілось.

Ним іще володіла якась дивна байдужість. Він з такою тривогою думав про Таню, що все інше кудись відсунулось і на якийсь час йому здавалося не дуже важливим.

— Ну що ж! — Серпілін сприйняв його мовчання за згоду послужити в ад’ютантах і не думати ні про що інше. — Готуйся до виконання нових обов’язків. А тим часом працюй, як і досі, в оперативному. Як там у вас, що думають про майбутнє?

— У нас в оперативному відділі, товаришу командуючий, поки не одержать наказу «думати», не думають, тим більше про майбутнє. — Синцов уперше за весь час усміхнувся.

— Не викручуйся. — Серпілін теж усміхнувся. — Коли і що почнеться, будемо вважати, як завжди: нікому, крім Ставки, невідомо. І нам з Захаровим і з Бойком — також. А от коли ви особисто, товариші офіцери оперативного відділу, маєте намір наступати? Що у вас молодотурки про це думають?

Молодотурками, кепкуючи з них, Серпілін називав тих задерикуватих молодих операторів, котрі в розмовах між собою все планували по-своєму і в душі мали себе за людей, які мислять щонайменше нарівні з командуючим армією, а то й вище.

— Чого мовчиш? Говори. Нікому не скажу.

— У нас в оперативному відділі більшість схильна до того, що почнемо в половині червня.

— А точніше?

— Точніше — єдиної думки не склалося.

— А що в половині червня — думка склалася?

— Склалася. Навіть нашому метеорологові дорікали, що поганий прогноз дає про опади в половині червня.

— А такої думки, що німець і цього літа, як на Курській дузі, першим почне наступати, не припускають у вас в оперативному відділі?

— Про це не думають. Жодне розвідзведення не дає для цього підстав. Усе, що стояло проти нас і на фронті, і вглибині, так і стоїть без ніяких змін.

Серпілін поглянув на годинника:

— Десять хвилин ще маємо. Розкажи хоч коротко, як живе наша з тобою сто одинадцята?

Синцов почав розповідати про сто одинадцяту, як вона живе і кого там бачив. Коли дійшов до Ільїна, Серпілін похитав головою, ніби сам собі здивувався:

— Давно не бачив Ільїна. З Курської дуги, з присвоєння Героя. Ні, ще раз бачив, узимку, коли командирів полків збирав. Тепер на війні порядок, кожному — своє, — сказав Серпілін з несподіваним для Синцова відтінком смутку. — Надто велике господарство під руками. І хотів би, як раніш, дотягтися до командира полку, та не завжди дотягнешся. То де, кажеш, штаб Ільїна стоїть?

— У лісі, три кілометри на південь од Селищі.

Серпілін наморщив лоба й замислився. Потім сказав:

— Коли так, то в нього на правому фланзі великий яр проходить, недалеко від Кричевського шляху. Ми в тому яру в ніч на тридцяте липня збиралися, а потім до шляху поповзли. Так чи ні?

— Так, — відповів Синцов.

— Зараз згадав?

— Ні, там. Як побачив, зразу згадав.

— Згадав, а мені не розповідаєш.

— Усього не розкажеш, товаришу командуючий. Там де не ступиш — то про одне згадаєш, то про друге…

— Так, це правильно, що там де не ступиш — і згадка, — замислено мовив Серпілін.

І, мабуть, тому, що згадав сорок перший рік, вийшов із стану веселого збудження, в якому був цілий ранок, і помітив змарніле обличчя Синцова.

— Чомусь ти невеселий? Учора веселіший був.

Коли б Серпілін помітив це раніше, Синцов не став би сповідатися перед ним, знайшов би в собі силу сказати, що все нормально. Але згадка про той яр, де вони тоді вночі причаївшись лежали за кілька кроків один від одного, — і Серпілін, і він, і Таня, — змусила Синцова сказати, що сталося.

— Он яке у вас із нею горе. А я навіть не спитав, вилетіло з голови… Соромно перед такою, як вона, жінкою… Кажеш, назад до армії вилетіла? — ще раз спитав Серпілін.

— У телеграмі так.

— Звичайно, — сказав Серпілін, — якби народила, на гарматний постріл не підпустив би назад до війни. А коли таке діло, зрозуміти її, звісна річ, можна. — І, похитавши головою, повторив: — Як же це так, навіть не спитав тебе про неї! Чи мозок при тій аварії так трусонуло, що памороки забило? Так ні, начебто лікарі не підтверджують цього, кажуть, навпаки, щасливо обійшлося.

Він підвівся з-за столу і вперше за всю розмову затримав погляд на руці Синцова в чорній рукавиці.

Синцову здалося, що Серпілін зараз щось скаже про його руку. А Серпілін сказав зовсім про інше. Постояв, помовчав і спитав:

— Я пригадую, ти казав, що рано сиротою зостався, через дитячий будинок пройшов? Так? Не брешу?

— Все правильно, товаришу командуючий…

— Що ж тут правильного? — несподівано для Синцова заперечив Серпілін. — Навпаки, неправильно, коли людина змалку росте без батька, без матері. А скільки їх тепер після війни буде таких… — І так само несподівано сказав про себе: — А мені ось уже півсотні. І живого батька маю. Чекаю сьогодні до себе. Євстигнєєва по нього в Рязанську область послав. Перепустку оформив, щоб до Москви пустили… А ти їдь. Скоро побачимось.

Коло воріт санаторію поряд зі своїм вілісом Синцов побачив інший, знайомий віліс Серпіліна і знайомого серпілінського водія Гудкова, з яким командуючий потрапив у аварію. Синцов не думав, що Серпілін після такої аварії залишить його в себе водієм. Виявляється, залишив.

Водії розмовляли, а по майданчику, на якому стояли віліси, заклавши руки за спину, ходив ад’ютант Серпіліна Толя Євстигнєєв.

— Здрастуй, Толю! — привітався Синцов.

В оперативному відділі вони всі називали його Толею і тому, що був ще дуже молодий, і тому, що добре ставилися до нього, бо він, приходячи до оперативного відділу з усякими дорученнями командуючого, ніколи не намагався підкреслити своє ад’ютантське становище.

— А я саме вас чекав, коли ви від командуючого повернетесь, — сказав Євстигнєєв.

Синцов спочатку подумав, що Євстигнєєв догадується про розмову, яку мав з ним Серпілін, і хоче дізнатись, чим ця розмова скінчилась. Але Євстигнєєв поцікавився іншим: що нового там, у штабі армії. А Синцову теж хотілося спитати Євстигнвєва, що являла собою його ад’ютантська служба. Одне діло — здалеку, а інше — зблизька. Але стримався. Поки людина ще виконує свої обов’язки, дізнаватись у неї про такі речі незручно. Замість цього, поглянувши на забризканий грязюкою віліс з прикрученими до нього запасними каністрами, спитав:

— Чув сьогодні, що ти по батька командуючого їздив. Привіз?

— Не привіз. — Євстигнєєв ухилився від подробиць. — Піду доповідати.

Вони попрощались, і Синцов, сідаючи у віліс і дивлячись услід Євстигнєєву, відчув себе без вини винуватим перед ним. А якби й не погодився зайняти його місце, нічим йому не допоміг би. Коли Серпілін вирішив замінити ад’ютанта — то й так замінить.

— Знову на дощ збирається, — поглянувши на небо, сказав водій. — А в дощ з тією швидкістю не поїдеш.

— Дощ чи не дощ, а наказано, поки прокинеться начальство, прибути на місце. І хоча б дві години в запасі треба мати. Отже, на четверту ранку. З цього й виходьте, — мовив Синцов.

І раптом, коли машина вже рушила, подумав не про те, про що думав цілий ранок, а про те, що все-таки найстрашнішого не сталося: Таня — жива! І якщо вона обігнала його, то завтра вдень чи ввечері він побачить її там, на фронті. Просто побачить, як бачать одне одного люди, не колись там, через рік чи після війни, а завтра! Можна буде підійти до неї і доторкнутися, до живої…

Розділ дванадцятий

Сьогодні о першій мала бути медична комісія, а на завтра на ранок Серпілін заздалегідь призначив від’їзд до армії.

Одержавши привезеного Синцовим листа, Бойко, крім віліса, прислав до Москви про всяк випадок ще й «додж-3/4» з водієм і техніком-лейтенантом з армійського автобату.

Хоч Серпілін і сказав учора зопалу цьому технікові-лейтенанту, що даремно приїхали, без вас добрався б, але зробили правильно. Їхати однією машиною, ризикуючи застряти через якусь несправність, командуючому армією не слід. І можливості інші, як досі, та й час, як ніколи, дорогий.

Перед від’їздом набралася чимало справ відкладених і тих, що відкладалися самі собою.

Після обіду мала приїхати дружина Геннадія Миколайовича Пікіна, якої Серпілін ніколи досі не бачив та й не дуже хотів бачити, але вона надіслала два листи — і довелось дати згоду.

Взагалі виходило, що в нього сьогодні якийсь жіночий день. Після обіду — Пікіна, а зараз, зранку, мав побачитися з синовою дружиною. Вона двічі присилала до нього онуку, а сама товче, мов той дятел: «Соромлюся вас бачити». Але вчора, коли строк від’їзду підійшов дуже близько, він велів Євстигнєєву переказати їй: щоб вона або приїздила, або він її знати не хоче. Довго говорити нема про що, а побачитись треба. І хай не боїться — не з’їм!

Чекаючи на її приїзд, він прогулювався по алеї, якої їй все одно не минути, коли йтиме від головного входу.

В тому, що на цей раз вона приїде, був певен.

Він побачив її ще здалеку, в кінці алеї. Вона йшла так, наче боялася зустріти його, хоч для цього й приїхала. Але, побачивши, поспішила назустріч, а останні кілька кроків не пройшла, а пробігла й уткнулася йому в груди обличчям.

— Пробачте мені! — не сказала, а видихнула.

Через силу напруги, що скувала її, цей шепіт був схожий на зойк.

Серпілін погладив рукою її солом’яне, шорстке волосся, спалене на кінцях перманентом, і, не думаючи, сказав перші, що спали йому на думку, слова:

— Годі плакати! Яка в тебе провина переді мною? А того, хто помер, уже не повернеш; отже, й перед ним — без вини.

Синова дружина підвела голову, витерла рукою свої заплакані й переплакані очі, в яких уже й сліз не було, — мабуть, плакала і вдома, і дорогою, — і стояла перед ним тепер, як винувата дівчинка, безпорадно шморгаючи носом і по-солдатському, виструнчившись, опустила руки.

Стояла гінка, худа, з випнутими з-під плетеної кофточки ключицями, змучена, бліда, з покусаними широкими губами і з синцями під очима від сліз, чи від безсоння, чи від усього разом.

— На кого ти схожа! — вихопилось у Серпіліна. — Навіщо й заради чого так себе караєш? Намагаєшся показати йому, що старша за нього на шість років?

— А я, думаєте, мовчала? Я йому не раз про це казала.

— Скільки б не казала, а видно, не переконала, — всміхнувся з її запальності Серпіліп. — Вродлива жінка, все в тебе є, що треба. Можна в нас при вході замість отієї, гіпсової з веслом, поставити, навіть краща за неї будеш. Він тобою милуватися має. А ти до чого себе довела?

— Не про це я думаю, — сказала вона напівздивовано-напівображено.

— Як не про це, коли заміж за нього виходиш? Саме про це і повинна думати. Про що ж іще? Ходім до хати, поговоримо. Чого ми тут стоїмо?

— Краще тут сядемо. — Не дожидаючись Серпіліна, вона перша стомлено сіла на лаву.

— Поспішаєш, чи що? — спитав Серпілін, сідаючи на другий кінець лави.

Вона кивнула, здивувавши його цим.

— І куди ж поспішаєш?

— Ми йдемо з ним у загс розписуватись. Він наполіг, щоб сьогодні.

— І правильно зробив. Завтра вдосвіта в дорогу. Чого ж ти іншого від нього чекала?

— Хотіла перед цим поговорити з вами.

— Давно могла б.

— Не могла я… раніше. — Вона закусила губу. — Соромно було перед вами, бо сама йому на шию кинулась. Він перед вами ні в чому не винен. Тільки я одна.

— Слухай-но, Аню. — Хоч були в неї покусані губи й попід очима синці, але її обличчя, в цю мить сповнене душевної самовідданості, все одно здавалося Серпіліну прекрасним. — Не ображайся, якщо спитаю тебе про одну річ.

— Питайте про що хочете, — сказала вона, з тією ж готовністю до самовідданості.

— Коли ти за мого Вадима виходила, перед ним у тебе нікого не було?

Вона зашарілась і подивилась йому в очі.

— Ні… — І раптом зойкнула від власного здогаду. — Не міг він вам цього сказати про мене!

— А він нічого й не казав. Я сам тебе питаю, — мовив Серпілін, певний після цього спалаху, що вона сказала й казатиме йому правду. — І за той час, поки з Анатолієм не зустрілась, теж нікого не мала?

Вона нічого не відповіла на це, тільки сльози навернулися їй на очі, і вона сердито витерла їх долонею.

— От бачиш. Вадим у тебе був перший у житті. Анатолій — другий. А ти в нього, як я зрозумів, взагалі перша. Про що ж ти говориш? Про які свої провини? От уже істинно солдатська жінка, якої тільки побажати можна. Коли б у мене був другий син, кращої для нього й не шукав би. І Анатолій твій може вважати, що в сорочці народився.

Серпілін сказав усе це, бо хотів підняти її у її власних очах, зовсім не думаючи, що саме від цих слів вона й заплаче.

Він дивився на неї, чекав, коли вона перестане плакати, і думав про себе, що, мабуть, так гаряче доводив її правоту ще й тому, що це було самовиправданням для нього самого, для нього, котрий у свої п’ятдесят років, після довгого й добре прожитого життя з хорошою дружиною, виявляється, не має сили жити сам-один і всього лише через півтора року після її смерті може не тільки покохати іншу жінку, але й погано собі уявляє, як існуватиме без неї.

В тому, що відбувалося між Анею, яка з полегкістю плакала зараз біля нього на лаві, та її двадцятилітнім Анатолієм і між двома вже немолодими людьми — між ним та Барановою, — при всій відмінності була й подібність. І полягала вона в тому, що людям погано жити самотою, що вони не вміють і не хочуть цього робити, хоч інколи вдають перед іншими й перед самими собою, що і вміють, і хочуть…

— Як у тебе справи на роботі? — опитав Серпілін у Ані, коли вона відплакала своє і затихла.

— Без змін. Дівчата гарні, звикли одна до одної. Мене поважають… Що бригадиром стала, я вам ще взимку писала…

Вона помовчала, пригадуючи, що йому ще розповісти, потім зітхнула:

— Одній нашій минулого тижня про брата з Криму прислали: пропав без вісті. Коли б, як раніше, відступали, а то ж наступали, як же так — без вісті?

Пояснювати їй, чому й при наступі люди теж пропадають без вісті, було б довго. Та й чи потрібні їй були зараз ці пояснення?

Серпілін промовчав і спитав:

— А що шиєте?

— Як і раніше, гімнастерки-гімнастерочки. «Так, гімнастерки-гімнастерочки, — в тон її словам, у яких було щось пісенно-журливе, — подумав Серпілін. — Досі шили з відкладними комірами, а тепер із стоячими…

В них і воюють, в них і в землі лежать. І ті, на кого похоронні прийшли, і ті, про кого пишуть поки що: «Без вісті»…»

— Я тепер за атестатом не зможу від вас одержувати, — сказала Аня. — Ви скасуйте з першого числа.

— Сама над цим думала чи разом з Анатолієм?

— Сама. А що, це, може, неправильно?

— Якщо й правильно, — тільки наполовину. — Хоч плечі в старшого лейтенанта Євстигнєєва, згоден, широкі, але все-таки перекладати на них турботи, як прогодувати мою онуку, не бачу причин. Про тебе нехай старший лейтенант Євстигнєєв піклується, а про неї — дозволь мені.

— А коли він її вдочерити хоче? — спитала Аня навіть з якимось викликом.

— Бажання зрозуміле, коли любить тебе. Але розум підказує — онуку залишити на моєму утриманні. Потерпіти з цим, поки не відвоюємось.

Вона сказала «спасибі» самими губами, без голосу.

Слова «поки не відвоюємось» нагадали їй, що люди смертні і чи не рано старшому лейтенантові Євстигнєєву вдочеряти дівчинку, коли в нього попереду ще не закінчена війна. Вона стримувала себе, але любов і страх так заволали в ній, що таки вихопилися в словах:

— Ви тільки не одсилайте його від себе. Якщо можна.

Нехай з вами й далі буде. — І знову повторила: — Якщо можна! «Можна-то можна, — подумав Серпілін. — Та от чомусь не можна. Все-таки зважилась, заговорила про це! Все інше, мабуть, заздалегідь обміркували вдвох. А цього — ні! Це взяла на себе».

— Тільки йому не кажіть, що я вас просила! — мовила вона, підтверджуючи здогад Серпіліна.

— Ад’ютантом йому в мене вже не бути, — сказав Серпілін. — Незручно й не можна для нас обох. А на смерть його посилати ніхто не має наміру. Через два тижні напише тобі і де він, і ким він, і як життям задоволений.

Синова дружина зітхнула. Серпілін усе ще подумки називав її так. Зітхнула, хитнула головою, ніби сама собі відповіла на якесь запитання, і, звівши очі на Серпіліна, сказала:

— Мені їхати пора, а то не встигнемо сьогодні.

— А де ж твій наречений? — підводячись, спитав Серпілін. — Мабуть, біля машини чекає? Проведу тебе до нього.

— Ні, він у загсі. Чергу зайняв.

— Яка ж там тепер черга? — ідучи поруч з нею стежкою, спитав Серпілін.

— А там усе разом — одна черга, — пояснила вона.

І Серпілін згадав, що загс — це ж не самі одруження й народження, а ще й розлучення та смерті… Головне тепер, у час війни, — смерть. Довідки про одноразову допомогу. Довідки для пенсій. Так, звичайно, там багато людей. І, подумавши, що не дуже весело реєструватися в тій загальній черзі, сказав їй:

— Завтра, коли через Москву їхатиму, заїду чарку за вас випити. Коньяк мій, а ти картоплі з цибулею підсмаж. Тут не снідатиму, сподіваюсь на тебе. Знайдеться?

— Знайдеться. У мене й консерви є. Ви коли приїдете?

— А ти коли з нічної зміни повернешся?

Вона почервоніла.

— Мене сьогодні відпустили. Я не йду. Помінялася з подругою, потім відроблю за неї.

— Рівно о дев’ятій буду. — Серпілін подумав, що сьогодні в них остання ніч з Євстигнєєвим, коли буде наступна, невідомо, і додав: — Анатолію скажи, щоб не їхав сюди, по мене. Хай машину пришле на вісім тридцять, щоб прямо до корпусу під’їхала, а сам нехай чекає там, у тебе. Ясно?

— Добре.

— Послухай-но, — згадав Серпілін, коли вони вже підходили до воріт. — Маю до тебе прохання.

— Яке? — спитала вона з готовністю. Зраділа, що в нього й тепер може бути до неї якесь прохання.

— Анатолій тобі про мого батька пояснив?

— Казав.

— Тепер, виходить, батько мене вже тут не застане. Нехай у тебе зупиниться, коли приїде.

— Я знаю. Анатолій попереджав.

— Кілька днів доглянь його, як тобі робота дозволить. Все-таки він немолодий. Сімдесят сім.

— Добре. Анатолій казав. Я все зроблю.

— Ну, а коли що, думаю, тобі сусідка допоможе. Як з нею живете?

— Нічого, — не зразу, запнувшись, сказала вона.

— Бачу, не все сказала? Не миритесь, може?

— Ні, миримось. — Мабуть, їй не хотілося говорити про те, що мала сказати. — Миримось, коли не випиває.

— Як це — випиває? — У Серпіліна не в’язалося в думці одне з одним: спогад про сусідку Марію Олександрівну, якою він її бачив, коли приїздив ховати дружину, і думка, що ця жінка почала випивати. — Чого це раптом і за які гроші?

Синова дружина знизала плечима:

— На евакопункті через добу вона працює, чергує. А потім добу вдома. Не завжди, звичайне, але випиває. За хліб вимінює, речі одну за одною продає.

— І давно це в неї?

— Як син восени на фронт поїхав.

Те, що сусідчин син, Гриша, поїхав на фронт, Серпілін знав. Не тільки знав, а й готовий був допомогти йому поїхати. Але допомагати не довелось. Новий командир тієї гвардійської дивізії, якою раніше командував його батько, все зробив сам. Задовольнив прохання й зачислив хлопця в музикантську команду. Гриша тоді написав Серпіліну, що в музикантську команду — це тільки за штатом, а насправді його беруть у дивізійну розвідку.

Обіцяв писати ще, але більш не написав. Як видно, побіжна прихильність його до Серпіліна тут, у Москві, замінилась тепер там, на фронті, іншими, сильнішими. Так і повинно бути. Тим більше, коли опинився між добрими людьми. А чому між поганими? Звичайно, між добрими. А от мати, лишившись сама, виявляється, схибила. Хто б міг подумати?

— Поговорю з нею завтра вранці, — сказав Серпілін.

— Не поговорите. Вона сьогодні після обіду на добу чергувати піде. Вже не побачите її. «Що ж зробити? Як вплинути на жінку? — подумав Серпілін. — Написати їй? Усовістити? Пригрозити, що напишу синові? Але в кого рука підніметься написати в армію хлопцеві, що його мати з горя п’є, через те, що загинув чоловік, а син на фронті?»

— Ти хоч наглядала б за нею, — непевно сказав Серпілін.

— А що я, не наглядаю? І на роботу до неї ходила в свій вихідний, просила, щоб на неї вплинули. А як удержиш, коли вона через добу дома, а я щодня на роботі?

— Ага, ось іще що, — згадав Серпілін. — Там у шафі лежать товар і доклад на чоботи й відріз на шинель…

— Лежать, я нафталіном пересипала, — сказала Апя.

— Віддай їх батькові, коли приїде. Анатолій каже, вони там зовсім обносились.

Аня мовчки кивнула.

— Добре, до завтра, — мовив Серпілін, коли вони дійшли до воріт.

Синова дружина зупинилась, ніби чекала від нього ще якихось слів перед тим, як поїде до загсу. Але говорити вже не було чого.

Вона поїхала, а він, прийшовши до кімнати, сів за стіл, витяг з польової сумки блокнот і поклав його перед собою. Треба було, якщо батько приїде, залишити йому листа. Але що писати після багатьох років розлуки?

Особливої близькості з батьком у Серпіліна ніколи не було. Батько, людина груба й весела, змолоду був завзятий, одчайдушний. Коли взяв матір — змусив її хреститися і як міг захищав її і од пересудів, і од чужої грубості.

А сам, бувало, і сварився, і замірявся на неї, хоч Серпілін не пам’ятає, щоб коли вдарив її. А як померла, сумував і пив, та не минуло й року — одружився. І одружився так, що про матір більше в домі й згадки не було. Так себе зразу ж поставила нова молода жінка Паня — Пелагея Степанівна, яка й поза очі, і в очі називала пасинка татарином. Не тому, що він був схожий на татарина, а тому, що хотіла відгородити його цією назвою від себе і від своїх трьох дочок, що народились одна за одною. Але він і без того відчував, що чужий у новій сім’ї, і вперто звав її не матір’ю, а тіткою Панею, а потім, коли виріс, — Пелагеєю Степанівною. Вона була жінка працьовита й скупа, не щадила ні себе, ні інших і все в житті міряла тим: чи принесе це щось у дім, чи забере з дому. Не заважаючи батькові хизуватися на людях своєю відчайдушністю, вона потай підкоряла його собі, хоч і вдавала, наче той живе по своїй волі.

Будь-який душевний зв’язок з батьківським домом Серпілін утратив ще до першої світової війни, коли виїхав з Туми в Рязань, до фельдшерської школи. Після смерті матері дитинство було затінене чимось печальним і чорним, і Серпілін згадував його так, ніби дивився на затемнення сонця крізь закопчене скло. Від дитинства лишилася тільки пам’ять про матір, як про довічне добре начало, та гостре відчуття будь-якої несправедливості, а вся його вдача склалась потім, на німецькій і громадянській війнах. У батьківському домі Серпілін об’явився лише через багато літ, двадцять третього року, їдучи з Царицина — де він здав полк — до Москви, на курси вдосконалення комскладу. Стояла зима, і він заїхав додому у всій красі тодішньої форми; в будьонівці-богатирці, в шинелі з червоними «ластовицями», з нашивкою комполка на лівому рукаві — зірка й чотири кубарі.

Батько жив тоді добре. Знав і своє фельдшерське діло, і всю ту користь, яку воно могло дати вмілій людині у сільській місцевості. Мав хату, і господарство при хаті, і садок, і город, і пасіку. Старшу з дочок віддали за кооператора. Жили ситно й хотіли жити ще ситніше. І, судячи з розмов батька та мачухи, ні про що інше й не думали.

Здивувалися, коли почули від Серпіліна, як мало грошей він одержує, хоч і носить такі нашивки, батько навіть спитав, чи не думає він демобілізуватися й піти знов у фельдшери. І коли Серпілін відповів, що ні, не має такого наміру, він не схвалив: «Тобі видніше…»

Дізнавшись, що син одружився з удовою товариша, та ще й узяв її з дитиною, теж не схвалив: «Молодий іще, міг оженитися й без дитини».

Після багатьох літ розлуки прожили поруч три дні, не зрозумівши й не позаздривши один одному.

Потім побачились іще через тринадцять років, у тридцять шостому. Тоді Серпілін прибув не сам, а на виклик мачухи. Вона писала про батька, що той занедужав «і добре б вам, Федю, до нього приїхати». Написала на «ви».

А згадала про нього чи не тому, що в газетах надрукували списки комскладу, який дістав військові звання. Він тоді вже служив у Москві, викладав у академії, і йому присвоїли звання комбрига.

Він узяв відпустку й поїхав. Сам. Валентини Єгорівни, дружини, з собою не взяв. Вважав, що ця поїздка не принесе їй радості.

Батько справді занедужав, але богові душу віддавати не збирався і, коли Серпілін приїхав, уже походжав у валянках по хаті, збирався йти на роботу. Хоч йому вже тоді було під сімдесят, про пенсію ще не думав.

Видно, батько піддався умовлянням мачухи: закинути вудку на майбутнє — чи не стане син допомагати? Літа вже дозволяли заговорити про це. Усі три дочки повиходили заміж і жили тепер окремо. Дві тут жили, у Тумі, одна за кооператором, друга за директором школи, а третя за якимось залізничником, у від’їзді. З натяків мачухи Серпілін зрозумів: дочки допомагати не збираються.

Може, тому, що знають достаток батьків, а може, не так виховані.

Серпілін, недовго думаючи, пообіцяв щомісяця висилати невеличку суму з зарплати. «Не поспішай, з дружиною порадься», — зауважив на це батько.

І знов не зрозуміли один одного. Батько, знаючи свою Пелагею Степанівну, не розумів, як можна таке зробити, не порадившись. А Серпілін, знаючи свою дружину, вважав, що тут нема про що запитувати.

Після того як він почав переказувати гроші, з Туми раз по раз надходили листи від батька, які підтверджували, що перекази одержано, і повідомляли про домашні новини. Ці листи не наблизили його до рідних, та й листування тривало недовго…

Потім, у сорок третьому році, в своєму першому листі, після шестилітньої перерви, батько пояснив Серпіліну, що не писав тоді Валентині Єгорівні, щоб не ятрити її горя: словами не зарадиш.

Словами, справді, не зарадиш, але міг би зробити й по-іншому — покликати її: приїжджай, мовляв, поживи в нас. Та коли б навіть батькові й спало це на думку, Пелагея Степанівна все одно не дозволила б.

Батько написав Серпіліну в сорок третьому році, в березні, після того як прочитав у газеті про нагородження генералів орденами Кутузова за Сталінград.

Адресований у Наркомат оборони, батьків лист зигзагом, через Москву, дійшов до Серпіліна лише в травні, вже на Центральний фронт. У листі були вітання дружині й синові. Серпілін відповів, що їх обох уже нема на світі, і дав розпорядження начфіну армії переказувати на батькову адресу частину своїх польових грошей.

Тоді в нього не було бажання побачитися з батьком.

Воно виникло недавно, коли вже тут, в Архангельському, одержав пересланий з фронту батьків лист, з якого дізнався, що прийшла похоронна на другого зятя. Згадав, як сам недавно ледве не потрапив на той світ, згадав, що батькові вже сімдесят восьмий, виклопотав йому перепустку для поїздки в Москву і послав по нього Євстигнєєва на вілісі.

Але батько чомусь з Євстигнєєвим не приїхав. Чому так зробив, важко зрозуміти. Євстигнєєв пояснити не міг; увечері старий сказав, що вранці поїде, а вранці, коли вже треба було їхати, заявив, що нездужає, та й час потрібен, щоб зібратися; приїде потім сам, поїздом, через Рязань.

Коли послухати Євстигнєєва, старі, як на воєнний час, жили непогано. Ввечері нагодували його яєчнею з салом, а вранці напоїли чаєм з молоком: у них була коза.

— Чому ж він, гадаєш, все-таки не поїхав? — розпитував Серпілін, але Євстигнєєв тільки знизував плечима, чи не розумів, чи не хотів розповідати. «Що ж, нехай як хоче, так і їде, не слати ж по нього гінців удруге, — подумав Серпілін. — Досить і того, що один раз віліс ганяв по нього. Віліс, водія, ад’ютанта. Так, можливостей у нас, звичайно, стало більше і по-всякому ними користуємось. Буває, що й не так, як слід!»

Думаючи так, він, однак, не мав на увазі себе, бо вважав, що до старого батька в його віці віліс послати мав право.

Написати батькові треба, бо й він уже в літах, та й ти не молодий; і всі люди смертні. А що написати, так і не придумав; замість цього згадав, що треба ще не забути лишити Ані приготовлені для батька гроші…

На порозі кімнати з’явилась нянечка:

— Товаришу генерал, до вас якась жінка проситься.

Серпілін ледве встиг підвестися з-за столу, як двері позаду нянечки відчинились і в кімнату, делікатно відсторонивши сухорляву бабусю, зі словами «Федоре Федоровичу, пробачте великодушно, це я, Пікіна» ввійшла огрядна немолода жінка з повним добрим обличчям.

Серпілін привітався, запросив її сісти й прибрав зі столу блокнот.

— Пробачте, ради бога, що я невчасно!

— Нічого, будь ласка. Тільки за півгодини маю йти на медичну комісію. А коли б приїхали до мене, як умовились, після обіду, я не поспішав би.

— Нічого, нічого, — сказала вона, швидко й радісно всміхаючись. — Я вас не затримаю. Машина трапилась, підвезли мене сюди. Ви вже пробачте!

Дивлячись на неї, Серпілін згадав, як Пікін, бувало, говорив про її листи: «Пише мені моя дурепа». Може, й справді дурна, але, мабуть, добра. Доброта була не тільки написана на її опасистому, колись гарному обличчі.

Доброта була і в спокійних рухах, якими вона поправляла накинуту на плечі теплу хустку, і в її руках, товстих і м’яких, з добрими пухкими подушечками на пальцях.

І сивувате волосся було добре й статечно зачесане на прямий проділ і закладене ззаду великим спокійним вузлом. «А от уже діамантові сережки в вухах, мабуть, з дурості, — подумав Серпілін. — Чого це вона, їдучи до мене, начепила свої сережки?»

— Дуже рада вас побачити, Федоре Федоровичу, — промовила Пікіна, кілька разів глибоко зітхнувши перед цим, не від туги, а щоб віддихатись. — Я вас зразу ж упізнала. Мені Геннадій Миколайович фотографію присилав, де ви разом зняті. Але зараз у вас кращий вигляд. І молодші. Як ваше здоров’я? Зовсім одужали після аварії?

Виявляється, вона знала, чому він тут.

— Видужав, — сказав Серпілін. — Ще раз лікарі оглянуть — і на фронт!

Вона зрозуміла це як нагадування й заспішила:

— Я не затримаю вас, не турбуйтесь, — і, витягши з сумки конверт, посунула його по столу своєю м’якою рукою з подушечками на пальцях. — Повертаю вам з великою вдячністю суму, яку ви мені після того, що сталося, надіслали. Обставини дозволили не торкатись до неї, але не зважилась послати її вам назад, бо ви могли не так мене зрозуміти. Чекала нагоди особисто подякувати вам за виявлене милосердя.

— Яке там милосердя! — не беручи пакета, що лежав на столі, сердито сказав Серпілін. — Зробив, як вважав за краще, думав, згодяться. Невже вам зовсім не потрібні гроші, що й витратити не змогли?

— Зараз я вам все поясню.

Вона склала перед собою долоньками всередину свої пухлі руки таким жестом, ніби хотіла пояснювати все це дитині. Серпілін навіть усміхнувся, але вона не помітила, її обличчя було серйозне.

— Як ви знаєте, в двадцять п’ятому році Геннадію Михайловичу довелось демобілізуватися з армії через мого брата Сергія Петровича.

Серпілін усе ще згадував, як же її звуть. Пікін говорив, а він забув. Тепер згадав. Її звали Надія Петрівна.

— Сергій Петрович був у мирському житті багатою, як на ту пору, людиною, мав велику фірму. Сам був інженером і підприємцем, тоді це було в дусі часу. Але потім виявилось…

Вона спинилась, підшукуючи вираз, а Серпілін механічно відзначив її дивні слова — «у мирському житті». «У мирському, у мирському. Що б це могло означати — в мирському?»

— Після того як забрали коштовності, бо Сергій Петрович відмовився їх добровільно здати, і його вислали на Соловки, це, як ви знаєте, відбилось і на моїй з Геннадієм Михайловичем долі; йому на цивільну службу довелося перейти рахівником.

— Знаю. Він мені пояснював.

— Але зовсім не піклуватися про брата я, звісно, не могла; я й на Соловки до нього їздила, і в Томськ на вільне поселення. Він облишив там, у Сибіру, мирські справи й прийняв духовний сан. А перед війною його висвятили на воронезьку єпархію, і він залишив Воронеж уже під бомбами на вимогу свого духовного керівництва. «Он, виявляється, де її братик був улітку сорок другого! — подумав Серпілін. — Недалеко від нас, грішних, у тих самих краях. Тільки та різниця, що він на вимогу свого керівництва залишив ті краї під бомбами, а ми, грішні, на вимогу свого керівництва хоч і під бомбами, але не залишали їх до останньої можливості».

А про те, що його шурин став чи то архієреєм, чи навіть митрополитом, Пікін не говорив. Або соромився, або ж побоювався, що Бережний кепкуватиме з нього.

— Брат у миру був Сергієм, а як прийняв сан, — став Никодимом, — сказала Пікіна так, ніби, почувши це ім’я, Серпілін зразу повинен зрозуміти, хто її брат.

Він справді пам’ятав це ім’я з газет. Цей Никодим був чи то членом комісії по розслідуванню фашистських злочинів і підписував її документи, чи то підпис його стояв під закликами про участь віруючих у збиранні коштів на танки й літаки для Червоної Армії.

— Відтоді як він переїхав до Москви, я веду його господарство. Ну, яке господарство! — Пікіна розвела руками, ніби хотіла пояснити цим жестом: яке може бути господарство в духовної особи. — Але про хліб насущний думати не доводиться. До того ж, — трохи повагавшись, додала вона, — у мене від нашої мами дещо збереглося. Два її кулони й брошку я на початку війни пожертвувала. Але все-таки трохи лишила й на чорний день.

Вона ледь помітним рухом руки показала на сережки у вухах. «Ось навіщо ти їх наділа, — подумав Серпілін. — Щоб довести мені, що не бідуєш».

Тим часом Пікіна тією самою рукою, якою перед цим показувала на сережки, делікатно посунула по столу конверт.

— Гаразд, не треба, то й не треба.

Серпілін узяв конверт і увіпхнув його в польову сумку, що лежала на столі, вирішив додати ці несподівані гроші до тих, що збирався лишити батькові.

— Ви не знаєте нічого нового про Геннадія Миколайовича? — спитала Пікіна, якій давно кортіло спитати про це, головне для неї, але не розпочинала цієї розмови, поки не позбулася незручності з грошима, яка хвилювала її.

— На жаль, не знаю, — сказав Серпілін, — нам таких відомостей не сповіщають. Та, мабуть, і самі не мають.

Він справді нічого не знав про Пікіна. Зовсім нічого.

Восени минулого року, коли історія з Пікіним лишилась позаду і без наслідків, після Курської дуги і нових нагород, які одержали за неї, Серпілін написав у інтендантське управління запит: які права на одержання одноразової допомоги й пенсії мають жінки тих генералів, які потрапили в полон?

Пікін буквально напередодні полону дістав звання генерала, але в розпалі боїв, так і не встиг переобмундируватись і в повідомленнях німців пройшов як полковник.

А в наших інтендантських документах був уже генералом.

Відповідь прийшла досить швидко. Інтендантське управління повідомляло, що сім’ї генералів, які потрапили в полон, забезпечуються пенсією і одноразовою допомогою лише в тому разі, коли про цих генералів є дані, що вони не зрадники.

Думку, що дружина Пікіна могла б одержувати пенсію, довелося облишити. І зараз не було потреби розповідати їй про все це.

— Треба тільки вірити в міцне здоров’я Геннадія Миколайовича, що витримає полон. Тим більше, що до кінця війни тепер уже не так довго. А що поводиться в полоні як належить, особисто я сумніву не маю, — додав Серпілін те головне, що, як він вважав, слід було їй сказати.

— Ну які ж тут можуть бути сумніви? — сказала вона тихо й просто, як про звичайнісіньку річ, в котрій ніхто не міг сумніватись. — Тільки б здоров’я не підвело. У нього ж діабет перед війною починався!

— Щось не помічав за ним, — мовив Серпілін, подумавши, що, мабуть, Пікін не давав цього за собою помічати, був не з тих, хто скаржиться на здоров’я.

— Ще одного побоююсь, — зітхнула Пікіна. — Пишуть, що наші союзники Німеччину бомблять, страшенно бомблять! Коли б він там не постраждав! Адже вони куди попало все це кидають. Я пробувала через Червоний Хрест дізнатися про його долю. Потрапила до самої Пєшкової, Катерини Павлівни. Приємна, вихована жінка. Але вона сказала, що Червоний Хрест нічого не знає. Ми, виявляється, в свій час якоїсь там взаємної конвенції не підписали і тепер нічого не можемо дізнаватися про полонених. Англійці й американці можуть дізнаватись, а ми не можемо.

Серпіліна мало не пересмикнуло від здивування. Так, він знав, звичайно, і навіть добре пам’ятав з тієї світової війни, що був Червоний Хрест і через Червоний Хрест дізнавалися про полонених і навіть посилали посилки полоненим офіцерам. Але співвіднести все це з війною, що відбувалася тепер, не спадало на думку: «Який Червоний Хрест? При чому тут він у цій війні з фашистами? Які конвенції? Яка взаємність?»

Просто неможливо було уявити, що між нами й фашистами тепер могла діяти якась конвенція про Червоний Хрест, щоб можна було дізнатися, що там зараз діється в них у полоні з чоловіком цієї жінки, котра сиділа перед ним, — чи він живий, чи помер і в яких умовах там перебуває.

Думка про це так суперечила всьому, що відбувалось на війні всі ці три роки, що здавалась дикою.

— А Пєшкова — дуже приємна жінка, — повторила дружина Пікіна. — Ви з нею не знайомі?

— Не знайомий.

— І сама так уважно до мене поставилась. І секретар її так уважно до мене поставився. Всі вони в Червоному Хресті були такі уважні… Правда, я до них з листом від брата прийшла, — додала вона. «Так, — подумав Серпілін, — от уже й справді незбагненні шляхи твої, господи! Її чоловік, комуніст, сидить десь у фашистському полоні, а вона приходить у Червоний Хрест із листом від свого брата, який був непманом, десять років просидів на Соловках, а тепер чи то архієрей, чи то митрополит, і її там, у Червоному Хресті, приймають з особливою увагою, бо в неї лист від брата».

Непримиренне ставлення до церкви, яке склалося в Серпіліна ще з громадянської війни, було для нього таким природним почуттям, що він ще ніколи в житті не мав сумніву в своїй правоті. Але, як не дивно, коли прийшла ця добродушна товстуха, життя раптом повернулося до нього ще якимсь одним боком, і в ньому виявився ще якийсь інший, не дуже йому зрозумілий, але реально існуючий світ інших людей, інших сподівань на майбутнє і, напевне, інших поглядів на минуле, ніж у нього.

Він мовчав, охоплений несподіваними для себе думками, а дружина Пікіна зрозуміла його мовчання по-своєму, що розмову закінчено і треба йти.

— Мабуть, вам уже пора. — Вона підвелась.

Він теж підвівся й поглянув на годинник.

— Помаленьку пройдемося з вами по алеї до воріт, і якраз устигну. І будемо сподіватися, що наступного разу побачимось після війни всі разом, з Геннадієм Миколайовичем.

— Тільки б у нього з діабетом не загострилось! У нього вже раз перед війною було загострення, довелось уколи робити… А там, мабуть, це неможливо… «Там уже зроблять уколи!» — подумав Серпілін, але нічого не сказав.

— Завтра знову на фронт? — спитала вона, як вони вийшли в парк.

Він кивнув.

— Коли б ви в бога вірили, наділа б на вас ладанку з Старого Афона. Я Геннадія Миколайовича просила, як від’їжджав, а він одмовився, — сказала вона так гірко, ніби тільки це й було причиною всього, що потім сталося.

Серпілін не знав, що їй відповісти. Він ніколи не міг осягнути, як це хоч трохи освічені люди можуть вірити в бога. Знав, що таке буває, та все одно не уявляв, як це може бути. А жінка, що йшла поруч з ним, мабуть, навпаки, не уявляла, як це людина може не вірити в бога. «І вона — теж Росія, як і я, як і всі інші», — подумав він раптом, згадавши, як на Курській дузі вони ховали сорокап’ятирічного капітана, що прийшов з запасу і по-геройському загинув прямо під танками в себе на артилерійських позиціях, а після похорону доповіли, що разом з усіма документами покійного у відділ кадрів здали натільний хрестик, який був у нього на шиї, і незрозуміло було — чи він просто приховував, що вірить, чи під час війни увірував. Та й не було часу думати над цим.

Серпілін, дізнавшись тоді, що зняли з покійного той хрестик, навіть накричав на того, хто доповідав: «З чим помер, з тим і треба було ховати!»

Так розсердився, наче над покійником учинили несправедливість. А може, так воно й було?

— Звідки ви дізналися, що я тут, коли не секрет? — спитав Серпілін.

— Одна з наших парафіянок про вас сказала. «Мабуть, якась няня звідси, з Архангельського, а може, й медсестра», — подумав Серпілін, але питати не став.

— Церков мало лишилося, — сказала Пікіна. — Скільки людей день у день ждуть, коли хочуть, щоб не просто в поминання вставили, а окремо панахиду по вбитому воїну відслужили, мов у черзі якій стоять, до сліз жаль буває!

— Зрозуміло. Де війна — там і панахиди, — мовив Серпілін.

Ідучи з ним по алеї, вона все ще розповідала, як багато людей моляться: що тепер і військові, коли з фронту приїжджають, теж іноді до церкви заходять, хоч і зрідка.

Вона говорила про все це так, ніби Серпілін мав неодмінно радіти, що стало більше віруючих.

Серпілін аж ніяк не поділяв її почуттів, але в наївності, з якою висловлювала їх ця добра й нерозумна жінка, була сила переконання. Вона розмовляла з ним так, ніби він іде на фронт захищати не Радянську владу, а її православну церкву, і він відчував, що між тим і другим для неї немає різниці, що їй це здається майже однаковим.

Коли вони підійшли до самих воріт, вона подивилась на Серпіліна й сказала, глибоко зітхнувши:

— Мій Геннадій Миколайович до тридцяти п’яти років був віруючим, тільки до церкви не ходив, коли служив у Червоній Армії. А потім, як учився у вечірньому економічному інституті на бухгалтера, став невіруючим. Але ш не кидати було нам через це одне одного… Як він там зараз? З цим засинаю, з цим і прокидаюсь.

І Серпілін, дивлячись на її обличчя, що стало старим і нещасним, з певністю подумав: «Не тільки засинає й прокидається з цим, а й молиться, щоб її чоловік знову повернувся до бога і врятувався своєю вірою там, у стінах фашистського пекла. Ну що ж, хай молиться. Тим більше, і коли при цьому ще й на танки жертвує. Молитвами — навряд, а силою зброї врятуємо».

Він згадав про своє, про те, що добре було б на час наступу одержати мехкорпус, і, нахилившись, поцілував добру пухленьку руку жінці.

— Разом з вами вірю, що повернеться.

Поцілував, підвів очі й побачив біля воріт машину, а коло неї Баранову.

— Не в аптеку, а прямо в операційну віднеси і старшій хірургічній сестрі віддай, — звеліла вона комусь у машині.

Потім побачила Серпіліна й підійшла — висока, в ловкій, по фігурі пошитій гімнастерці і в таких самих ловких хромових чоботях на невеличкому підборі.

— Анестезуючі засоби їздила до Москви одержувати, щоб мимо носа не проїхали!

Серпілін познайомив жінок, і Баранова, коротко сказавши Пікіній, що чула від Федора Федоровича багато доброго про її чоловіка, приклала руку до пілотки й пішла до лікувального корпусу.

І тільки відійшовши кроків на двадцять, обернулась і гукнула Серпіліну:

— Глядіть, не запізніться на комісію!

Вона була вже далеко, а Серпілін підвів Пікіну до емки, що привезла їТсюди і, виявляється, чекала тут.

За кермом емки сидів немолодий мордатий чоловік у прогумованому плащі та парусиновому кашкеті. «Може, теж парафіянин, — подумав Серпілін, відчиняючи Пікіній дверцята машини. — А може, в її брата своя емка є, хто їх тепер знає».

Пікіна, коли вже машина рушила, помахала йому рукою, і він обернувся й пішов — запізнюватися справді негоже.

У вестибюлі, біля вішалки, стояла Баранова. Стояла й поправляла перед дзеркалом волосся.

За цей час вона могла вже піднятись по сходах на другий поверх. Виходить, чекала його тут, хотіла щось йому сказати.

Коли він увійшов, вона обернулась від дзеркала, швидко пішла назустріч і, зупинившись перед ним, узяла його ва руку, незважаючи на санітарку, що стояла за стойкою гардероба й дивилась на них.

Вона тримала за руку Серпіліна й стояла до нього так близько, що він бачив зверху вниз, майже впритул, її підняті на нього очі, її трохи порожевілі зараз щоки, її губи й підборіддя.

— Я дуже хочу, — як йому здалося, надто голосно, на весь вестибюль, сказала вона своїм ясним, чистим голосом, — щоб вони тебе виписали й дозволили завтра їхати, щоб усе було саме так, як ти хочеш. Я дуже цього хочу…

І вона міцно стиснула йому руку, ніби ще й цим хотіла пояснити, що все це правда.

— Іди, я зараз прийду слідом за тобою…

Розділ тринадцятий

Не поспішаючи вбиратись у військову форму, яка набридла їй за цілий день, Баранова ходила з кутка в куток у тапочках на босу ногу, в майці й трикотажних штанях, у яких щоранку робила гімнастику в цій своїй кімнаті.

Була сьома ранку. Серпілін щойно пішов від неї збиратися в дорогу, бо о восьмій тридцять від’їжджав на фронт, а їй ще раніше, на восьму, треба було йти до лікувального корпусу на п’ятихвилинку.

Коли Серпілін ішов від неї, вона, обнявши його на прощання і поглянувши на його лижний синій костюм, засміялась:

— Ми з тобою як двоє стареньких! Навіть згадала зараз, подивившись на тебе, як грала колись у баскетбол за жіночу збірну округу.

Серпілін, як і слід було чекати, відповів, що він таки й справді старий, а вона ще молода.

Хоч який був розумний, ніяк не міг обминути безглуздої теми старості. Все ще не міг повірити, що їй з ним справді добре. Добре, як молодій з молодим або як немолодій з немолодим, — невідомо, як це назвати, головне, що добре.

— Ну, навіщо ти мені потрібний, коли б мені не було з тобою добре? Ну сам подумай, — сказала вона йому сьогодні на світанку.

Це була правда. Хоч вона завжди в житті вважала, що не це найголовніше, але й найголовнішого без цього також не було б. «От і збагни тут, що головне, а що не головне», — подумала вона легко й щасливо, радіючи усвідомленню своєї краси, побаченої його очима. Ніби вона не знала про себе два тижні чи місяць тому, яка на вигляд! Добре знала і місяць тому, а раділа зараз.

— Коли б тебе й мене не потягло одне до одного, — сказала вона йому сьогодні вранці, — хіба ти розповідав би мені все, що розповів про себе? І я теж так похапцем усе виклала, що тепер — хоч придумуй! Усе згадую й ніяк не можу згадати, що б його тобі ще розказати.

Щастя робило її смішливою, їй хотілося жартувати і навіть пустувати, і кілька разів за ці дні вона помічала на його обличчі подив.

Вона казала йому все, що спадало їй на думку, а він найчастіше говорив, уже заздалегідь вирішивши для себе всі «так» і «ні». І це означало, що обом їм доведеться ще звикати до того, що вони по-різному звикли думати й по-різному говорити.

Ось тільки де і коли вони звикатимуть до того, що вони різні люди і в них різні звички…

Він запропонував їй вийти за нього заміж. Вона відповіла, що, коли він через кілька днів поїде на фронт і залишиться там до кінця війни, і вона теж поїде й опиниться на фронті в зовсім іншому місці, їхня поїздка до загсу нікому не потрібна — ні йому, ні їй. Він не новобранець, а вона не дівчина, з якою про всяк випадок треба одружитися, перед тим як іти на дійсну службу. Зовсім інше, коли б вони опинилися разом на фронті; хоч будь-яке родинне життя на фронті все одно несправедливість в очах тих, кому це й приснитися не може, та все-таки люди менше ображаються, коли начальство на фронті живе з законною дружиною.

Тоді він промовчав, нічого не відповів їй.

Відповів на другий вечір. Сказав, що думав над її словами і не може з нею погодитись. Вона повинна сама розуміти, як він хоче бути разом з нею, але він ніколи не вважав це за можливе для себе. Навпаки, вважає, що цього взагалі не повинно бути в армії. Коли б усім, кому тільки можливо, давали короткі відпустки для побачення з родинами, — це було б меншим злом для служби.

— Це в теорії, — сказала вона. — А на практиці не так.

— На практиці не так, — згодився він.

— Невже, пізнавши мене, ти здатний думати, що я не зуміла б там, на фронті, жити поруч, не заважаючи тобі?

— А я не про тебе кажу. Я про себе.

— Що значить про себе?

Він став пояснювати, що це означає: що на його плечах армія і що від кожної його помилки чи недогляду залежатиме життя людей і успіх справи. Що в нього, як і в кожної людини, сили обмежені і він повинен віддавати їх війні і не думати на фронті ні про що інше, в тому числі й про її безпеку…

— Про свою безпеку я й сама подумала б, та гаразд, хай буде так! Не поїду! — спинивши його, вона сказала із спокійною гіркотою.

Він звів на неї очі так, ніби вона винесла йому вирок.

— Чого дивишся на мене? — Вона розсердилась, що він її не зрозумів. — Хіба я щось погане тобі сказала? Не поїду до тебе на фронт, не буду жити з тобою під одним дахом. Почнемо жити під одним дахом, коли скінчиться війна. А зараз поїду на фронт до іншої, не до твоєї армії й писатиму тобі листи. Інколи довгі, а ти можеш відповідати короткими, але щоразу.

Він поцілував її руки й спитав:

— А чому ти все-таки не хочеш…

— Тому що це було б безглуздям — бігти до загсу, ніби не віримо одне одному. Навіщо нам це потрібно, поки ми не разом?

Хоч як це дивно, минуло тільки чотири дні й чотири ночі відтоді, як він уперше зостався в неї, чи відтоді, як вона вперше залишила його в себе. Як це вийшло, зрештою, не так і важливо. Важливо, що це було і що вони обоє цього хотіли і зробили так, як хотіли.

Три ночі з цих чотирьох вони були разом, а одну в неї вкрало чергування по санаторію. І вони вранці зустрілися так, ніби довго не бачились.

Так, усе це буде дуже важко, хоч і з дуже довгими листами — однаково важко.

Все, про що вони говорили в ті дні та ночі, і лежачи в ліжку, і сидячи одне проти одного за столом, і зустрічаючись по дорозі до їдальні чи в лікувальний корпус, уривками, випадково і навмисне, — все це тепер склалося в єдине довге освідчення: хто ти — кожен з вас. І чому ви обоє — кожен з вас — так потрібні одне одному?

Вона, всміхнувшись, згадала, як вони спочатку плутались; то одному, то другому здавалося дивним говорити «ти».

— При тих стосунках, які в нас тепер з тобою склалися… — сказав він того першого ранку, коли прокинувся в неї.

Ця фраза здалася їй якоюсь чудною, і вона його перебила:

— Коли «тепер»? Стосунки не починаються з цього і не кінчаються цим. І, як це не смішно, інколи обходяться без цього. У нас з вами, слава богу, не обійшлось. І я рада. Але при чому тут «тепер»? Тепер так? А до цього як?

Він сказав їй тоді «ти», а вона відповіла «ви». І всміхнулась, захищаючи себе від розмови, до якої не була готова. Лише за хвилину до цього вона сама подумала, що тепер хоче їхати разом з ним на фронт, і це слово «тепер», якого вона не вимовила, а він вимовив уголос, по суті, було її власним словом.

Але він, зупинений тоді її усмішкою, наступного дня все-таки договорив, запропонував їй вийти за нього заміж.

Виявляється, це він і мав намір сказати, почавши з тієї чудної фрази про «стосунки, котрі тепер склалися».

Майже все, про що вони говорили одне з одним за ці дні, все або виходило з війни, або входило у війну.

Вона знала війну. Хірург, який зробив близько тисячі операцій, не може не знати війни. Але якось вона сказала, що він, мабуть, набагато краще від неї знає солдатське життя.

Він зразу кивнув, а потім, ніби не погодився сам із собою, сказав:

— А взагалі як не знати, коли в серпні стукне тридцять років служби. Знати — знаю. Але своїми очима, як живе солдат на війні, тепер бачу не так часто, як раніше.

Армія — це вже не дивізія і не полк. Скільки я бачу його, солдата, до атаки, в якій він або живий лишиться, або вмре, або потрапить до тебе на стіл поранений? Хвилину-дві. Із спостережного пункту, в бінокль або в перископ.

Бачу: сидять в окопах, починають за сигналом вилазити, біжать, падають, зникають у диму, який стоїть після артпідготовки. Перед боями, коли проводимо рекогносцировки, повзаємо на животі по передньому краю, вибираємо місце для прориву, тут, звичайно, бачу солдатів і частіше, й ближче, як в інший час. Побалакаєш з одним, з другим, з третім… Зупинишся, а коли треба, й затримаєшся, посидиш, солдати добре відчувають різницю між тим, хто справді хоче їх розпитати — дізнатись про їхній настрій, їхню думку про місцевість і противника, і тим, хто робить це про людське око. А в розпалі боїв сучасна війна лишає командуючому армією мало можливостей для безпосереднього спілкування з солдатами. Коли сум’яття, оточення, те, що переживали раніше, там, звичайно, інше, там і самі часом опинялися в становищі солдата або молодшого командира. А зараз, коли війна, як то кажуть, увійшла в свої рамки…

Вислів «рамки» здався їй тоді дивним і навіть жорстоким, ніби війна — щось таке, що може ввійти в рамки або вийти з рамок. Але те, як він відповів на її буденні слова про добре знання солдатського життя, змусило її знову подумати про своє кохання до нього, яке дедалі дужчало; він був глибший, ніж здавався їй спочатку.

— А знаєш, — помовчавши, сказав він, — про що солдатові найважливіше почути перед новим наступом, коли в тебе в другому ешелоні стоїть свіжа дивізія і він уже розуміє, для чого стоїть, тільки дня не знає, коли почнеться. Як думаєш, у чому солдат бачить турботу про себе, яких слів жде від тебе? Що й артилерії в нас багато до наступу приготовлено, і важкої, й самохідної, і гвардійських мінометів! І що танки до нас прийдуть! І що авіація штурмова нас підтримуватиме, коли підемо! Головне — штурмова. Солдат насамперед у штурмову авіацію вірить.

Кажеш йому про все, що буде за його плечима, бо перед наступом — багато чи мало буде в нього за плечима — це для нього питання життя і смерті… А ще важливішим від твоїх слів, коли сам почує, як уночі танки гуркочуть, або побачить, як важка артилерія в лісах на закриті позиції стає. Тут безвихідна діалектика: за буквою закону, для збереження таємниці, не треба, щоб солдат усе це бачив і чув, а для його настрою, навпаки, треба. — Він помовчав. — Складаним ножиком небагато наоперуєш… Хоча в газетах читав, що й так доводилось. Отак і ми: коли інструменту нема, які з нас оператори? Хоч бувало, що й доводилось…

Якось несподівано зайшовши до нього, ще давно, два тижні тому, вона застала його над книгою. На столі лежала ще купа інших книг із закладками.

— Чи не забагато читаєте, Федоре Федоровичу? — спитала вона тоді.

— А хіба так буває, щоб людина забагато читала? — Він, знявши окуляри, подивився на неї. — Щоб дуже мало людина читала — бачив таких. А щоб дуже багато… Не зрозумів вас. Мабуть, чогось не збагнув.

— Я кажу конкретно про вас тут, зараз, у санаторії.

— Конкретно — надолужую. Багато чого прогавив. За браком часу і надміром справ.

— А що ви читаєте? — спитала вона. — Що вам зараз найбільше потрібно?

— Що потрібно? Військовій людині в моєму становищі майже все потрібно. Від метеорології до психології. Легше сказати, що нашому братові не потрібно. В ідеалі, звичайно. А на практиці… — Він поклав перед нею книжку в сірій пошарпаній палітурці. — Зараз, наприклад, дочитую якогось Сікорського. Чули про такого?

— Будівник літаків?

— Ні, генерал. Воював з нами в польську війну, а потім був головою першого емігрантського польського уряду в Лондоні. А потім, коли в нас почали польські частини формувати, приїздив до нас домовлятися. А потім загинув над Гібралтаром. Ходять чутки, що англійці його знищили за те, що він нібито надто далеко пішов нам назустріч.

Допускаю таку можливість. Їй у душі не хотілося допускати такої мерзенної можливості, тим більше під час війни, яку ми разом з англійцями вели проти німців. Але вона промовчала. Мабуть, він знає краще, коли говорить.

— У тридцять четвертому році, вже у відставці, він написав книгу «Майбутня війна». Оцю. Генерали, коли вони у відставці, залюбки пишуть книги. Може, і ми, коли будемо у відставці, теж почнемо, — всміхнувся він. — Книга не дурна, навіть розумна. Десять років тому писав у ній, що майбутня війна буде несхожа на війну чотирнадцятого року, бо виникли нові фактори: більшовизм і його антитеза — фашизм. І тому зіткнення націй набуває в цій війні політико-соціального характеру, свідками чого є ми з вами четвертий рік… Ну і багато чого іншого, — він погортав і закрив книгу, — вже безпосередньо по нашій спеціальності. Про відродження маневру, про темпи наступу, про дії механізованих військ… Писав, між іншим, що для Польщі зближення з Німеччиною було б не політичною помилкою, а самогубством. Цікаво читати, як люди звідти, з минулого, думають про цю війну, що йде перед твоїми очима… Тут у вас, у Архангельському, хороша бібліотека. Навіть на диво. Таке збереглося, що й уявити собі не міг!

Вона потім кілька разів згадувала цей стіл з книжками, за яким він сидів, як дуже зголодніла людина, що зопалу замовила більше, ніж може з’їсти. Досі їй завжди здавалося, що вона багато читає, а тепер, після зустрічі з ним, не здавалось.

Вона призналася в цьому, і він усміхнувсь:

— Нічого, ти молодша за мене на десять років. Ще випередиш. Будемо після війни читати: я книгу — ти дві, я дві — ти три.

— А що ти думаєш робити після війни? — спитала вона.

— Як це — що робити? Служити до граничного віку.

Треба сподіватися, встановимо його після війни. Стане розуму. Як не прикро, але армія старіти не має права.

— Ну, а все-таки ти особисто, чого ти хочеш для себе після війни?

— Мені якось мій колишній командуючий Батюк докоряв: «У тебе, — каже, — дві душі на одне тіло — одна стройова, а друга штабна». Близький до істини, хоч не бачу в цьому біди. Штабна душа хоче після закінчення війни кафедру оперативного мистецтва одержати в академії Генерального штабу, а стройова проситься округом командувати, якщо дадуть. До речі, де подівся Батюк — і сам, і дружина? Ви, медики, все знаєте — і що належить, і чого не належить.

— На цей раз не знаю, — сказала вона. — Знаю тільки, що позавчора його до Москви викликали, повернувся, виписався й поїхав.

— Мабуть, призначення одержав. Цікаво, куди його тепер?..

Сьогодні на світанку, коли прокинулись, вона раптом сказала йому:

— А я знаю вашого начсанарма.

— Генерала Нефедова?

— Тепер генерал, а був професор — патологоанатом. Він у нас на третьому курсі читав. І вже тоді здавався всім нам немолодим.

— А він і є немолодий, мій ровесник, — усміхнувся Серпілін.

— Тебе це не стосується, — засміялась вона й спитала — А от буде в нас дитина — що тоді? Не подумав про це?

— Не подумав.

— А даремно. Я цілком на це здатна, тільки ще сама не знаю: хочу я цього чи не хочу. Здається, все-таки не хочу. Пізно.

Він мовчав.

Вона невиразно, в напівтемряві бачила його обличчя, і їй здалося, що йому дивна сама думка, що в нього ще може бути дочка або син. «І справді, це було б дивно», — подумала вона не про себе й не про нього, а про своїх дорослих синів; подумала й осміхнулась.

— Чого ти? — спитав він.

— Немолодим людям треба менше говорити про свої пристрасті, хоч іноді й хочеться. Мабуть, це смішно, якщо дивитися на нас збоку.

— А кому це треба — дивитись на нас?

— Може, й не треба. — Вона все ще дражнила його. — Але ж не заборониш. Дивляться. Люди не сліпі. А моє життя всі бачать. Сусідка вчора вранці прямо так і спитала: «Що в тебе з ним? Це серйозно?»

— А ти що?

— Сказала: «Ще й як!» А чого ж мені відмовлятися? У моєму віці таке й зовсім смішне. Тобі не здається?

— Приховувати нема чого, але й розмовляти про це ні з ким не хочеться.

— Я й не розмовляла. Просто відповіла їй: «Серйозно». А от як своїм синам, двом дорослим людям, написати про це, ще не придумала.

— А ти не придумуй. Напиши, що я просив тебе вийти за мене заміж, а ти відповіла, що вирішиш після війни. Більше ні про що й не пиши.

— Не зумію. Якщо писати, то треба всю правду. І казати теж. Тільки як це зробити, як зважитись?

Все-таки, як зважитись написати про це синам? Один на фронті, другий скоро поїде на фронт, а ти без них тут почуваєш себе щасливою… Як можна це написати? Хоч це й справді так і хоч нічого не відбирає в них… «Ні, неправда. Саме тут і неправда. Відбирає! Хоча б тому, що вже не тільки про них думатимеш і не тільки за їхнє життя боятимешся. Душа та ж сама — одна, але вже не на двох, а на трьох. Тому й треба зважитись, написати їм!»

— Чемодан прийти скласти? — спитала вона. — Вашому братові завжди або жінки складають, або ад’ютанти, або ординарці. Як правило, ви самі не вмієте.

— Я виняток. Умію. Коли зайдеш — буду готовий. Краще десять хвилин посидіти перед дорогою.

Лишившись сама, вона розчинила навстіж вікно. З вікна дув холодний вітер, і вона подумала про те, як він їхатиме на фронт. Чи не розтрясе його на вілісі, бо вже одвик він їздити — все-таки п’ятсот кілометрів та об’їзди…

Вона одягалась, стоячи біля відчиненого вікна, а в голові роїлись думки про нього і про себе.

Треба попросити, щоб не здавав у бібліотеку тієї книжки Сікорського, яку він показав їй, та ще одну книжку, про яку він говорив, — про мещерські ліси між Рязанню і Владимиром, де він народився й виріс… І, поки буде п’ятихвилинка, треба, щоб медсестра приготувала йому аптечку в дорогу.

Вона ще застібала гудзики на гімнастерці, а в двері вже постукала сусідка, з якою вони завжди вранці йшли разом до лікувального корпусу.

— Можна до тебе?

— Заходь.

Ввійшла сусідка, рентгенолог Розалія Павлівна, — худа, невеличка, в окулярах, з сивим перефарбованим волоссям, яке навіщось стала відпускати, хоч раніше, коли вона коротко підстригалась, це їй личило більше.

Розалія Павлівна, яку, незважаючи на вік, ніхто не називав по батькові, а просто Розочкою, стежила за собою, робила манікюр і гімнастику, а тепер ось навіть відпускала волосся, але все одно, коли подивишся на неї, то здається, що вона зовсім не думає про свою зовнішність, така вже була якась недоладна, особливо у військовій формі.

— Ну як? — спитала Розочка.

— Давай для різноманітності помовчимо.

— Чому ти така груба?

— Я не груба. Я небалакуча. Ходімо, а то спізнимося.

Злегенька підштовхнувши її, вона пропустила сусідку вперед.

Молоденька нянечка, яку вони зустріли в алеї, привіталася з нею з таким виразом на обличчі, ніби теж щось таке знала. А може, тільки здалося: на злодії шапка горить!

Зустрівши нянечку, вона всміхнулася тому, що ця та й інші нянечки звали їх із сусідкою: її — молодою лікаркою, а Розочку — старою, хоч Розочка старша від неї не так уже й набагато, лише на сім років.

— Чого пирхаєш? — спитала Розочка.

— Нічого, — сказала вона, подумавши: «От і мені буде через сім років — сорок сім, як Розочці, і я буду старою лікаркою… Ні, я не буду… А взагалі що буде через сім років? Хіба можна зараз уявити собі, що з ким буде через сім років?»

І вона ще раз тривожно згадала про своїх дорослих синів…

Розділ чотирнадцятий

Серпілін поклав поверх білизни і хутряної безрукавки пачку книжок, які дістав на його замовлення в Москві Євстигнєєв, закрив чемодан і подивився на годинник — навіть прикро, що так швидко все склав. Сім сорок.

О восьмій тридцять — по конях. А вона прийде не раніше як за десять хвилин перед тим. Не встигне раніше. Це в них тільки так називається — п’ятихвилинка.

Оглянувши кімнату — чи не забув чого, — він побачив на підвіконні відпиту на третину пляшку коньяку і, тугіше заткнувши корок, знову відкрив чемодан і поклав пляшку.

Коньяк він випив увечері — оскоромився з нагоди несподіваного приходу Шмакова. Виявляється, Шмаков уже кілька днів лікувався тут, поряд, у санаторії. Але тільки вчора ввечері дізнався і пришкандибав на милицях незадовго до відбою.

Просиділи півтори години за коньяком, згадуючи, як усе це було тоді, в сорок першому, коли Шмакова прислали в полк комісаром.

Шмаков після поранення повернувся на кафедру економіки до Московського університету. Як був чудовою людиною, таким і залишився. Тільки ноги немає, по саме нікуди, до стегна, і мучиться з цим — кукса болить, не дає спокою. Одну операцію зробили, погрожують другою.

Шмаков наводив з пам’яті дані про воєнний потенціал німців, узяті з американських джерел, — з чим починали і з чим лишаються: виходило, що, незважаючи на всі американські й англійські бомбування, рівень випуску воєнної продукції в німців по багатьох пунктах все ще не падав, а по деяких — навіть зріс. Але це з останніх сил.

Потенціальні можливості дійшли до краю.

Слухаючи все це, Серпілін з повагою згадав, як ще тоді, влітку сорок першого, виходячи з оточення, його комісар казав, що німці зажерливі, поспішають проковтнути більше, ніж можуть. І бачив у цьому їхній страх перед затяжною війною, на яку не вистачить потенціалу.

Тепер, заднім числом, корінь з цієї задачки видобути не так уже й трудно, але в сорок першому треба було мати добру голову на плечах, щоб, за важких, непосильних обставин думати, а не просто вити з горя.

І не в Архангельському за коньяком тоді все це говорилося, а в лісі, коли гризли розмочений у воді останній сухар, на узбіччі дороги, по якій цілу ніч з гуркотом ішла німецька техніка. «Так, це був комісар! — подумав Серпілін, дивлячись на Шмакова, що сидів проти нього, приставивши до столу милиці. — Таки справді пощастило мені тоді!»

— Стою тепер майже там, де починали з тобою воювати.

— Затяглась війна, погано німці рахували, — сказав Шмаков.

— У нас перед війною теж не скажеш, щоб усе добре пораховано було.

— Правильно, — погодився Шмаков. — З єдиною поправкою: їхній відлік війни — з того дня, який самі собі обрали, визнали себе готовими. А наш — вимушений, ми з двадцять другого червня починати свого відліку не мали наміру. Сподівались, що почнеться в сорок другому або навіть у сорок третьому…

— Ото ж і погано..

— Ну, це вже інша матерія. Моє діло — рахувати. І те, що в німців війна була кепсько порахована, чим далі, тим очевидніше.

— А взагалі вони рахівники непогані, — сказав Серпілін. — Тільки, може, тим із них, які ближче до істини рахували, свого часу слова для доповіді не дали? — Він подивився на Шмакова й підлив у чарки коньяку. — Вип’ємо, Сергію Миколайовичу.

Йому раптом набридла вся ця їхня розумна розмова про німецьку бухгалтерію війни, бо ж на землі був ще й інший лік — своїм могилам на своїй землі. Поки все ще на своїй. Тільки на півдні кілька румунських повітів зайняли, а все інше поки що на своїй. А треба до цієї осені так піти вперед, щоб уже не на своїй.

Шмаков згадав, як Серпілін у першій їхній щирій розмові там, у Могильові, сказав йому: «Ех, Сергію Миколайовичу, брате мій во Христі і в полковій супрязі…» — вгадав і засміявся:

— Подумав я тоді, що ти з семінаристів. А ти, виявляється, з фельдшерів!

Його знову потягло на спогади, але Серпілін не підтримав і звів розмову на інше. Боявся, що Шмаков раптом заговорить про Баранова. А зачіпати цю тему зараз не хотілося.

Він провів Шмакова вже після відбою і трохи спізнився до Баранової. Сказав їй, що затримав товариш по службі.

Вона не дорікала, тільки подивилась на нього, ніби ждала, чи не пояснить він ще чогось. Але він не став пояснювати, а перед ранком вони вперше через це посварилися; виявляється, в неї були такі вимоги до нього, до яких він не звик.

— Чому не сказав мені, що приходив Шмаков? — спитала вона. — По-перше, безглуздо: ми однак тут усе знаємо. Та нехай би я навіть не знала. Ще гірше. Це ж не так просто для тебе — Шмаков. Ви ж, мабуть, розмовляли з ним і згадували про щось важливе для тебе. А це і для мене важливо.

— Про тебе не говорили й не згадували.

Вона прикро зітхнула:

— Та хіба це тільки мене цікавить? Я й не думала, що ти можеш заговорити з ним про мене. Навпаки, знала, що він сидить з тобою й певна була, що така людина, як ти, не захоче говорити з ним про мене.

— І правильно. Саме не хотів говорити з ним про тебе, навіть навмисне повернув розмову так, щоб про тебе не згадувати.

— От бачиш! І все-таки не розумієш, як для мене все це важливо.

— Що?

— Усе. І чому не захотів говорити з ним про мене, і про що говорив з ним, і що згадував, і чому прийшов до мене після цього такий чужий і сумний, наче перед цим довго стояв і дивився у розриту могилу. І не зразу це скинув із себе, хоч і намагався, я бачила… Як я можу чогось не знати про тебе? Я про теплі шкарпетки, про те, що їв і пив, питати не вмію — може, це й погано, але не вмію! А що ти думав, чому прийшов до мене не такий, а інакший… Як я можу цього не знати? Сам подумай! Ми повинні знати одне про одного або все, або нічого. А коли нічого, тоді взагалі нічого не треба. Мені принаймні.

Він відбувся жартом, сказав:

— Винуватий, виправлюсь.

І радий був, що вона всміхнулась і більше про це не говорила.

Так, є звички, через які не зразу переступиш. Він і так дивувався, скільки було в житті такого, про що, здавалося, ніколи й нікому не скажеш! А за ці кілька днів узяв та й сказав. Мабуть, ніхто про себе наперед не знає, що зможе, а чого так і не зможе розповісти жінці.

І він не знав.

Завжди він намагався уникати в думках порівняння того, що є, з тим, що було, з тим життям, яке він прожив з Валентиною Єгорівною. Але зараз подумав про це. Те життя, що пішло в минуле, було правдивим з обох боків.

Іншим воно й не могло бути з такою жінкою, як Валентина Єгорівна. Але та правдивість була іншою, ніж ця, якої зараз вимагали від нього. Раніше він правдиво оцінював свої вчинки й рішення, але думати над своїми рішеннями звик сам. Як то кажуть, «знайомив з висновками». А як і чому прийшов до них — лишав при собі. І коли були не згодні одне з одним, здебільшого мовчали.

Але тепер від нього ждали відповіді вже не про вчинки, а про думки, почуття. А за цим, якщо глянути в корінь, стояло бажання разом думати й разом вирішувати.

Але як це так — разом вирішувати? От уже до чого життя справді не привчило!

І, намагаючись відстояти в собі те звичне, що хотіла похитнути ця жінка, згадав: от вирішив же сам, без неї, що не можна їхати разом на фронт! А потім подумав, ні, неправда, що без неї! І коли вирішував, і коли казав їй, відчував, як вона, перемагаючи себе, дає йому змогу прийняти це рішення.

Не можна собі уявити, що вона потім попрікне його: «Навіщо ти так вирішив тоді?» Якщо й скаже, то: «Даремно ми з тобою так вирішили». Інших слів від такої, як вона, не сподівайся.

Він подумав про двох її синів і про те, як вона їм напише про нього. Що можуть відчути, одержавши її листи, ті не відомі йому старший лейтенант і курсант артилерійського училища? Яким буде після цього їхнє ставлення до матері? Він знав, що в армії такі речі переживати важче, ніж будь-де, і відчув себе винним перед її синами.

Наче все правильно: вони там, де їм належить бути, і роблять те, що їм належить робити. Їхній батько — хороший чи поганий був — три роки як загинув. І мати пройшла фронт і знову туди поїде. А коли вона в свої сорок років ще хоче для себе жіночого щастя, воно ні в кого не вкрадене. Все так. Але незрозуміле почуття провини перед її синами все одно лишається, і думка про них невіддільна від думки про жінку, яку він любить і яка любить його.

Старший воює вже третій рік, а в училищах прискорений випуск — війни ще вистачить і на молодшого. Вони можуть не повернутися з неї, і один з них, і обидва, і тоді це так змінить життя їхньої матері, що від цього життя взагалі нічого не лишиться.

Чи не тому вона не згодна зараз виходити заміж? Хоче спочатку зустріти з війни синів, а потім уже вирішувати свою долю. Але чому ж не сказала про це? Чи це така річ, якої навіть вона не має сили сказати?

А чому все-таки дала згоду вийти заміж, коли б разом їхали на фронт? Тому що хоче бути поруч. Боїться не тільки за синів.

Простий здогад, що вона боїться за його життя, зараз уперше спав йому на думку.

— Товаришу командуючий, дозвольте?

Двері були відчинені, і на порозі стояв Євстигнєєв.

Серпілін здивовано глянув на нього, потім на годинник — рівно восьма.

— Тобі що, наказу не передали? Чого приїхав?

— Батька вашого привіз.

— Де він?

— Там, у вілісі, сидить. Запросити?

— Сам зустріну. Коли й чим приїхав?

— Поїздом. З Рязані вчора о двадцять третій годині, прямо до Ганни Петрівни на квартиру. Не зважилися вас турбувати, та й стомився він.

— Де ж ви його там улаштували?

— У кімнаті на ліжко поклали. «Так, зіпсував він вам останню ніч перед розлукою», — . подумав Серпілін, надіваючи кашкета.

Віліс стояв тут же, коло корпусу, за рогом.

Батько ще не виходив з нього, сидів на передньому сидінні, поруч з водієм, і, обернувшись до нього, про щось розпитував.

Коли Серпілін підійшов, почув, як той питав:

— Ну, а коли, скажімо, в кого жінки нема, кому атестат?

— Здрастуй, — сказав Серпілін, ступивши близько до віліса з того боку, де сидів батько.

Батько, ще не обернувшись, ніби не дочувши, приклав руку до вуха. І тільки потім обернувся й став злазити з віліса назустріч синові.

Серпілін підтримав батька під лікоть, допомагаючи йому вийти з машини, і, скинувши кашкета, тричі розцілувався з ним, відчув залах махорки з тією разючою силою, з якою це відчуває людина, котра недавно кинула курити.

Батько по-старечому пустив сльозу, чого раніше син за ним не помічав, і перші слова «от і побачились» сказав незнайомим, тремтячим голосом. Але зразу ж додав зміцнілим, знайомим:

— Генералом став, Федько! І читав, і чув, а очам не вірю — звикнути все-таки треба. «Федько» — сказав навмисне не тому, що так звав його в думці, а тому, що захотів так назвати сина при всьому його генеральському штаті — при водієві й ад’ютантові: для них генерал, а для мене, мовляв, усе одно Федько.

Серпілін віддаленою, невиразною пам’яттю згадав матір і її покірну, лагідну любов до батька. Все-таки було щось у ньому тоді, що змусило матір без оглядки піти за нього.

Ледь помітний відблиск чогось — задиристого й владного — все ще лишався в батькові й тепер, хоч він був уже й старий.

— Ходімо в дім. — Серпілін узяв батька під руку й подивився скоса, згори вниз, йому на голову, що злегка трусилася, на ній був злинялий, старий кашкет з артилерійським чорним околишем без зірочки. Батько в засмальцьованому солдатському ватнику, що мішком висів на його колись широких, а тепер пригнутих літами плечах, здавався йому ще нижчим, ніж він пам’ятав, а може, так воно й було.

— Товаришу генерал, — зупинив Серпіліна Євстигнєєв, — які будуть тепер розпорядження?

— Розпорядження? — Серпілін напівобернувся від батька до Євстигнєєва й задумався.

Ламати дорогу вже було пізно. В армію вже повідомлено, і на межі тилового її району з двадцять другої години наказано чекати маякові. Та й навряд, щоб там був тільки маяк, мабуть, виїдуть зустрічати хоч Бойко, хоч Захаров.

— Розпорядження ті самі. З тією поправкою, що вирушимо трохи пізніше.

Серпілін подивився на Євстигнєєва й подумав: «Золотий все-таки ти хлопець. Не вирядив батька самого з водієм, а з поваги до нього й до мене віддав свою найдорожчу останню часину».

Він усміхнувся, згадавши молодість і ту ціну, яку має така часина, і вирішив повернути цю часину Євстигнєєву.

— Їдь, допоможи Ані готувати сніданок, а віліс зразу пришли по нас.

— Сніданок уже готовий, — чесно признався Євстигнєєв.

— Роби, як велено, — сказав Серпілін і під руку з батьком пішов до будинку.

— А може, разом з ним і поїдемо? — спитав батько.

Але Серпілін, знаючи, що тепер Баранова зайде до нього при батькові і той все одно побачить її, сказав не ухиляючись:

— Тут до мене ще прощатися прийдуть. Попрощаюсь, повернеться машина — і поїдемо.

Коли ввійшли в дім, батько, перед тим як сісти, уважно оглянув кімнату, і Серпілін, помітивши це, теж, ніби заново, побачив її вже не своїми, а батьковими очима.

Кімната була простота, навіть дуже простора для однієї людини, і обставлена гарними меблями в білих парусинових чохлах.

Серпілін чекав, що батько, який так уважно оглядав кімнату, скаже щось про неї. Але батько нічого не сказав, не захотів. Почепив на нікельовану вішалку, що стояла біля дверей, свого артилерійського кашкета й сів до столу.

— Може, скинеш ватник?

— Нічого, пара кісток не ломить. Застудився в поїзді: то одне вікно відчинять, то друге. Бережуся!

— А чому не поїхав машиною? Для того ж і посилав по тебе.

— Чого ж по мене посилати? Сам би до нас приїхав, ласкаво просимо. Не ті вже мої роки, щоб звечора прислав, а вранці їхати.

— Я приїхав би, та лікарі не пустили б.

— Тебе — лікарі, а мене — Панька, — сказав батько; злукавив, назвавши так поза очі свою Пелагею Степанівну. Заперечуючи сказане, він хотів цим зменшеним ім’ям натякнути, що не так уже й боїться її. — Поки збирались, поки те й се, та ще й водій твій у неї перед очима якраз коло хати в грязюці юзом пішов, трохи не перекинувся. От вона й побоялася за мене. Умовила на поїзд. Та ще… — Батько хотів пояснити щось іще, чому він не поїхав зразу, але не доказав, роздумав. — А за перепустку — спасибі: Москви давно не бачили, ще з тридцятого року, — сказав він про себе в множині. — А хіба не можна було перепустку на двох виправити?

— Не подумав про це, — відповів Серпілін.

Насправді ж думав, але не захотів, щоб батько приїздив до нього разом з мачухою.

— Значить, вирішив про мене, що й сам, без старої, доїду, здоров’я дозволить, — зауважив батько з відтінком самовдоволення. — Панька мені каже, що всихати почав, а так я ще дужий. А вона стара стала, вже не та, що була, слабує, — сказав таким тоном, що й не зрозумієш: чи жаліє її, чи радіє, що, незважаючи на її молодший вік, першою хворіти стала вона, а не він.

Серпілін дивився на батька і думав, що той усе-таки змінився менше, ніж можна було чекати за ці вісім років, а з них же три роки війни. Обличчя в батька було ще міцне й здорове, з ліловим старечим рум’янцем на туго натягнутих вилицях; тільки круг очей усе в зморшках, але очі ті ж — маленькі, голубенькі, гостренькі, — так і не злиняли.

І голос у батька був той самий, знайомий — тоненький тенорок, без старечої тріщинки.

— Ще й досі співаєш? — спитав Серпілін, пригадавши, як іще замолоду і в немолоді вже роки батько, як тільки вип’є, співав своїм парубоцьким, відчайдушним тонким тенором найрізноманітніших пісень — і старих сільських, і духовних, і задьористих солдатських, знаходячи особливе вдоволення в тому, щоб несподівано, до сторопіння, переходити від одної до другої.

— Тепер тільки й співати, — сказав батько.

Серпілін, сердячись на себе, подумав: «Справді, знайшов про що питати!» Але батько, виявляється, мав на увазі інше.

— Тепер не лише спирт, а й денатурат у аптеці під печаткою. На цілий день прийому хворих — отакеньку пляшечку дають!

Він показав двома пальцями, яка та пляшечка.

— Тут уже для себе, як не крути, не залишиш — совісті не пропили. А горілки — не з нашою кишенею. Та й самогонку гнати немає з чого. А на сухе горло які ж пісні?

І раптом високо й сильно, без єдиної фальшивої ноти, вивів:

Спаси, господи, люди твоя

И благослови достояние твоє.

Победы на супротивнне даруя…

Вивів — урвав.

— От перемогу здобудете, заспіваю вам де хоч — чи на криласі, чи на зборах. Коли ж усе-таки перемогу здобудете, га? — спитав батько раптом пошепки, немов про щось таємне, на що так само таємно мав відповісти Серпілін.

— Коли «расточатся врази», тоді й здобудемо, — відповів Серпілін словами з церковного співу, який запам’ятав з дитинства.

— Добре було б хоча б до тієї весни, — сказав батько. — А то знову коровами та жінками оратимемо.

Згадавши, як батько сказав про сухе горло, Серпілін відкрив чемодан і витяг почату пляшку коньяку.

— Може, вип’ємо з тобою?

— А закусити є? — спитав батько.

— Закуски нема. Закуска там, коли приїдемо.

— Там і вип’ємо.

Серпілін поклав пляшку назад у чемодан і знову сів до столу.

— Про наше життя ад’ютанта свого сповідав? — спитав батько.

— Те, що бачив і чув, розповів мені.

— Багато він чув! Попоїв, поспав, знову попоїв та й поїхав. Послухав би, як я, коли в домі жіноцтво тужить…

І став батько розповідати про те, коли та як у їхній дім надійшли одна за одною похоронні на всіх трьох зятів.

Перша похоронна була не похоронна, а просто лист від молодшої дочки, що вийшла за свого залізничника й жила разом з ним з тридцять дев’ятого року у Львові.

Його вбили на другий день війни, коли виганяв з депо паровози. Від неї прийшла листівка з дороги, з Тернополя, коли тікала з дітьми од німців. Тікала, та, видно, не втекла: листів за всю війну більш не було.

— Тернопіль визволили ще в березні.

— Читав, — сказав батько. — А листів нема. Може, куди в Німеччину загнали. Пишуть у газетах, що погнали багато людей!

І став розповідати далі спокійним, рівним голосом, як людина, що давно звикла й стомилась про все це думати.

Старшій дочці, тій, що була за кооператором, прийшло повідомлення, що її чоловік, старшина, пропав без вісті.

Тільки польова пошта, а де, звідки — так і не вичитали.

— Десь у Росії, а Росія велика, — раптом з несподіваною гіркотою сказав батько. — Якраз у страсну суботу одержали. Розговілися сльозами та й стали чекати: може, ще знайдеться — з одним на нашій вулиці так було.

Середній дочці, тій, що була за директором школи, похоронна прийшла минулого року, у вересні, і в листі все сказано: і де, і як загинув старший політрук, і де пам’ятник над братською могилою стоїть — хутір Юр’ївка, за десять кілометрів від станції Комаричі.

Почувши це, Серпілін подумав, якщо за десять кілометрів на південь від Комаричів, то це була смуга його армії, і чоловік зведеної сестри, можливо, служив у ній.

Але питати зараз, на південь чи на північ від Комаричів той хутір Юр’ївка, не слід було. Навіщо тепер уже про це питати?

Спитав замість цього, чи не їздила вдова туди, на могилу.

— От і видно, що ти наше життя погано знаєш, — мовив батько. — Яка тепер їзда!

Серпілін промовчав. Ні, життя він знав, мабуть, не так погано. І знав, що не настала ще пора їздити на могили. Про свого сина він теж знає, де і як поховано, навіть схемку звідти прислали, другий рік у папці лежить.

А поїхати не поїхав — не зміг. Але жінки, буває, роблять неможливе. Тому й спитав.

— Від одної вістей нема, друга день і ніч під боком плаче, а третя за двадцять верст живе, на радгоспній садибі, але зате як приїде та почне… — батько махнув рукою. — А Пелагея за всіх трьох голосить. Єдиний порятунок, що часу в неї мало. Замолоду що їй від бога треба було: крашанки та з жінками в церкві поплескати язиком. А тепер богомільною стала.

Про себе і про власне горе батько так і не сказав.

Сховав те горе під невеселим кепкуванням із жіночих сліз.

І була в цій грубості до інших, поєднаній з тим, що він забув про себе, якась сила й гордість, і це, незважаючи на їхню давню взаємну відчуженість, тепер раптом наблизило Серпіліна до батька.

Як би там не було в них з батьком, а тепер і він теж був для Серпіліна — Росія, що натерпілась горя по саму зав’язку, напрацювалася та й ще працює до упаду і терпляче жде від своїх синів тільки одного: щоб рано чи пізно, але так, як треба, скінчили цю кляту війну остаточною перемогою.

— А ти ж як сам? — спитав Серпілін. — Анатолій казав, що з початку війни ти знову працюєш.

— Не з початку. З початку ще задумувався: все-таки на сімдесят п’ятий звернуло. А потім, коли перед першою зимою почали чоловіків під гребінець гребти, зважився, пішов лікарювати…

— Важко?

— А що ж, на печі лежати та вовком вити легше, чи як? А коли про саму роботу — на голодний шлунок у людей хвороб менше. Травми там чи нашкірні хвороби…

А так чогось іншого — мало. Чиряків, правда, багато, од виснаження, — згадав він. — Ну, а коли хвороба така, що її тільки хлібом з маслом лікувати, то чим тут зарадиш?

Ветеринар негодовану корову й ту без сіна на ноги не зведе. З роботою, як на свої літа, справляюсь. Лікую.

Чирку або флегмону розрізати — руки не тремтять. І зуб, коли треба, можу вирвати… Тобі не треба?

Серпілін усміхнувся, а батько, помітивши в усмішці стальні мости в нього на передніх зубах, спитав:

— Де робили?

— Де робили — мене там уже нема.

— Тепер такі мости навряд чи поставиш, навіть коли в Рязань поїдеш! Техніки кажуть, нічого в них для цього діла немає, все як виметено…

— Як онуки ростуть?

— Старшого мало бачу, з матір’ю в радгоспі працює. Повістки чекає. Сімнадцять уже. А молодші з нами живуть… Картопля торік добра була — і посадити вистачило, і ще два мішки є. Молока від кози — чай забілити вистачає. Живемо краще від багатьох, брехати не стану. Та й у школі в цьому році постарались. Сякий-такий суп, а по тарілці для дітей дають. Радянська влада про тих, кому далі жити, краще-таки піклується, ніж про тих, кому вмирати пора.

Серпілін у першу мить не зрозумів, потім здогадався: «Це, мабуть, про пенсію».

І спитав:

— Яка в тебе пенсія?

— Коли на червінці — велика, жити можна. А коли по нинішніх базарних цінах — на дві хлібини з гаком.

Мабуть, після війни твоя пенсія буде все-таки більша від моєї.

— Поки що не думав. Дожити треба.

— Війна скінчиться — доживеш, — сказав батько. — Он скільки тепер вас, генералів: який наказ у газеті не прочитаєш — по десять генералів. Одні генерали при допомозі інших генералів… Хто ж його знав, що ти генералом будеш. І звання раніше вважали за царське, та й дійшов ти до нього не зразу… Перерва була.

— Перерва була, це правда, — зронив Серпілін.

— Коли торік прочитав про тебе в газеті, що генерал і що орден дали, два тижні в околиці всім, хто тільки прийде, газету показував. І до райвиконкому з нею ходив. Заліза, дах полатати, зразу мені дали, без усякого. Як же це тебе раптом узяли й випустили? — спитав батько.

Серпілін не захотів відповідати на це запитання, бо в ньому звучав подив — не від того, що взяли, а від того, що випустили. Так нічого й не відповів.

— Далеко був? — спитав батько.

— Майже Америку видно.

— Дорогувато, — сказав батько, — самий тільки провіз туди скільки державі коштує. А коли ще й назад…

І нелегко було зрозуміти: чи він серйозно подумав про цей збиток державі, чи пожартував за своєю звичкою.

— Ти от мені скажи, ти от генерал, — озвався батько, помовчавши. — Ти товариша Сталіна сам бачив?

— Бачив.

— Який він на вигляд? Як і на портретах? Чи, кажуть, рябуватий, віспа його зачепила?

— Трохи є.

— Але ж розумний він чоловік, можна сказати, серед усіх найрозумніший… — сказав батько так, ніби те, що зараз він говорив про Сталіна, як про найрозумнішого серед усіх, вступало в суперечку з чимось, що думав він про цього раніше.

— Так чи ні?

— Так. А чого питаєш? По-моєму, це відомо кожному.

— Війна дуже тяжка вийшла, — вів далі батько. — Хто знав, що вона така буде… Мені сімдесят сім, молодшому внукові дев’ятий. А батьки де?

Саме в цю мить хтось постукав, і Серпілін, уже розуміючи, що це прийшла Баранова, підвівся їй назустріч і запросив:

— Заходьте.

Баранова широко відчинила двері, хотіла щось сказати, але, побачивши старого, що сидів до неї спиною, зупинилась, зрозуміла, що це батько Серпіліна, якого вже й не чекали, а він усе-таки приїхав.

Зрозуміла й сказала зовсім не те, що думала.

— Товаришу генерал, принесла вам аптечку на дорогу.

Хотіла покласти у віліс, та його досі нема…

Батько, зацікавлений, швидко обернувся до неї, а Серпілін сказав їй так, ніби тут батька й не було:

— За аптечку спасибі. А поговорити нам з тобою всетаки треба.

І, взявши Баранову під руку, кинув батькові:

— Посидь, зараз прийду.

Вони вийшли з будинку й зупинилися за рогом край довгої алеї, яка вела до головного корпусу, що жовтів удалині.

— Батько? — спитала вона.

Він кивнув.

— Я так і зрозуміла. Чому не познайомив мене з ним?

— Шкода часу. У нас і так його мало. Повернусь — поясню. Все одно спитає. — Мабуть. Оглянув мене всю з голови до п’ят. Я його іншим уявляла, — сказала вона, і Серпілін відчув, що батько їй не сподобався. — Коли ж ти тепер їдеш?

— Як тільки машина повернеться.

— Не затримаєшся через нього?

— Тепер уже не можу.

— Ось візьми аптечку.

Вона все ще тримала під пахвою ту аптечку, а зараз віддала йому. І тепер у нього руки були зайняті, а в неї — вільні. Вона обняла його й спитала:

— Як же ти житимеш без мене? Досі думала це про себе, а зараз раптом про тебе.

Серпілін краєм ока помітив: хтось пройшов поблизу.

І вона побачила, що він де помітив.

— Нічого, — сказала вона. — Як син мені писав: «Далі фронту не пошлють, менше взводу не дадуть». У крайньому разі, скажуть або напишуть, що знається лікарочка з хорошим чоловіком. А я підтверджу: справді, знаюся. Як, підтвердити?

І спинила його, не дала відповісти:

— Що ти! Я жартую. Просто все ще ніяк не придумаю, як жити без тебе. Заплакала б зараз — є, кажуть, і такий спосіб виявляти почуття. А говорити нема чого. Все сказали.

Вона подивилась мимо нього, ніби про щось раптом згадала, і, знявши з руки великий чоловічий годинник, простягла йому:

— Візьми.

Він знав од неї, що цей годинник був пам’яттю про батька і що вона вже кілька років носила його не знімаючи, але саме це й не дало змоги йому заперечити. Він мовчки взяв годинника й надів на руку. А свого, знятого з руки, тримаючи за розстебнутий ремінчик, нерішуче простяг їй. Вона всміхнулась і на якусь мить заплющила очі, дала зрозуміти, що саме цього й чекала від нього, що так і треба було зробити; вона взяла годинник і поклала в кишеню свого білого халата.

— До побачення, рідний… Ну що тобі ще сказати?

Вона кілька разів поцілувала його.

— А тепер мені треба йти на обхід. А ти повертайся до будинку.

— Чому це?

Йому не хотілося йти до своєї кімнати. Йому, навпаки, хотілося, щоб вона пішла туди, до головного корпусу, по тій довгій алеї і він міг би ще довго дивитись їй услід.

— Іди, йди. Це ж не ти мене, а я тебе проводжаю. Іди.

І, знову міцно поцілувавши, одірвалась од нього й сказала ще раз, уже суворо:

— Іди.

Він розумів, як їй важко, повернувся й пішов.

Уступивши до кімнати, не глянувши на батька, став біля вікна й дивився їй услід, відчуваючи себе винним, ніби вона йому заборонила, а він усе-таки потай це робить.

Вона йшла по алеї, тепер уже далеко, в надітому поверх обмундирування білому накрохмаленому халаті, який жартома називала своєю парадною формою.

Алея тяглась далеко, і він дивився вслід ще довго.

Потім обернувся до батька.

— Це хто? — спитав батько.

— Мій лікар.

— Оця, мабуть, тебе не пустила до мене приїхати?

— Ця, — сказав Серпілін. — Коли війна закінчиться, одружуся з нею.

— А згоду маєш?

— Маю.

— Розумію.

І бриніла в цьому батьківському «розумію» ледь помітна усмішка: «Звичайно. Як не дати згоду тобі, генералові?»

— Показна жінка, — помовчавши, сказав батько. — Але ж ти, пробач мені, вже чоловік підтоптаний. Чи не молода вона для тебе?

— Нічого, — сказав Серпілін з певністю, за яку вдячний був їй.

— Розумію, — повторив батько з новою, інакшою, ніж досі, інтонацією, тепер, певно, подумавши не про сина, а про себе і про свою сім’ю: «Якщо одружиться, значить, усе, що буде, їй».

Серпілін відчув цю занепокоєність, за якою стояло довге спільне життя із скупою й хваткою жінкою, і згадав про гроші, які треба віддати батькові; і ті, що відкладав сам, і ті, що вчора принесла Пікіна. Розстебнув польову сумку, витяг з неї обидва конверти й поклав перед батьком:

— На тобі гроші. Тут на всіх, сам дивись, кому скільки. Антоніну з сином теж. не забудь, — на всяк випадок сказав він про сестру, що жила окремо від батька. — Тут вісім тисяч.

Батько взяв конверти, повагався трохи — чи не полічити, але лічити не став, а, розстебнувши ватник, довго розсовував гроші там, під ватником, у різні кишені — і ліворуч, і праворуч.

— Спасибі. Вважай, що на онуків дав. Ми з Пелагеєю й так прожили б. Нам з нею багато не треба. «Там уже треба чи не треба…» — Серпілін згадав уривок батькової фрази біля віліса: «Ну, а коли, скажімо, в кого жінки нема, кому атестат?..»

— Тепер куплю гостинців на товчку, — озвався батько. — Пелагея, проводжаючи, казала: добре, коли б мануфактури якоїсь…

— Звідки ж у мене мануфактура? — Серпілін не стримав раптової неприязні. — Товар на чоботи для тебе й одріз на шинель є. З сукна дітям зимове пошиєте. Там у Ані лежить. Візьмеш у неї. Я вже звелів, щоб віддала.

— Нічого вона мені не сказала, — злякано й сердито мовив батько.

І Серпілін знову подумав про його довге життя з Пелагесю Степанівною. «Інакшим він був замолоду. Всяк бувало, але інакший.

Як багато може зробити лиха жінка за довге життя з чоловіком… А втім, чому лиха? Для мене лиха, а для нього, може, й хороша».

— Ніде вона їх не поділа — не з таких, — сказав він про Аню, все ще думаючи про мачуху. — Просто забула тобі сказати.

— Як це — забула?

Серпілін не відповів, згадав про сьогоднішню ніч і про те, що сусідки немає, вона чергує і, як говорила Аня, тепер замикає свої кімнати, коли йде з дому… Отже, вони поклали батька на ліжко, а дівчинку на диван, а самим лишилося в цю останню ніч іти тільки в кухню. «Але про це в нього й гадки нема, — подумав він про батька. — А от про товар на чоботи сказати забула…»

— Це правда, що розписалися? — спитав батько.

— Правда.

— Отже, розписались…

У батькових словах знову було занепокоєння, може, навіть самому ще не зрозуміле. Мабуть, не встиг обміркувати, як це: добре чи погано для нього і для його домашніх. З одного боку, коли розписались, виходить, баба з воза, нехай про неї тепер старший лейтенант думає. А з другого боку… Хто його знає, що там з другого боку.

Серпілін почув, як за вікном розвернулась машина.

— Приїхали по нас, — сказав він батькові.

І, подивившись на картонну коробку з аптечкою, яку принесла Баранова, посунув її по столу до батька:

— Візьми для свого околодка. Кажеш, ліків не вистачає, тут, певно, багато чого є.

— Товаришу генерал!..

На порозі стояв водій.

— Бери чемодан, поїхали!

Розділ п'ятнадцятий

Уже дев’ять годин віліс і «додж», що йшов услід за ним, стрибали по вибоїнах та ковдобинах Варшавського шосе.

Малоярославець, Мединь і Юхнов зостались позаду, але до Кричева, за яким треба було звернути на їхню армійську дорогу, було ще майже двісті кілометрів.

Сірий, для перших чисел червня холодний, але сухий день давав змогу йти за графіком, на середній швидкості сорок кілометрів, хоча шосе, як не старались шляховики, було таке розбите війною, що навіть цю швидкість тримати вдавалося нелегко.

Євстигнєєв, що підмінив водія, який куняв тепер на задньому сидінні, намагався зробити неможливе: вести машину обережніше, не зменшуючи швидкості. Але віліс усе одно, мов козел, стрибав на розбитій дорозі. Серпіліна, який заснув годину тому, так підкидало, що Євстигнєєв боявся, коли б не злетів з голови командуючого новенький генеральський кашкет, якого він купив учора в Москві, у Військторзі. «Все-таки здоровий він», — скоса глянувши на Серпіліна, який і вві сні чіпко держався рукою за стойку вітрового скла, подумав Євстигнєєв.

І згадав, як позавчора, коли ще не відомо було, чи випишуть його, лікар Ольга Іванівна підстерегла його самого, без Серпіліна, і суворо наказала, щоб везли генерала акуратніше. Пояснила, що після тієї аварії довга тряска на вілісі нічого доброго не дасть.

— Ні в якому разі не везіть його далі Рославля, в крайньому випадку, просто збрешіть, що машина зламалась! «Мабуть, думає, що який він з нею, такий і з нами.

Спробуй збреши йому, коли він вирвався з Москви і вже більше ні про що не думає, крім свого приїзду до армії!

Наказано: хоч би там що, а сьогодні бути на місці. За всю дорогу лише один раз на п’ять хвилин дозволив зупинитися — бензину в бак долити. А чай з термоса пили й закушували по черзі, на ходу. Завжди хтось сидів за кермом. І на вілісі, і там, ззаду, на «доджі»…»

Знову подивившись на Серпіліна, котрий усе ще спав, Євстигнєєв згадав, як сьогодні вранці снідали й прощалися там, на квартирі в Ані.

Серпілін, тільки-но приїхав і ввійшов до квартири, зразу, як рідних, розцілував і Аню, і його — поздоровив.

І дівчинку, піднявши з підлоги, поцілував кілька разів у волоссячко; відчувалося, що жаль йому з нею розставатись.

Та як тільки поставив дівчинку на підлогу, зразу ж сказав:

— На харч і на прощання маємо тридцять хвилин. О десятій — по конях!

І потім хоч не поспішав, не нагадував, але однак усе йшло за годинником.

Сидів біля столу поряд із своїм батьком так, ніби все, що їм треба було сказати, вже сказано. Розмовляв тільки з дівчинкою та з Анею. Навіть заборонив Ані винести на кухню брудні тарілки: «Сиди, потім прибереш».

А коли Аня сказала йому: «Ви про нас там, на фронті, не турбуйтесь; у вас, військових, і без нас клопоту багато», — раптом спитав: «Скільки за цей рік гімнастерок пошила?»

Аня відповіла, що не лічила.

Тоді він простяг через стіл свою довгу руку, цокнувся з Анею, випив усе до дна, що лишалося в чарці, і сказав: «Сама не лічила, то ми колись полічимо. Думаєш, тільки ті військові, в кого погони на плечах? Ні. Військові — це всі ті, в кого війна на плечах». Сказав так, немовби чимось перед нею завинив. У неї навіть сльози бризнули.

А генералів батько сидів собі й мовчав. Як і вчора, оглядав кімнату: що в ній є? А може, просто нудьгував, бо розмова не з ним, а з Анею. Потім сказав: «Поживу у вас три дні та й поїду». І став розпитувати, як добиратися до того великого московського товчка на станції Салтиковці, про який йому розповідали в Рязані.

Виявляється, вони ще взимку закололи кабанчика, і він привіз трохи сала. Хоче сало це продати, а мануфактури купити. «Ну привіз, то й привіз! То продай і купи, а навіщо про це при генералові? — з осудом думав Євстигнєєв. — Підожди, поки на війну поїде. Залишишся з Анею, пояснить вона тобі, як до тієї Салтиковки доїхати…

Він не злюбив генералового батька, ще й не бачивши його, бо через цю поїздку довелося на два дні й одну ніч залишати Аню. А дні й ночі були й так лічені; тепер до кінця війни ніхто нічого не додасть.

Спочатку він не давав волі своїй неприязні; навіть присоромив себе, коли, прибувши в Туму, дізнався, що в старих усі дочки стали вдовами, а троє внуків — сиротами.

Та коли вранці старий раптом відмовився їхати, неприязнь до нього спалахнула в Євстигнєєва з новою силою.

Якщо зразу не поїхав, не так уже й поривався до сина. Виходить, можна було по нього й не їхати, перепустку поштою надіслати.

Коли з’явився вчора проти ночі, теж радості мало було.

Хоч нічим не показали цього з Анею й розмовляли з ним, скільки йому забажалося, і помитись приготували, і чекали, поки помиється, і на свою постіль поклали…

Зробили все, як треба було зробити, з поваги.

Але себе, звичайно, пожаліли. Своїх останніх годин.

А тут ще зранку почав про кабанця та про мануфактуру…

Генерал промовчав, але Євстигнєєву здалося, що і йому це не сподобалось. Навіть на якусь мить стало шкода генерала, що в нього такий батько.

Поснідали швидше, ніж гадали.

Генерал підвівся з-за столу й сказав дівчинці:

— Ходім на подвір’я, подивимося на мою машину.

— Я її вже бачила, — сказала дівчинка.

Але генерал пояснив:

— У мене ще друга є, велика, от її ти й не бачила.

І, взявши батька під лікоть, теж потяг за собою:

— Ходімо з нами, дамо людям попрощатися.

— І ми з вами, — засоромилась Аня, але генерал зупинив її.

— Ми підемо, походимо, поговоримо там, а ви не поспішайте, прощайтесь, скільки треба буде. Можемо й о десятій п’ятнадцять виїхати. Надворі сухо, в дорозі надолужимо.

І пішов на подвір’я разом зі своїм батьком та з дівчинкою, залишивши їм з Анею ще ці останні п’ятнадцять хвилин, на які вони вже й не сподівались. Мабуть, зарані про це вирішив. «Так, у чомусь іншому, а в цьому він добрий виявився», — подумав Євстигнєєв про Серпіліна, згадавши заплакані очі Ані й останнє її запитання: «А може все-таки залишить тебе?..»

Згадав, загальмував машину перед шлагбаумом на переїзді і, обернувшись, подивився на Серпіліна.

Серпілін, виявляється, вже не спав, прокинувся, коли зупинились, і сам дивився на Євстигнєєва. І коли їхні очі зустрілись, Євстигнєєв знов подумав те, що не раз казав Ані: «Не залишить у себе».

В цьому він і не добрий і не злий, а просто зробить, як вирішив. Отже, треба проситися або в штаб полку, або на батальйон, і чим швидше попросишся, тим більше збереже до тебе поваги.

— Ну що, родичу, — всміхнувся Серпілін. — Про що думав, поки я спав?

— Про себе, про свій рапорт, товаришу командуючий.

— Коли про рапорт, то не про себе, а про мене. В такому ділі, ніж самому наказувати, все-таки легше на рапорті написати «згоден». Спасибі. Скільки проїхали, поки спав?

— Поворот на Людиново проминули. Скоро праворуч поворот на Спас-Деменськ. До Рославля ще дев’яносто п’ять кілометрів. Це станція Єрші.

Бабуся в чорній шинелі залізничника відкрила шлагбаум.

— Поки що за графіком, — сказав Серпілін. — День похмурий. При сонці земля все-таки веселіша була б.

І, поглянувши на небо, зразу за переїздом одвернувся від Євстигнєєва й замовк.

Зараз, по дорозі на фронт, йому здавалось, мовби одне життя, яке ще не встигло початися, скінчилось, а інше, не кінчившись, знову почалось. І це колишнє життя, ненадовго спинене всім тим, що було з ним у Москві, знову нагадувало про себе: що воно і є те єдине життя, яким він житиме тепер до закінчення війни.

Варшавське шосе було для нього дорогою спогадів.

Усе, мимо чого сьогодні їхали до Юхнова і за Юхновом, було так чи інакше пам’ятне від зими сорок першого й сорок другого років.

Минули Подольськ, де шили для його дивізії маскхалати…

Минули Хрести, де в останні дні наступу німців на Москву він приймав дивізію…

Минули станцію Воскресенська, яку він брав на третій день наступу; вона так і лишилась відтоді в руїнах…

Серпілін почув, як ззаду, на сидінні, засовався і закректав спросоння водій, і, не обертаючись, спитав:

— Як, Гудков, виспались?

Він Євстигнєєву звелів змінити водія, щоб той відпочив перед останнім, найважчим відрізком дороги.

— Виспався, товаришу командуючий, — затамувавши позіхання, сказав Гудков. — Накажете змінити старшого лейтенанта?

— Поки що не треба, — після Рославля зміните. Відпочивайте. Коли хочете курити, то куріть, поки не за кермом.

— Єсть, закурити, товаришу генерал! — весело озвався Гудков.

Він добре знав, хоч би скільки годин підряд їхав із Серпіліним, нема ніякої надії не тільки закурити, а й рота розкрити: з водієм, поки він за кермом, генерал — ні слова. Крім команди, де й куди звертати.

— Не було нагоди спитати вас, — сказав Серпілін, — як провели час у Москві? З рідними бачились?

У Гудкова під Москвою, в Митищах, жила старша сестра.

— Чотири рази бачились, товаришу командуючий.

Двічі ночував у них. Набалакались за всю війну.

— Як вони живуть?

— Живуть, як на сьогодні, непогано, товаришу командуючий. І сестра, і свояк працюють — він на Митищинському заводі, вона на станції, мають дві робітничі карточки. У нього на заводі обід. Узимку, каже, обіди були добрі, зараз, правда, гірші. Тієї добавки, яку за рахунок підсобного господарства мали, до літа не дотягли.

— А чому вдвох? Дітей у них нема?

— Як це нема? Є. Тільки не на батьківських харчах, а в діючій — самі по першій нормі там одержують.

— Де вони там?

— Дочка в шляховій службі — регулювальниця, а сина взяли в зенітну.

— В зенітну — пощастило — все-таки більше надії, що живий буде, — сказав Євстигнєєв і затнувся, згадав, що Серпілін не терпить, щоб розмовляли за кермом.

— А того, що сестра і свояк по карточках одержують? Вистачає?

— Як сказати, товаришу командуючий. Хліба на дві робітничі карточки — тисяча двісті грамів. Хліба вистачає. А про інше не скажеш, щоб добре було. Коли б усе, що в карточках написано, та точно давали… А то одне замість одного: то замість м’яса яєчний порошок, то замість крупів картоплю, то замість цукру цукерки дадуть. Грудку цукру — поколеш його, — і на ранок, і на вечір вистачить, а цукерку, як її розтягнеш? І до того ж: як і коли одержувати? Він на виробництві, вона на станції, в нього карточки до одного продмагу прикріплено, а в неї — до іншого. І тут стояти, і там стояти… А як зразу, коли оголосять, не підеш — знову ж риск: а раптом, хоч і оголосили, підеш, а вже нема! Виходить, пропали талони…

Гудков спинився на півслові, мабуть, подумав, що розвів зайву панахиду, і вже додав іншим бадьорим голосом:

— А все-таки як-не-як живуть люди і не скаржаться. Тим паче вважають: війна тепер недовго буде. «Живуть, звісно, живуть, — подумав Серпілін, — і скаржаться так рідко, що шапку за це перед ними треба скидати. А ти при своєму генеральському становищі коли й не їси на фронті цілими днями, то лише тому, що нема коли про це згадати. Живеш і не думаєш, чим напхати живіт. І правильно: дуже багато всього на твоїх плечах, щоб думати ще й про це. А все-таки згадаєш, як люди в тилу живуть, і наче незручно перед ними…»

Гудков раптом пирхнув за його спиною.

— Анекдот, може, згадали?

— Анекдот, товаришу командуючий. Згадав, як мій свояк про посилку розповідав. У нього в Тамбові овдовіла сестра живе, в неї службова карточка. То він їй два місяці сухарі сушив. А як послати? Щоб посилку відправити, треба талон мати. А талон тільки військові мають. І не всякий просто так його тобі віддасть. То вони з жінкою спершу сухарі сушили, а потім ще місяць пляшки збирали. За десять порожніх пляшок у магазині півлітра горілки дають. Пляшок назбирали, півлітра взяли, в одного стрільця залізничної охорони на талон обміняли і по цьому талону сухарі послали. От яка морока — сміх крізь сльози!

Після того як Гудков розповів про ті сухарі для овдовілої сестри, Серпілін не зрозуміло навіть чому раптом уявив свою рідну матір, яка давно вже померла, начебто вона, без нього й без батька, жила самотньо десь у глибокому тилу… Якби вона була жива, їй тепер сповнився б сімдесят один рік. Згадав, як мати, коли він був ще малий, іноді готувала їм з батьком татарську страву — баур-тарак — запечену в сальнику дрібно порізану баранячу печінку з цибулею і яйцями. Готувала, але сама чомусь не їла, а любила сидіти поруч і дивитись, як їдять вони з батьком…

— Рославль, — доповів Євстигнєєв.

Серпілін запам’ятав Рославль як привітне зелене містечко. На дев’ятий день війни їхній ешелон зупинився тут, на станції, і нікому ще не спадало на думку, що їхати до Могильова було вже зовсім недалеко…

Машина піднялася вгору по розбитій бруківці.

Головної вулиці Рославля і не впізнати: дві старі церкви при дорозі зруйновано. Одна потрощена снарядами і вся в дірках, у другої дзвіниця впала купою битої цегли: бомба влучила під самий корінь.

По обидва боки вулиці все дерев’яне згоріло; серед пустирів напівзруйновані кам’яні будинки — заселені й порожні, з пробоїнами, нашвидкуруч залатаними цеглою, взятою з інших руїн.

Від того, що було колись, вціліли самі тільки дерева, але і їх стало менше — спиляли на дрова.

Серпілін хотів був зупинитися тут, у Рославлі, — розім’ятись. Та передумав. Краще це зробити, виїхавши з міста. Все-таки веселіше.

Тільки-но поминули Рославль, як побачили попереду хвіст колони «студебекерів» з 122-міліметровими гарматами на причепах. Сім кілометрів до переїзду через залізницю все обганяли і обганяли цю колону, але так і не випередили. «Студебекери» були нові, гармати нові теж. Судячи з усього, до фронту пересувалась артилерійська дивізія прориву, або заново сформована, або така, що одержала нову матеріальну частину.

Розвантажились там, у Рославлі, а далі йшли своїм ходом.

Серпілін прикинув з годинником: артилерія просувалася за таким графіком, щоб німець не помітив з повітря.

Як видно, розвантажувались іще минулої ночі, день, розосередившись, чекали й рушили далі з таким розрахунком, щоб до прифронтової смуги підійти, коли смеркне, за ніч добутися до місця, а на ранок зникнути в лісах, ніби нічого й не було!

Попереду виднівся переїзд, мимо якого помалу сунув, теж у напрямі до фронту, до Кричева, довгий ешелон із замаскованими на платформах «тридцятьчетвірками».

Машина Серпіліна зупинилась поряд з вілісом, що йшов у голові артилерійської колони. Коло шлагбаума стояли артилеристи, які прибули на вілісі, — два підполковники і майор.

Побачивши, що під’їхав генерал, вони здалеку відкозиряли, але не підійшли.

І він їх не покликав — утримався від спокуси запитати, хто, куди і в чиє розпорядження, тим більше, що йому на це відповідати не повинні, навіть навпаки. Та й запитувати, власне, немає про що: коли вивантажились у Рославлі і йдуть на Кричев, значить, будуть у розпорядженні їхнього фронту; а в які пункти йдуть — проїжджим генералам, хоч ти й командарм, знати не належить. З цим у нас останнім часом порядок майже зразковий.

Посидівши в машині, він усе-таки вийшов розім’ятися, але пішов у інший бік, а не в той, де стояли офіцери. Від довгої їзди трохи боліла голова, але почував себе краще, ніж сподівався. І він був радий: справді, підлікували, часу не змарнував.

Цікаво, хто його зустріне там, на розвилці, за Кричевом, і які новини сповістить? У душі хотілося, щоб Захаров. Буває, що й довше живуть на війні пліч-о-пліч командарм з членом Військової ради, а ніяк не притруться один до одного. Доводилось чути про таке. А вони з Захаровим і не притирались, само собою вийшло.

Коли Серпілін повернувся до віліса, Гудков і Євстигнєєв уже помінялися місцями: Гудков сидів за кермом, а Євстигнєєв — ззаду.

Повз шлагбаум, гуркочучи на стиках і вдавлюючи в насип шпали, пробігали останні платформи з танками.

За переїздом кілометрів зо три проскочили швидко і знову поповзли, мов черепахи, з’їжджаючи раз по раз на узбіччя, обганяючи ще один артилерійський полк на «студебекерах». У цього матеріальна частина вже побувала в боях. На кузовах машин, на лафетах і щитах гармат подряпини, ум’ятини, сліди осколків.

Випередивши й цей полк, знову кілометрів з п’ятнадцять їхали без перепон, лише інколи вповільнювали хід, розминаючись з зустрічними машинами, аж поки ввечері не наздогнали колону важких 203-міліметрових гаубиць на гусеничній тязі. Ці займали трохи не всю ширину дороги, і Гудкову довелось попотіти, об’їжджаючи їх у темряві одну за одною. «Усе за графіком, — знову подумав Серпілін. — Цих пустили вперед з інтервалом, щоб не створили пробки».

Радість, яку він відчував, обганяючи артилерію, була дужча від досади на затримку в дорозі. На їхній фронт ішла така сила, яку не до кожного свята дають!

Гудков нарешті випередив голову колони і, вихопившись на волю, зняв пілотку й витер піт; на останньому десятку кілометрів йому перепало — обганяючи, йшов лівими колесами по узбіччю, міг дуже просто завалитися в кювет. «Сміло водить!» — з радістю подумав Серпілін, остаточно вирішивши, що не буде міняти Гудкова.

Поки добралися до Кричева, довелось обганяти вночі тили ще якогось господарства, за кількістю бензозаправників — танкового.

Господарство — слово не військове, швидше, селянське, і раніш його у військовому побуті не було, а у війну воно якось непомітно прижилося. Спочатку виникло як засіб маскування, щоб не називати по номерах ні полки, ні дивізії, ні армії, — господарство, мовляв, ось такого… на прізвище, та й усе; господарство, то й господарство…

А потім поступово стало справді військовим, конче потрібним словом. Відповідало суті справи.

А як іще назвати все те, що в тебе на війні в руках, чи ти більший, чи менший начальник? Усе, що потрібно не тільки для самої війни, а й для людей на війні, — все при тобі. І те, чим воюють, і на чому їдуть, і чим землю копають, і чим людей годують, і напувають, і миють, і рани перев’язують — усе повинно бути при тобі, в твоєму господарстві. Все. Від боєкомплекту до індивідуального пакета в кишені шинелі.

А коли чого нема чи не вистачає, значить, поганий господар.

За Кричевом, на другому кілометрі, на повороті праворуч, замигтіли ліхтариком. Мабуть, не їм першим — як-не-як чекають уже третю годину! «От і моє господарство», — подумав Серпілін і при світлі ліхтарика, який усе ще світився в руці регулювальника, побачив Захарова, що виходив із віліса. Все-таки зустрів Захаров.

— Начальник штабу по обіді в штаб фронту поїхав, — сказав Захаров після того, як, пам’ятаючи про поламану ключицю, обережно обняв Серпіліна. — Начальник оперативного відділу працює. А в нас, членів Військової ради, як дехто вважає, вільний час завжди є — куди захотів, туди й поїхав!

— Годі клепати на себе, — сказав Серпілін. — Багато в тебе вільного часу!

Захаров навіть при світлі ліхтарика мав стомлений вигляд.

— Клопоту маєш досить?

— Щиро кажучи, справ безліч. А найбільше за останній тиждень, — пояснив Захаров і кивнув на підполковника, що стояв поруч: — Ось узяв з собою про всяк випадок Прокудіна. Коли захочеш, оператор тобі дорогою всю обстановку доповість, яка на вісімнадцяту годину була.

— На місці по карті подивимось, дотерплю, — сказав Серпілін, здоровкаючись з Прокудіним.

Він оглянувся, може, ще хтось стоїть, 8 ким не привітався, і спитав про свого заступника:

— Іван Васильович не приїхав?

— Хотів, та я відрадив, власне, заборонив, — мовив Захаров. — Трохи він занедужав.

— Знову рана відкрилась? — з тривогою спитав Серпілін.

— Ні, просто ангіна до старого причепилась. З його вдачею завтра зведеться на ноги. Поїдемо?

— Поїхали!

— А як?

— Як хочеш.

— Тоді до тебе назад сяду.

— А не розтрясе тебе на задньому сидінні? Дорога, як я пригадую…

— Давно не був. Дорога тепер у нас краща, ніж Варшавське шосе. Попрацювали.

— Дозвольте перейти до вашої машини, товаришу член Військової ради? — спитав Євстигнєєв.

— Переходь. Мабуть, скучив там, у Москві, за фронтом? Нічого, тепер знов поїздимо!

Євстигнєєв не відповів, промовчав. Знав, що тепер не поїздить.

Захаров і Серпілін сіли у віліс і проїхали перші кілька хвилин мовчки, поглядаючи один на одного. Попереду йшла машина з заступником начальника оперативного відділу Прокудіним.

— Дорога й справді непогана, — зауважив Серпілін.

— Через сім кілометрів на свою армійську звернемо. Це поки що фронтова. Та й наша дорога, мабуть, не гірша… Поїхав наш Бойко в штаб фронту, до начальника штабу. А завтра зранку і нас з тобою викликають до нового командуючого фронтом. Поїдемо представлятись.

Захаров чомусь посміхнувся. Серпілін не зрозумів чому. Його вразило, що призначили нового командуючого фронтом.

— А кого призначили?

— Невже не знаєш, у Москві не сказали?

— Не знаю.

— Генерал-полковник Батюк. Учора прибув і прийняв фронт.

— А куди ж… — почав був Серпілін, маючи на увазі колишнього командуючого фронтом.

— Поки що не знаємо. А знаємо те, що їдемо завтра з тобою знайомитися з новим командуючим — генерал-полковником Батюком. Чого на світі не буває! «Так ось куди він раптом зник з санаторію! — подумав Серпілін. — Отже, Батюк…»

Розділ шістнадцятий

Новий командуючий фронтом генерал-полковник Батюк чекав приїзду Серпіліна, якого, приступивши до командування фронтом, ще не бачив.

Із Серпіліним мав приїхати й член Військової ради армії Захаров. Батюк його не бачив від самого Сталінграда; попрощався з ним, коли відкликали до Москви без пояснення причин, а потім заднім числом з’ясовував, чи знав тоді Захаров щось, чи й справді не знав. Хотів перевірити, чи не помилився, бо вважав його за щиру людину. Виявилося, що не помилився. «Щастить Серпіліну, що він з таким членом Військової ради!» — подумав Батюк, згадавши про першого члена Військової ради фронту — Львова, якому тільки-но дзвонив.

Порученець Львова відповів, що товариш Львов ліг о шостій ранку і ще спить. Навіть не спитав, як зробив би на його місці будь-хто інший: чи не треба розбудити?

Спить, та й годі! Видно, думає, що хоч і сам командуючий дзвонить, а Львова все одно будити не слід. Так і не почувши цього звичного для слуху запитання, Батюк сказав сам: «Не буди. Як прокинеться, доповіси, що я дзвонив». І поклав трубку.

Львова будити він і не мав наміру. Навпаки: викликавши до себе Серпіліна й Захарова на дев’яту ранку, майже напевне знав, що Львов у цей час спатиме. Але подзвонити йому вважав за потрібне, щоб мати потім змогу сказати: «Командуючий армією і член Військової ради представлялись, хотів прийняти їх разом з вами, та пожалів будити». Зі Львовим слід бути обачним. І сам з ним зустрічався до війни, та й од інших наслухався досить і, ще їдучи сюди, заздалегідь вирішив: уперше командуючи фронтом, з самого початку не дозволяти Львову сісти собі на голову, якщо зразу не відучиш, потім пропадеш.

Але, звичайно, і Львову не можна було давати приводу для ремства, що, мовляв, не зважаєш на нього і так далі.

Львов не Захаров. Із Захаровим, бувало, і на басах зчепишся, і набалакаєш, і почуєш зайве, а потім усе-таки до якогось висновку дійдеш. І тоді все! Захаров у тебе за спиною, доповідати не буде, який ти є поганий. А цей, кажуть, полюбляє писати. Та чому б і не писати? Он коли він лягає? Пиши хоч цілу ніч!

За що звільнили його попередника, Батюк не питав ні в Москві, ні тут. Вважав, що це зайве. Тебе призначили — твоє діло прийняти господарство й воювати. А за що зняли — хай думає той, кого зняли. Свого часу, коли тебе знімали, посушив собі голову. Тепер не твоя черга.

Так він вважав. Але всякі думки виникали в голові: розуму не загнуздаєш. Що попередника зняли не за помилки в оперативних питаннях — було ясно. План операції, який він запропонував, затвердила Ставка без особливих змін, і досі вважають, що він правильний. Уже коли прибув сюди, Батюк відчув, що представник Генерального штабу, який приїхав разом з ним, не тільки не чекає від нього змін у плані, а, хоч і делікатно, натякає, що найкраще буде, коли новий командуючий фронтом не пропонуватиме Ставці нічого нового.

Ні, попередник постраждав не за оперативні помилки.

Вважається, що звільнили його через хворобу, та, коли здавав фронт, не схоже було, що хворий. Знайомив з обстановкою не поспішаючи, без нервів. Поїхав і бровою не повів, показав витримку.

Про цю витримку Батюк думав з повагою, хоч сам вробив би інакше: коли вже звільнили через хворобу, поїхав би в госпіталь, і все! Нехай того, хто прибуде, здорові в курс справи вводять!

Іншого такого випадку, як з попередником, навіть і не пригадаєш. І якщо Львов тут своїх рук не доклав, тоді взагалі мало що зрозуміло.

Та хоч які там здогади виникали про свого попередника і про Львова, не це було головним у думках Батюка.

Найдужче він радів, що його призначили сюди. Це можна було пояснити лише одним: тим, що товариш Сталін оцінив його дії на півдні й змінив своє колишнє несправедливе ставлення до нього. І головне, про що думав Батюк перші дві доби, проведені в новій для нього ролі командуючого фронтом, було те майбутнє, за яке він тут віднині відповідає перший.

Хоч у масштабах усієї операції, з задумом якої його тепер ознайомили, їхньому фронтові відводили другорядну роль і для виконання її відповідно виділяли скромніші, як у сусідів, сили, все-таки звичка командувати армією — це звичка саме до армії, а фронт в фронт! І хоч би який був твій досвід на війні, і хоч би скільки ти думав перед цим про себе, що міг би й фронтом командувати, та коли вже взяли й призначили, за один день не освоїш! Руки набагато подовшали, і як ними щось робити, треба ще звикнути! А плани майбутніх дій затвердили до тебе.

І нехай чужа голова була не дурніша за твою, а все-таки вступати в готову чиюсь думку трудно. Дають зрозуміти, що передумувати пізно! А бажання дещо передумати виникло!

Позавчора, після повідомлень начальника штабу й начальників родів військ, Батюкові здалося сумнівним: чому ділянку для прориву вибрали на правому фланзі, де до Дніпра ще треба форсувати три річки, а не на лівому, де все-таки на одну річку менше, — ще взимку перелізли через неї і тримаємо плацдарм на тому березі?

Тільки-но він про це спитав, як його зразу ж почали переконувати в кілька голосів, що нічого не треба міняти, що хоч тут і зайва річка, але зате наш берег панує, і місцевість проглядається, і артилерії буде легше подавити оборону ворога, — словом, облюбували для прориву таку ділянку, що кращої нема й бути не може! А представник Генштабу нагадав, що все це вже затверджено. Хоч Батюк і сам знав, що тепер з будь-якою принциповою зміною доведеться заново звертатися до Ставки.

Вчора вранці Батюк переніс зустріч із Серпіліним і Захаровим на добу, щоб поїхати в лівофлангову армію; хотів там побачити на власні очі плацдарм, що зацікавив його. Коли й справді невигідний, викинути геть з голови!

А коли помилились, то, поки не пізно, доповісти в Ставку про необхідні зміни.

Батюкові хотілося, щоб з його приїздом на фронт у план майбутньої операції внесли зміни на краще. Але, переправившись учора на той плацдарм і перевіривши все на місцевості, він вирішив: списи ламати немає за що — панівні висоти прямо над плацдармом були в руках ворога; місцевість нічого доброго не обіцяла.

Батюк був радий, що поїхав туди вчора й відкинув сумніви. Та й для Серпіліна теж краще: і зайву добу мав, щоб познайомитися з обстановкою, і розмову з ним тепер можна вести остаточну — прорив, як і намічено, буде в смузі його армії.

Правда, вчора трохи попсував настрій Львов. О двадцять третій годині Батюк, зразу після начальника штабу, підписав підсумкове донесення в Генштаб і послав його Львову. Офіцер, який ходив до Львова, повернувся і, ні слова не сказавши, поклав папір на стіл перед командуючим. Батюк подивився спочатку на офіцера, потім на донесення й довго мовчав. Підпис Львова під донесенням стояв. Але, крім підпису, в тексті дещо було виправлене й викреслене червоним олівцем. Або Львов так робив тут раніше, або хотів до цього привчити його, Батюка, або взагалі невідомо, що думав. Як це так — черкати текст донесення після підпису командуючого? Коли з чимось не згоден, зайди або подзвони, доведи, що треба внести поправки, зрештою, відмовся підписувати, виклади свою особисту думку, коли вже коса — на камінь… Але креслити донесення червоним олівцем після командуючого І Та де й коли таке було?..

Батюк побагровів, але переміг себе й тільки сказав:

— Залиш мені.

І коли офіцер вийшов, ще раз глянув на поправки Львова. Нічого особливого в них не було — не сподобався йому виклад, — у двох місцях виправив, а в третьому викреслив другу половину пункту: вважав зайвим. Словом, відредагував своїм червоним олівцем.

Що робити? Подумавши кілька хвилин, Батюк наказав одіслати донесення в такому вигляді, а Львову подзвонив і попросив зайти, коли звільниться.

Львов звільнився лише через годину. Розмова була коротка. Львов сказав, що не бачить підстав для суперечок. Коли б він був принципово не згодний, повернув би без підпису і сказав би чому. А давати пояснення з приводу трьох фраз, з яких одна зайва, а дві не досить добре викладено, не вважав за потрібне: шанував свій і чужий час. Відредагував і підписав.

На це Батюк відповів, що в грамотності зі Львовим змагатися не має наміру, коли статті писати, а коли мова йде про оперативні документи, то як їх писати — знає, навчився. І звик, що в них після підпису командуючого ніхто жодного слова без згоди командуючого не виправляє. Так заведено на всіх фронтах. І їхній фронт винятком не буде. Нехай це запам’ятає на майбутнє товариш генерал-лейтенант Львов.

Львов устав і вийшов. Але Батюк ні тоді, ні тепер не пошкодував, що сказав йому це. Рано чи пізно довелося б зіткнутися через той червоний олівець, то краще рано…

Першого ж дня, коли Батюк почув по телефону від Бойка, що Серпілін уже в дорозі, він з радістю сказав Львову: «Тепер усі командарми на місці». Але Львов, скривившись, наче муха йому впала в суп, процідив: «Якщо повертається цілком здоровий, то добре, а якщо не долікувавшись…»

— Коли навіть і не долікувався трохи, все одно радий, що їде, — сказав Батюк. — Приїде — долікується на свіжому повітрі. — І, помітивши, як Львов знову скривився, спитав — Чим він вам не сподобався?

— Нічим. Просто хочу бачити на цій посаді цілком здорову людину.

— А я його в Архангельському п’ять днів тому зустрів. Він уже й тоді майже здоровий був, коли не звідси на нього дивитися, а зблизька. — Батюк дражнив Львова, думаючи, що той почне сперечатись.

Та Львов не сперечався. Він аж ніяк не хотів на цьому наполягати Після того, як Сталін, узявши до уваги перший пункт його записки — про командуючого фронтом, не підтримав другого — про Серпіліна — і невдоволено сказав йому по ВЧ:

— Чи не занадто багато ви берете на себе, товаришу Львов? Усі у вас хворі: один у вас хворий, другий у вас хворий. Тільки ви один здоровий. Подумайте про своє здоров’я. І не вчіть нас пильності. Як і на чиє здоров’я що вплинуло, нам, коли потрібно буде, лікарі скажуть. Не пишіть більше про це. Набридло.

Батюк, який усього цього не знав, з подивом почув, як Львов у відповідь на його слова про здоров’я Серпіліна сказав: «Тим краще», — хоч на його обличчі в цю мить був такий вираз, наче він думав: «Тим гірше…»

— Чого тобі, Барабанов? — спитав Батюк ад’ютанта, який, з’явившись, урвав його думки про Львова.

— Товаришу командуючий, водій просить дозволити йому замінити два скати. Нові привезли. Нікуди зараз не поїдете?

— Нехай міняє. Не поїду. — Батюк подивився на Барабанова. — Генерал-лейтенант Серпілін зараз прибуде. Твій друг.

— Навіщо ви мені про це нагадуєте, товаришу командуючий? — похмуро спитав Барабанов.

— А щоб не пам’ятав зла. Не тільки ти через нього набрався лиха, а й він через тебе. А то я тебе знаю: ти, чорт, злопам’ятний!

— Я тоді злопам’ятний, коли не винуватий, — сказав Барабанов. — Обід на скількох чоловік замовити?

— Ні на скількох, — поглянув на годинника Батюк. — З ними закінчу, працюватимемо з начальником штабу, а там побачу, коли ще обід… Піди зустрінь, — додав він, почувши крізь відчинене вікно голоси.

Барабанов вискочив за двері, а Батюк підвівся з-за столу і швидко пройшов по кімнаті туди й сюди, повів плечима, радісно усвідомлюючи, що він ще міцний, здоровий і невтомний. Він радий був зустріти давніх соратників у новій для себе й для них ролі.

Зустрівши їх, Батюк першому потиснув руку Серпіліну — той і зайшов першим, — а Захарова обняв зі словами:

— З твоїм командуючим п’ять днів тому кефір пили, а з тобою як-не-як майже півтора року не бачились. — Потім обернувся до Серпіліна й оглянув його з голови до ніг — Вигляд маєш справний!

— Не тільки вигляд, а й почуваю себе добре, товаришу командуючий.

— Що нам і потрібно! А то тут один товариш побоювався, коли б тебе до нас хворим не виписали. А ти он який! Здоровіший, ніж був. Чи не одружився за цей час?

— Поки що ні.

— Дзвонив Львову, — обернувся Батюк до Захарова, — хотів вас прийняти разом з ним. Та, на жаль, він спить. Пізно лягає… А він як у тебе, — тепер уже звертаючись до Серпіліна, кивнув Батюк на Захарова, — підйому не просипає?

— Чого-чого, а цього поки що за мною не помічено, — усміхнувся Захаров.

— Виходить, після мене од рук не відбився, — сказав Батюк. — А то немає гірше: один уже встав, а другий тільки лягає, один уже ліг, а другий ще телефони крутить. Усе — не разом!

Він махнув рукою, поставивши на цьому хрест, і запросив Серпіліна та Захарова до свого робочого столу.

— Доповідайте ваше рішення. Як думаєте завдавати удару? Почнемо з цього.

Серпілін розіклав свою карту поверх тієї, що лежала на столі, й став доповідати попереднє рішення, над яким працював штаб армії. В основному воно лишилося таким, яким підготував його Бойко до приїзду Серпіліна.

Коли Серпілін закінчив, Батюк поцікавився деталями й спитав:

— Як оцінюєте призначену для вас ділянку прориву? Чи й справді як найкращу на всій смузі фронту?

— За всю смугу фронту не берусь відповідати, — сказав Серпілін. — А в смузі нашої армії вважаємо: вибрали правильно. Але маємо додаткову пропозицію. Дозвольте доповісти?

Ця додаткова пропозиція виникла в Серпіліна вчора, коли він оглядав ділянку прориву на своєму крайньому правому фланзі, на стику з сусідньою армією. Справа була проста, але армія сама цього вирішити не могла, міг тільки фронт. Уся ділянка майбутнього прориву, завширшки дванадцять кілометрів, цілком припадала на правий фланг армії Серпіліна і закінчувалась на півночі точно по розмежувальній лінії з сусідньою армією, якій у майбутній операції відводили допоміжну роль. Армія мусила спочатку тримати оборону на широкому фронті, а потім, коли ворог під нашими ударами почне відступати, переслідувати його.

За розмежувальною лінією, перед сусідом, у глибину німецького розташування тягся ланцюжок невеликих висоток, на думку Серпіліна, дуже для нас незручних. Якщо все залишиться без змін, то зразу ж після прориву правому флангові армії доведеться або наступати кілька кілометрів під німецьким фланговим вогнем з цих висоток, або на ходу розвертатися й брати їх, уповільнюючи при цьому темп.

Пропозиція Серпіліна була — відсунути ще на два кілометри на північ» розмежувальну лінію з сусідом так, щоб правий фланг прориву з самого початку охоплював ці висотки, не лишав би їх зовні, а загрібав усередину.

Серпілін учора прикинув усе це разом з Бойком та артилеристами, начорно спланував, сьогодні зранку ввів у суть справи Захарова і, їдучи сюди, знаючи характер Батюка, вважав: чим раніше доповімо, тим краще, нехай командуючий фронтом відчує себе причетним до цієї ідеї з самого початку, з азів.

Батюк уважно вислухав, не перебивав, як полюбляв це досі, запитаннями. Мовчки постоявши вже не над картою Серпіліна, а над своєю, на якій було нанесено передній край сусідньої армії, він швидко оцінив вигоди, які все це обіцяло. Схопив суть справи швидше, ніж бувало колись. Серпілін зразу це помітив.

— Спокуса велика, — одірвавшись од карти, сказав Батюк. — Попрацюйте сьогодні над цим варіантом, а я завтра подивлюся на місцевості і вирішу. Міркування вашого сусіда праворуч теж вислухаю. Як-не-як, а хочеш вторгнутися в його смугу, два кілометри в нього відібрати. А раптом він заявить: «Дайте мені хоча б частину тієї сили, що Серпіліну підкидаєте, і я сам праворуч від цих висоток ударю». Що тоді? — Батюк усміхнувся. — На це, звичайно, не підемо, розчепіривши пальці, не воюємо, а дізнатись про міркування сусіда слід. Теж старий вояка.

— З вашого дозволу, перш ніж починати роботу, я сам до нього поїду, — запропонував Серпілін. — Поговоримо про те, що вам доповідав, і ділянку разом подивимось. А то досі всі мої спостереження — з моїх СП, на чужу смугу, не спитавшись, не ліз.

— Це можна, — сказав Батюк і на якусь мить замислився.

Пропозиція Серпіліна здавалася йому такою слушною, що коли поглянеш на карту, то дивно стає, як не додумались до цього раніше. Інша справа — ти щойно прибув, не зразу все збагнеш. А як же це моєму попередникові на думку не спало? Думав усе-таки з кінця квітня!

Напрям удару вибрав правильно, а посунути його ще трохи праворуч, як підказувала місцевість, не дала розмежувальна лінія між двома арміями. Зважаємо іноді ще на ці розмежувальні лінії, ніби вони щось непорушне. А її треба посунути, та й усе.

Думка, що він внесе у своє фронтове рішення цей коректив, з одного боку, помітний, а з другого — все ж не таких масштабів, щоб усе заново затверджувати в Ставці, викликала в Батюка хороший настрій.

— А інших пропозицій у тебе не буде? — спитав він Серпіліна.

— Не буде.

— Це добре, — сказав Батюк, — а то я вже подумав: якщо додамо тобі два кілометри праворуч, то ти попросиш на стільки ж зменшити ліворуч. Знай: за рахунок сусіда справа розширю, а за рахунок сусіда зліва смуги армії не звужу. Вся добавка за твій рахунок.

— Цього не просимо, Іване Капітоновичу, — сказав Захаров.

— Із тими зайвими двома кілометрами все одно лишаємося багатими.

— Так, воювати тепер можна, — сказав Батюк. — І ви справді будете багатими, не порівняти з тим, що ми з вами колись мали. — Він усміхнувся. — Тим більше, коли завдаєте головного удару, і правого, і лівого сусіда грабуємо на вашу користь. Лівого — ще нічого, а правого — догола. Він уже мені плакався!

Батюк зняв телефонну трубку й наказав з’єднати його з командармом, до якого хотів їхати Серпілін.

— Сам йому скажу, що ти приїдеш.

І Серпілін зрозумів і з його слів, і по очах, що Батюк твердо вирішив схвалити їхню пропозицію. А коли так, хоче зразу все взяти в свої руки. Тому сам і дзвонить.

— Здрастуй, Миколо Семеновичу, — сказав Батюк, коли його з’єднали. — Твого сусіда зліва зараз пришлю поділитися з тобою міркуваннями і вислухати твої… Куди?.. А ти де зараз?.. А!.. — Батюк скоса поглянув на карту. — А він прямо туди до тебе й поїде. Чекай його… Коли? — Батюк поглянув на годинник. — Зараз дев’ять сорок п’ять. До одинадцятої тридцять встигне… До мене нічого нема? Після того як зустрінетесь, подзвони мені! Бувай здоров…

Слухаючи все це, Серпілін у думці всміхнувся. «Сам за мене вирішив — і куди поїду, і коли виїду, і коли буду там. Навіть не подумав спитати мене, хоч я й командарм. Розуму війна додала, а вдачі не змінила».

— Він як раз там, де тобі треба, — в лівофланговій дивізії, в триста п’ятій, командний пункт — гай, на південь від Дятькова. — Батюк поклав трубку. — Обідати не запрошую. Ще рано — вам ніколи, та й у мене робота.

Завтра у вас у корпусі або в дивізії пообідаємо, якщо нагодуєте. Приїду прямо зранку, на дев’яту.

— Дозвольте… — Серпілін підвівся, подумав, що розмову закінчено і треба прощатися.

Але Батюк затримав його:

— Зажди. Мені о десятій рівно до начальника штабу йти працювати; ще дванадцять хвилин можемо поговорити на вільні теми. «Он як, — подумав Серпілін. — Раніше такого не було. Зручно чи не зручно для справи, а вважав, що всі йти і всі тягти повинні тільки до нього, коли він перший. Це новина!»

— Був учора у вашого сусіда зліва, дав йому прочухана, — сказав Батюк. — А знаєте за що? По тилах у нього проїхав — кругом медалі блищать! Чим од війни далі — тим більше! А коли в двох його полках людей вишикував, бачу, в усьому строю ні в солдатів, ні в сержантів нагород нема. На двадцять чоловік — одна! Я й запитав, виявляється, багато з них давно воюють! А чому нагород немає — річ ясна: здебільшого госпіталі стали на перешкоді! В госпіталі нагорода не кожного офіцера наздожене, а що вже говорити про солдата! Але… — Батюк раптом, може, навіть непомітно для себе, так підняв голос на цьому «але», що Серпілін зрозумів, як він учора шпетив сусіда зліва. — А тут час був! Тут уже другий місяць стоїмо! Про себе, звісно, не забули, подань про нагородження цілі гори понаписували! А солдат мовчить, світла не застує! Де там про його нагороду згадати! — Батюк подивився на Серпіліна і, все ще збуджений після вчорашнього, голосно, з погрозою сказав — Завтра по твоїх полках поїду… Дивись! Якщо і в тебе так — при всіх присоромлю!

— Може, і в нас є недогляди, — спокійно відповів Серпілін, а сам подумав, що, мабуть, таки є. — Будемо виправляти.

Батюк сердито подивився на нього, але згадав, що Серпілін тільки-но повернувся до армії.

— З тебе нічого не візьмеш. Ти сам з госпіталю, — миролюбно сказав Батюк, замість того щоб піднести голос, як мав намір зробити. — Але ти ж був тут, — обернувся він до Захарова, — тебе й спитають. Якщо така сама картина, як у сусіда, — перепаде тобі на горіхи! І дивись: після мого попередження очей не замилюй, хто з медалями — тих уперед! Мене не обдуриш!

— Оце вже ви даремно, Іване Капітоновичу, — озвався Захаров.

— Даремно чи не даремно, а попереджаю.

— А я кажу, це ви даремно, Іване Капітоновичу, — повторив Захаров у межах дозволеного, але все-таки досить відчутно для Батюка підняв голос.

— А ти тепер менше говори, а більше слухай, — сказав Батюк.

Мабуть, слово «тепер» прохопилося ненароком. Просто він згадав, як Захаров раніше в армії, в їхніх суперечках, бувало, і наполягав на своєму, і лишався при своїй думці.

Слово «тепер» означало, що тепер цього не буде, бо тепер їхнє обопільне становище не порівняти з колишнім.

І все ж кидати це слово було не слід! Батюк це відчув з тієї тиші, що запала в кімнаті, і по очах Серпіліна. Міг би, звичайно, і приховати своє невдоволення! Але не приховав, не захотів.

— А ти теж добрий, — звернувшись до Серпіліна, щоб якось порушити прикре мовчання, заговорив Батюк про те, про що сьогодні говорити наміру не мав. — Переглядав я список керівних кадрів, дивлюсь, кого ж він собі в заступники взяв! Генерала Кузьмича! Вибрав собі, розумієш, заступника, не міг знайти молодшого та грамотнішого. Думаєш, коли нема куди його на війні подіти, то треба брати до себе.

— Нічого, він нам справи не зіпсує, — сказав Серпілін.

— Коли вже дали йому на старість генерал-лейтенанта, то й послали б командувати суворовським училищем! Саме для нього посада. І рештки здоров’я там зберіг би! А то знову на фронт поліз, розумієш, і знову, як на гріх, у мене опинився.

— Практично все-таки в мене, — не стримався Серпілін.

— Він у тебе, а ти в мене.

Серпілін хотів був сказати, що незалежно від розбіжності їхніх думок про Кузьмича заступник командуючого особливої погоди в армії все-таки не робить, але вчасно згадав, що Батюк ще недавно сам сидів на такій же посаді, тільки в фронтовому масштабі, і, чого доброго, міг подумати, що натякає на нього.

— А як його здоров’я? Підставки тримають? — спитав Батюк уже лагідніше, бо Серпілін мовчав, а мовчання найчастіше здавалось йому знаком згоди.

— Почуває себе непогано, — відповів Серпілін. — Крім інших обов’язків, доручили йому нагляд за оперативним маскуванням. Сам літає, дивиться згори, як воно з погляду німців, чи не видно в нас чого, чи немає порушень. Уже дванадцять годин налітав. Учора доповідав.

— Тільки цього бракувало, він ще й літає! Скажи йому, хай завтра не ховається, хочу на нього в натурі подивитись, який він тепер є. — Батюк підвівся.

Коли б він міг пересилити свою вдачу, то, мабуть, сказав би Захарову: «Не ображайся, Костянтине Прокоповичу, даремно я з тобою так…» Але пересилити свою вдачу він не міг і тому, прощаючись, тільки трохи міцніше потис руку Захарову, а Серпіліну сказав:

— Твій сусід, зваживши на мій дзвінок, гадаю, заперечувати не стане…

Хоч Батюкові вже також треба було рушати, і, щоб пересікти вулицю, яка відділяла його будинок від будинку начальника штабу, він міг би вийти разом з Серпіліним і Захаровим, однак лишився ще на хвилинку в себе; не хотів, щоб подумали, ніби він вийшов з дому проводжати своїх підлеглих. Взагалі Батюк не дуже полюбляв субординацію, але після того, як став командувати фронтом, ні на мить не забував про своє нове становище.

Він затримався на хвилину, і на столі, як навмисне, задзеленчав телефон. Батюк підняв трубку:

— Перший слухає.

— Здрастуйте, говорить Львов. Ви мені дзвонили?

— Дзвонив. Прибув представлятися Серпілін. Хотів прийняти його разом з вами…

— А де він? У вас?

— Уже поїхав. — Батюк був задоволений, що Львов подзвонив йому сам, проковтнув учорашню пілюлю.

— Більш нічого у вас немає до мене? — спитав Львов.

— Поки що нема.

— Я буду в себе. — Львов перший поклав трубку.

«Мало все-таки спить, — подумав Батюк про Львова, — о шостій ліг, тепер тільки десята…»

Батюк надів кашкета, вже хотів іти, та знову задзеленчав телефон. На цей раз дзвонив начальник штабу фронту.

— Іване Капітоновичу, п’ять на одинадцяту. Як накажете? Може, мені до вас прийти?

— Сам іду. — Батюк поклав трубку.

«П’ять на одинадцяту! Теж чоловік з характером, нагадує, щоб не спізнився. Кругом у всіх характери…»

Він подумав про Серпіліна, що і в цього характер не з легких, але хоч наперед відомий. Знаєш, чого від нього можна ждати і чого не можна. Можна ждати намагання зробити по-своєму, але не можна ждати обману. І добре, що людина з таким, досить зрозумілим йому характером стоїть у нього на напрямі головного удару.

Батюк радів, що завтра поїде в свою колишню армію.

Він радів, що саме вона мала завдати головного удару в тому першому наступі, який він проводив у ролі командуючого фронтом. Батюк її формував, він з нею починав у найтяжчий час. І в усьому тому, що вона тепер здійснить, є частка його заслуг не тільки нинішніх, а й минулих: їх теж з історії не викреслиш.

— Що будемо робити? — спитав Серпілін у Захарова, коли вони, вийшовши від Батюка, попростували вулицею до своїх машин, що стояли за рогом. — Коли прямо в Дятьково, — Серпілін відкрив планшет і поглянув на карту, щонайбільше п’ятдесят хвилин, з запасом — година. А попереду — ще півтори години. Поїдемо, виберемо по дорозі місце, сядемо під ялиною і все обговоримо. Є про що поговорити.

— Обговорити згоден, — сказав Захаров. — Але до сусіда з тобою не поїду. Навіщо мені біля вас стовбичити? Поїду тим часом до начальника Політуправління фронту, це мені справді потрібно. До розвилки поїдемо разом, там посидимо, а потім — ти праворуч, я ліворуч. Згоден?

— Давай тепер моєю, — сказав Серпілін, коли вони підійшли до вілісів, що стояли в затінку будинків; сюди вони їхали вілісом Захарова.

Захаров сів позаду, і віліс рушив. Другий пішов слідом.

Поки їхали, розмовляли про те, про що вважали за можливе говорити при водієві Серпіліна — Гудкові. При ньому можна було розмовляти на всі теми, крім тих, на які ні при кому не дозволено.

— Забув, ще дорогою сюди хотів тебе спитати: чого без ад’ютанта поїхав? Уже відпустив? — спитав Захаров про Євстигнєєва.

— Попрощалися вранці. Пішов у сто одинадцяту. Беру замість нього Синцова.

— Це добре, — сказав Захаров, — якщо його рука тебе не бентежить.

— Мене не бентежить. Не в носильники беру. Він, до речі, з цією своєю рукою, виявляється, навіть машину водить.

— Євстигнєєв дуже переживає?

— Сам за нього переживаю. А що, як, бува, вб’ють! Невістка вдруге вдовою стане, а онука вдруге сиротою… А що вдієш?

— А може, обмине його ся чаша, — сказав Захаров. — Втрати, треба сподіватись, будуть не ті, що раніш. Їхали з тобою сюди ранком, і знов їдемо, і ні разу на небо не глянули. А пам’ятаєш, як було? Скільки разів за цей час з машини вискакували б…

Праворуч до самої дороги спускалось ялинове узлісся; попереду видніла розвилка, біля якої треба було роз’їжджатися.

— Зверніть набік, Гудков! — звелів Серпілін. — Тут сухо.

Машина з’їхала з дороги й зупинилась. Серпілін і Захаров пішли до узлісся.

— Товаришу командуючий, може, плащ-палатки дати? — гукнув навздогін Гудков.

Серпілін озирнувся:

— Боязно: ляжеш та й заснеш. Не доспав сьогодні… Гаразд, давайте.

Гудков приніс їм дві плащ-палатки й розстелив під ялиною. Серпілін ліг, спершись на руку, а Захаров не лягав, сів на посірілий від дощів, старий, але ще міцний пеньок і, всміхаючись, вдав, наче підсік і тягне з води рибу. І це було так схоже, що Серпілін теж усміхнувся.

— Уже й не пригадую, коли рибалив, — сказав Захаров. — Ось до чого війна людей доводить. Зовсім у кам’яний вік відкинула — рибу гранатами глушимо, мов якісь печерні люди — камінням.

Він охоче заговорив про інше, бо здогадувався, про що його зараз спитає Серпілін, і не був з цього радий.

— Коли одержав у Архангельському твого листа, — мовив Серпілін, — зрозумів: обстановка вимагає якнайшвидше повернутися. А тепер бачу, що не просто обстановка вимагала, а хмари над головою були, а може, й лишилися.

— Про що ти говориш, про які хмари?

Серпілін подивився на Захарова і з певністю подумав, що той хоч і з добрими намірами, а лукавить. Буває з ним і таке.

— Учора Григорій Герасимович Бойко, хоч який він небалакучий, а все-таки знайшов за потрібне сказати мені, що десять днів тому Львов запросив його до себе й годину розпитував, який я є, який стан мого здоров’я й духу.

— Спитав, то й спитав. Таке його діло — знати кадри. Я, наприклад, на це не дуже зважав би.

— Ти не зважав би, а Бойко зважив, і правильно зробив. І все-таки про це сказав мені, і теж правильно зробив. А сьогодні з’ясовується, що командуючий фронтом, очевидно, тому ж таки Львову пояснював, що я ще здатний командувати армією, не три чисниці мені до смерті. Тепер я й твого листа заднім числом по-іншому читаю. В листі не міг написати, я згодний. Але чому, коли я приїхав, не виклав усього, що знаєш?

«Ех, Федоре Федоровичу, дуже багато ти від мене захотів! — подумав Захаров, дивлячись на Серпіліна й згадуючи свою розмову з Львовим. — Дуже багато довелося б розповідати, коли б усе підряд. А тобі треба до наступу готуватись, а через два чи три тижні сто тисяч чоловік у бій вводити. І не час відвертати увагу від усього цього, вдаючись до спогадів про товариша Львова і про хмари над головою».

Подумав, а вголос тільки спитав:

— Віриш мені?

— Дурне запитання, пробач.

— Пробачаю. А коли дурне, скажу тобі коротко: хмари над головою якщо й були, — їх уже немає. А все наше життя — там. — Він махнув рукою в напрямі до передової. — А що Бойко навіть з добрих міркувань про це сміття тобі розповів, не бачу нічого хорошого. Краще б мені розповів. Од мене далі не пішло б.

— А чого ж у піжмурки грати?

— А я, коли треба діло робити, в піжмурки не граю, — сказав Захаров. — І коли скінчено, не повертаюсь. А якщо мене хто не любить, але при всьому бажанні зробити нічого зі мною не може, мені від цього жити веселіше! Чого й тобі бажаю!

— Гаразд. Проведемо операцію, а після неї, живі будемо, поговоримо.

— А ще краще б — після Берліна, — всміхнувся Захаров.

Серпілін нічого не відповів, підвівся з плащ-палатки й прислухався до тиші; десь далеко-далеко сунув чи то танк, чи гусеничний трактор.

— А літо зараз саме в розповні, — сказав Серпілін і, маючи на думці війну, додав — Вважай, уже четверте…

Підійшов Гудков, забрав плащ-палатки й поніс їх до машини.

— Що думаєш про Батюка? — спитав Захаров.

Серпілін відповів не зразу, згадав не тільки сьогоднішню розмову з Батюком, а ще й ту, першу, в Архангельському, яка змусила відчути в Батюкові щось нове, досі незнайоме, що виросло в ньому на війні і разом з війною.

— Думаю, трудно йому зараз. Але намагається бути на висоті свого нового становища.

— Не витриманий він усе-таки чоловік, — сказав Захаров. — Боюсь, щоб не зривався, коли щось не так піде.

— Поживемо — побачимо. Тим паче, що й від нас залежить, як воно все піде.

Серпілін поїхав перший, а Захаров з хвилину постояв біля свого віліса, він не сідав, а все ще дивився вслід Серпіліну. «Запав тепер йому в душу Львові Розсердився, що я не розповів йому всього докладно. А навіщо йому розповідати? От начальникові Політуправління фронту як давньому другові розповісти про свою розмову зі Львовим — це треба! І самому просвітитися: чого мені далі ждати, коли прийняв вогонь на себе… Чи не надто високої думки товариш Львов про свою власну персону? Мабуть, сам вважає, що після того, як там, у Москві, в ПУРі уже не він головний, то всі політпрацівники в усій армії вже не ті! Всі без нього стали гірше працювати! Все тепер не так, як при ньому!»

Думка, може, була й не зовсім справедлива щодо Львова, але Захарова він прикро вразив. Не тільки недовірою до себе, й недовірою до Серпіліна, до людини, за яку він, старий армійський політпрацівник, особисто відповідав і готовий був відповідати до кінця війни! Образа за Серпіліна була для Захарова часткою особистої образи; але в його обуренні проти Львова було щось іще, найголовніше, глибше, ніж особиста образа: дуже невчасно й не до речі все це затіяв Львов! Не про це думають люди, не цього хочуть, не цього чекають зараз, готуючись до наступу. Не за це вони вмирають і не для цього жити лишаються! «І ми з ним — також!» — подумав Захаров про себе й про Серпіліна.

Йому стало так прикро, що він навіть завагався, чи їхати зараз до начальника Політуправління фронту, говорити про все це чи відкласти до іншого разу, повернутися прямо в армію, де й без Львова справ хоч одбавляй.

Але, перемігши себе, вирішив, що все-таки треба поїхати й розповісти, і він сів у віліс. Машина розверталася, ковзаючи по схилу, вдавлюючи в землю молоду траву. «Ще мокрувато як на цю пору року. Добре було б, коли б до початку наступу як слід протряхло», — подумав Захаров, поглядаючи на сліди від коліс.

Захаров слушно зауважив. У Серпіліна таки не йшло з голови оте занепокоєння Львова про його стан здоров’я.

Та хоч і не виходило, а думати про це зовсім не було коли до самої ночі.

На зустріч з сусідом разом з дорогою туди й назад він згаяв майже п’ять годин. Сусід спочатку з якоюсь гіркотою пожартував, назвав його «загарбником». «Спершу пограбували цілий корпус тобі на користь, а тепер ще й територіальні вимоги ставиш мені!» Але потім згодився з доцільністю цього перенесення розмежувальної лінії між їхніми арміями і обіцяв у такому ж дусі доповісти командуючому фронтом.

Повернувшись опівдні, Серпілін зразу ж сів з Бойком працювати, по ходу справи викликаючи всіх, кого потрібно було, а потрібно було багатьох. Якщо смуга наступу армії розширювалась на два кілометри праворуч — це стосувалося майже всіх. А найбільше нового довелося внести в артилерійське та інженерне забезпечення операції.

Планувалися й нові сектори вогню, і нові колонні шляхи для пересування військ, і нові переправи. Серпілін, як і всі, хто працював разом з ним, хотів завтра, до приїзду командуючого фронтом, показати, як далеко зайшла їхня робота. Переконати, що ці корективи при всій трудомісткості їх не викличуть затримок і не вплинуть на строки готовності армії до наступу.

Ще вчора, поділившись своїми пропозиціями, Серпілін відчув, що для Бойка це була не така вже й несподіванка.

А сьогодні, поки цілісінький день до самої ночі разом працювали, остаточно переконався, що начальник штабу й раніше думав про це — надто вже в готовому вигляді вихоплювалися в нього різні пропозиції. Голова в Бойка була хороша, але й при найкращій голові — одна справа думки, які щойно виникли, а інша справа ті, котрі давно в ній крутяться.

— Послухай, Григорію Герасимовичу, — сказав Серпілін, коли вони, закінчивши роботу й відпустивши всіх, лишилися вдвох. — Здається мені, що я вчора велосипед винайшов. Ти й до мене тримав такий план у голові?

— Тримав.

— А чому не доповів?

— Думав доповісти після того, як ви своїми очима весь передній край побачите. А ви, як тільки повернулися, самі з цього й почали.

— Припустімо, так. А чому ж ти все-таки не сказав, що моя ідея для тебе не нова? Чи, може, на мозоль мені боявся наступити? Даремно! Другий рік знайомі.

— Була б ідея. А в чиїй голові дозріла — не так важливо. — В словах Бойка була та скромність вища за гордість, без якої нема справжнього штабного працівника.

Сам побувавши в ролі начальника штабу, Серпілін знав: на війні всі ідеї зрештою під один дах підведені: «Командуючий вирішив…», «За задумом командуючого…»

А скільки й чиїх думок та зусиль укладено в цей задум — спробуй потім дізнатися. Щоразу по-різному! І не завжди самі про це пам’ятаємо. Навіть у наказах верховного тільки недавно почали слідом за командуючими називати начальників штабів. А до цього наче їх і не було…

Розмова з Бойком так і закінчилася на цих його словах — «не так важливо». Нічого до них не додавши, він попрощався й пішов до себе.

А Серпілін, прихопивши з собою полковника Гущина — армійського розвідника, поїхав проти ночі в шістдесят другий корпус, у смузі якого, на ділянці майбутнього прориву, вже був непогано обладнаний армійський спостережний пункт. Він хотів повернутися до приїзду Батюка; переночувати недалеко від передової, в полку, і вдосвіта подивитися ще раз, який вигляд має усе це там, на передньому краї, — і о п’ятій ранку, і о шостій, і о сьомій.

Подивитися й подумати. А побіжно й поговорити. Коли приїжджаєш без почету, такі розмови більше дають, краще усвідомлюєш собі не тільки справжній настрій солдатів, а й їхню власну думку про ворога, яка склалася за триста метрів від нього, на відстані голосу.

Серпілін їхав і ніяк не міг забути розмови з Бойком.

Чому Бойко, виносивши ту саму ідею, що й ти, не подав цієї пропозиції фронтові раніше, поки виконував твої обов’язки?

Найпростіша відповідь — не хотів ризикувати, можна й по потилиці дістати!

Але, знаючи його, слід припустити інше: боявся рискнути не собою, а ідеєю. Коли щось за першим разом відкинуть, спробуй тоді висунути вдруге! Може, й хотів би висунути як своє власне, та втримався, поберіг ідею, щоб провести її в життя спільними зусиллями.

Приклавши в темряві руку до очей, Серпілін подивився на годинник, який подарувала йому Баранова, і подумав, що за кілька хвилин буде дві доби, як він знову в армії.

Поки їхав з Москви, непокоївся про себе — не про дух, а про плоть, — як витримає, чи не стане, відвикнувши, стомлюватись більше, ніж завжди. І ось уже дві доби, в які й спав по чотири години, і працював майже по двадцять, а нічого не болить, не ниє, не ламає, не нагадує про себе — ні голова, ні ключиця, ні давні рани. І втоми нема, навпаки, таке почуття, що гори зрушу!

Він згадав слова Баранової, що її існування на світі повинно допомагати, а не заважати йому на війні.

Мабуть, так і є. Але хоч би як хотілося бачити її, та коли є війна, то повинна бути й відстань. Він спробував уявити її собі десь тут, біля себе, щоб можна досягти не тільки в думках. І не зміг. Їй не було тут місця.

Серпілін напівобернувся на сидінні і за звичкою мало не покликав: «Євстигнєєв!» — хоч знав, що там, ззаду, у вілісі вже сидить не Євстигнєєв, а Синцов.

— Як ти там, не спиш?

— Не сплю, товаришу командуючий.

— Забув удень спитати — дружину свою зустрів?

— Ні, видно, ще не доїхала до армії, в дорозі…

— Коли приїде — доповіси.

— Слухаюсь, товаришу командуючий.

— Може, посаду легшу їй підшукаємо, коли ще слаба.

Нас, чоловіків, у армії он скільки, а таких жінок, як твоя дружина…

Серпілін не договорив: з теплотою, що хлюпнула в душу, згадав, як тоді, в оточенні, після смерті Зайчикова йшов, спираючись на її плече.

— Із спостережного пункту на світанку той брід через річку Проню побачиш, де в сорок першому році переходили в ніч з першого на друге серпня. Дні стояли сухі, і води було мало. Зараз куди більше. Разом подивимось — перевірю, яка в тебе зорова пам’ять.

Гудков поїхав повільніше.

— Правильно робите, — обернувся до нього Серпілін. — Зараз буде поворот. Удруге не проскочите, як учора вдень проскочили!

Розділ сімнадцятий

Відпустку для побачення з дружиною Синцов дістав, коли вже й не сподівався, — майже напередодні наступу.

Вони поверталися з Серпіліним увечері після поїздки у війська. Мрячив дощик. Серпілін, як виїхали з передової, за всю дорогу не сказав жодного слова. Сидів спереду й думав; і Синцов непомітно для себе задрімав на задньому сидінні віліса, тримаючись здоровою рукою за перечку тенту. Два тижні незвичної ад’ютантської служби виснажили його понад усяке сподівання. Він і крізь сон усвідомлював, що вони продовжують їхати, і щось плутане, уривчасте миготіло в думках разом з дорогою.

— Як дружина? Невже все ще не прибула? — пролунав з переднього сидіння голос Серпіліна.

— Прибула, — стрепенувшись і прокинувшись, сказав Синцов.

— Коли ж? Пригадую, тиждень тому тебе питав.

— На другий день після того й прибула.

— Довго добиралась. Казав, що літаком обіцяла.

Синцову довелося пояснити, що Тані не пощастило вилетіти з Ташкента літаком. Їхала поїздом до Москви, потім до Смоленська, потім на попутних автомашинах до штабу фронту, і звідти до армії.

— Мусиш доповісти, що дружина приїхала.

— Не до моїх доповідей вам було, товаришу командуючий.

— Чи зустрічались за ці дні?

Навіщо питати, коли Синцов щодня, з підйому до відбою, був невідступно з ним, та й уночі не дозволив би собі відлучитися не доповівши. Але хто знає, може, Серпілін подумав інакше.

— Поки що ні, — сказав Синцов. — Тільки по телефону.

— А де ж вона тепер?

— Як і раніше, в еваковідділенні. Їздить по госпіталях, готується до прийому поранених.

— Хоч і їздить, але ж ночувати кудись повертається? Як тільки принесеш мені метеозведення, бери запасний віліс і поїдь до неї. Пізніше часу не буде зовсім. Дозволяю повернутись рівно о дев’ятій.

Останнє метеозведення належало приносити о двадцять третій годині. Отже, відпустка на цілих десять годин!

Але Синцов, хоч і вражений був такою щедрістю, все-таки нагадав:

— Ви завтра о пів на шосту призначили виїзд у війська.

— Що я собі призначив — моє діло, — сказав Серпілін. — Треба буде виїхати — виїду без тебе.

Коли о двадцять третій Синцов приніс метеозведення і, виструнчившись перед Серпіліним, спитав: «Дозвольте відбути?» — Серпілін, підвівши на нього очі від карти, кілька секунд мовчки дивився так, ніби нараз йому позаздрив, і, нічого не сказавши, махнув рукою — відпустив.

Синцов сів у віліс, що вже стояв напоготові, й поїхав. Їхати було недалеко. Санвідділ армії разом з іншими відділами штабу тилу перейшов три доби тому туди, де стояв досі штаб армії. Синцов не тільки знав, куди їхати, але й знав, де там шукати Таню. Санвідділ розташувався в селі, в будинках, що ближче до лісу, — раніше там, недалеко від свого закопаного на узліссі вузла зв’язку, жили зв’язківці.

Де Таня, він уже довідався, а коли пощастить її побачити, до сьогоднішньої ночі так і не знав.

Спершу вона через свого начальника додзвонилась до чергового в оперативному відділі, переказала, що приїхала. Потім Синцов через дві доби — раніше не пощастило, — повернувшись уночі з передової, видзвонив її там, у санітарному відділі, чекав, приклавши трубку до вуха, поки сходять, розбудять, приведуть до телефону, і боявся, щоб хтось не перервав, не зайняв лінії. Потім трапилась нагода, і вона передала записку. Писала, що туди, де тепер перебуває він, її, мабуть, не пустять, і як важко вирватись йому до неї, теж розуміє…

Коли жінка розуміє, що ти й через мінне поле перебіг би — тільки б її побачити, але все одно не можеш, бо служба не дає, — таке розуміння на війні вже саме собою половина щастя. А коли ти все-таки вириваєшся до неї, до цієї жінки, і лічиш хвилини, що лишились до зустрічі, то якого тобі ще треба щастя?

Скільки б не думав досі Синцов про горе, яке спіткало Таню, побоюючись тих зовнішніх і внутрішніх змін, які могли в ній статися, все це зараз вилетіло в нього з голови, і він їхав до неї зовсім щасливий.

Він сподівався, що проскочить ці п’ятнадцять кілометрів за тридцять хвилин, щонайбільше за сорок. Але на дорогу він згаяв годину. В одному місці чекали, поки танки пройдуть, в іншому довелось об’їжджати, бо на тій ділянці, ще з минулої ночі, встановили односторонній рух у напрямі до фронту. Він знав про це, але, заклопотаний своїми думками, забув попередити водія.

Доїхавши до Аверовки, колишнього штабного села, і зупинивши віліс біля шлагбаума, — штаб тилу також установив тут свій шлагбаум, — Синцов пішов до третього від краю будинку. Тут, у самій хаті чи в прибудові, як написала вона в записці, жила тепер Таня.

Подумав: куди ж податись? Але пощастило! В темряві його з ганку покликав жіночий голос:

— Чи не Синцов?

— Я, — озвався Синцов, вдивляючись у темінь.

На сходинках ганку сиділа Зінаїда Сергіївна, чи просто Зінаїда, з якою Таня завжди старалась жити разом у будь-якому закутку, але вдвох, шануючи її чоловічу товариську вдачу й готовність, коли треба, виручити, піти кудись переночувати.

— Зразу побачила тебе, — сказала Зінаїда. — Довгий, тебе ні з ким не сплутаєш. Сідай, покуримо…

Синцов сів коло неї і в темряві потиснув її шорстку й широку чоловічу руку.

— Де Таня? — спитав він, уже розуміючи, що Тані тут нема; інакше Зінаїда не сказала б йому: «Сідай, покуримо». І тривожно подумав: «А раптом, як на зло, саме сьогодні заночувала в госпіталі…»

— Тут вона, — сказала Зінаїда. — Чергує по відділу.

О двадцять четвертій зміниться — прийде.

— Уже двадцять четверта.

— Почекаєш. Ти довше до неї не з’являвся.

Зінаїда давно звикла і до Тані, й до Синцова, і до того, що повинна допомагати їм своєю відсутністю.

Синцова вона звала на «ти» і розмовляла з ним поблажливо, як старша, хоч була молодша за нього.

— Кинув курити чи тютюну нема?

— Є. — Синцов витяг з планшета цигарку й прикурив.

Зінаїда перед тим, як дати йому прикурити, затяглась цигаркою, і при світлі цієї затяжки він побачив її обличчя з великими гарними губами й трохи приплющеним носом. Зінаїда була росіянка, але Таня за цей приплющений ніс називала її калмичкою.

— Чому не приїздив? — спитала Зінаїда. — Ми, жінки, цього не любимо. Тим більше після пологів… Як тільки дізнався, що повернулась, повинен був рачки прилізти!

— Коли б міг, приліз би.

Синцов не розсердився на Зінаїду за її слова: знав, хоч би як вона сварилась, однак завжди все ладна зробити для нього, коли він з Танею. А була б Таня не з ним, а з кимось іншим, зробила б усе для іншого…

— Я їй так і пояснила, — сказала Зінаїда, — добре, коли не брешеш.

— Як Таня?

— Прийде — побачиш. Стільки терпів, ще потерпи.

Движок у нас після двадцять третьої лише штабові дав енергію. А свічку маємо. При свічці й побачиш яка.

— Піду водія відпущу, — встаючи, сказав Синцов.

— Переночувати можеш?

— Можу. Сьогодні дозволили.

— До котрої?

— О дев’ятій мушу повернутися.

— Ти диви! — Зінаїда зітхнула. — А в Тетяни підйом о шостій: о сьомій по нас машина вже прибуде, поїдемо в евакогоспіталь.

— Гаразд, знатиму.

Сказавши водієві, щоб їхав ночувати до себе в автороту і прибув сюди завтра о сьомій, Синцов повернувся, але Зінаїди на ганку вже не застав. «Мабуть, пішла в хату, метикує, як лишити нас удвох» — з вдячністю подумав він про Зінаїду, котра сама була жінка заміжня, але, як Таня казала, гнівалась за невірність на свого чоловіка? начальника госпіталю десь на іншому фронті, і хоч досі кохала його, але часом на зло йому крутила нещасливі романи. Свідком тих романів Синцов не був, а що всі вони нещасливі, чув від Тані — їй краще знати.

Він сидів на лавці й прислухався. В хаті панувала тиша. І на дорозі, там, звідки мала прийти Таня, теж нічого не було чути, лише десь далеко стукотів движок.

Йому захотілося поспішити їй назустріч, але він стримався. Після чергування могли вийти всі гуртом, а йому хотілося побачити Таню одну. Він був радий, що Зінаїда не сидить тут і не курить коло нього на ганку, а десь у хаті.

Як підійшла Таня, він не побачив, а почув. І навіть сам не зрозумів, що почув: чи незвичайну легкість її кроків по прибитій дощем пилюці, чи її швидке дихання на ходу. Невідомо, як усе це можна розпізнати здалеку, але він розпізнав. І коли вона підійшла ближче, був уже певен, що це вона.

Піднявши руки, міцно й боляче обхопивши його за шию, вона повисла на ньому всією своєю легкою вагою, знайомою і водночас забутою. Спочатку повисла, одірвавши ноги від землі, а потім, ставши навшпиньки, тяглась до нього і, нагнувши до себе голову, довго цілувала б губи.

Нарешті сказала перше за весь час слово «сядьмо» і стала штовхати його в груди, щоб він сів. Коли він сів, сама сіла поруч, не торкаючись до нього і затуливши обличчя долонями, раптом так жалібно заплакала, що в нього все перевернулось.

А коли він обняв її, скинула його руку й знов, уткнувшись обличчям у долоні, плакала. Потім схлипнула, перестала плакати і, знайшовши в темряві своєю рукою його руку, міцно стисла й сказала: «Не сердься».

Він не сердився і не міг сердитись. Він просто не знав, що з нею робити.

Усе ще міцно тримаючи його за руку, вона раптом сказала іншим, щасливим голосом, ніби й не плакала щойно:

— Яка радість, що ти на цілу ніч! Мені Зінаїда сказала. Я її зустріла. Побачила в неї ковдру через плече — і одразу зрозуміла, що ти приїхав.

Він сидів і чекав, може, вона все-таки спитає: чому не приїздив до неї раніше? Далеко від неї, там, у них на КП, можна було це пояснити і собі, і їй. А тут не поясниш. Але вона, напевно, сама це розуміла й сиділа мовчки, все ще тримаючи його за руку. А потім сказала не про нього, а про себе:

— Я розумію, ти сердишся на мене, що так довго не писала, так довго тебе мучила…

Він хотів перебити її, сказати, що не сердиться, але вона не дала йому нічого вимовити, а говорила сама:

— Я просто не могла тобі написати про це, не мала сил, так вірила, що вона житиме, що все минеться… Мені лікарі обіцяли. Обіцяли-обіцяли, обманювали, потім почали говорити, що якась інфекція в неї, тому не можна принести її до мене… А я все не здогадувалась, що вони дурять, тільки потім зрозуміла, що бояться за мене і тому брешуть. Ти не сердься, я сама довго не знала. А потім, коли дізналася, стало раптом так усе байдуже — подумала: вже не повернусь до тебе! Навіщо? А потім самій погіршало, мало не вмерла. А коли зосталася жити, то захотілось тебе побачити й пояснити, як усе було. Нехай навіть ти розсердишся, що не писала, нехай навіть поб’єш мене, тільки самій побачити б і все сказати…

Він знову спробував її спинити, говорив, що все розуміє… Але вона знов не дозволила, перебила:

— А потім, коли літак не вилетів, я навіть маму не сповістила, так і сиділа там на аеродромі, чекала ще п’ять днів. Спочатку погоди не було, потім людей багато — так і не взяли. Поки їхала поїздом, так хотіла тебе бачити, що навіть перехотіла десь по дорозі й знов захотіла…

Вона в темряві всміхнулась, ще міцніше стиснула пальцями його руку й злегенька смикнула:

— Ходімо туди, до нас…

І вони пішли туди, до них. Через сіни, через кімнату, де спали й дихали уві сні, в якусь літню комірчину з другого боку хати, схожу на ті, які прибудовують інколи в селянських хатах для дачників. Це він побачив, уже коли вона засвітила ту саму свічку, про яку говорила Зінаїда.

Комірчина була малесенька, дощана, вся в щілинах, з вікном, запненим мішковиною.

На підлозі лежали речові мішки й стояли один на одному два знайомі чемодани — Танин і Зінаїдин. На чемоданах стояло дзеркальце — от і все жіноче багатство.

Під стіною тулився нашвидкуруч збитий тапчан, а на ньому — сінник, наполовину вкритий ковдрою, а наполовину нічим не вкритий, — мабуть, там лежала ковдра, яку забрала Зінаїда. Отже, вони спали вдвох на цьому сіннику.

Не обертаючись до Синцова, дивлячись у дзеркало й поправляючи волосся, Таня винувато сказала:

— Пробач, що такий свинушник, у нас ніколи такого не було. Три дні, як приїхали, — з ранку до ночі, з ранку до ночі… Тільки спали тут. Навіть нічого не прибрали.

Все ще не обертаючись до Синцова, вона підійшла до тапчана, відкинула з сінника ковдру, витягла з-під неї простирадло й підбила подушку. Ніби все це конче треба було зробити, перш ніж обернутись до нього.

— Зовсім себе занедбали, — сказала вона, нарешті обернувшись до Синцова.

Сказала про їхню неохайну комірчину, а не про себе, але вийшло так сумно, ніби й про себе також.

— Я вже змирилася, що не побачу тебе за ці дні. Ні, неправда. Просто боялася про це думати, не хотіла готуватися, щоб не наврочити. Тому все так…

Вона говорила, а він дивився на неї: навіть не схудла, а, навпаки, ніби встигла трошки поповніти за ці кілька днів на фронті. Дивився на її обличчя, яке майже не змінилось, хоч бринів на ньому якийсь не властивий їй розпач.

У неї було таке обличчя, ніби вона готувалася не до зустрічі з ним, а до прощання, таке обличчя, що він майже скрикнув:

— Та що з тобою?

— Нічого зі мною. — Вона кинулась йому на шию і нічого вже більш не говорила, мовчала.

Усе, що було потім, було мовчки й похапцем. Він відчув її нетерплячу квапливість і якусь безсоромну незвичну відвертість; її гарячковий потяг, що його вона не стримувала й не хотіла стримувати.

Він відчував це тим дужче, що сам, пам’ятаючи все, що з нею було, і знаючи себе й силу своєї туги за нею, наперед зарікся — не дозволить собі бути нетерплячим; думатиме про неї, а не про себе. Але її аж наче сердила та ніжність, з якою він ставився до неї. І коли він, усе ще не поступаючись перед її хапливістю, спитав пошепки: «А тобі все можна?» — вона нічого не відповіла вголос, а, пригортаючись до нього, сердито й швидко закивала, ніби образилась на нього, що він може в цю хвилину ще про щось питати в неї.

І він не зважився більше запитувати. Ні про те, як вона себе почуває, ні про те, що можна і чого не можна, — ні про що. Він зрозумів: вона не хоче ніяких запитань.

Хоче одного: відчувати, що вона жива й здорова і що йому добре з нею. І хоче цього з такою вимогливою силою, ніби старається щось довести собі, чи йому, чи обом разом…

Вона була якась шалена, жадібна, несхожа на себе і, анітрохи не приховуючи цього, поспішала вдовольнити всі свої бажання.

Потім, обнявши його, припала розпашілою щокою до його грудей і лаяла сердитим шепотом за те, що пішов у ад’ютанти до Серпіліна, раптом, з доброго дива, наче цю розмову не можна було відкласти, наче неодмінно зараз вона мусила сказати йому про це.

Він спершу не хотів відповідати. Гладив її по голові і мовчав. А вона, хоч і зрозуміла, що він поривається її зупинити, все-таки шепотіла своє:

— Ну навіщо, навіщо ти погодився?

А коли він відповів, що саме перед цим просився в Серпіліна в стрій і розповів, як їздив у полк до Ільїна, вона зашепотіла:

— Оце й треба було зробити! Я давно відчувала, що тобі це треба, тільки не говорила, бо не знала, чи можна. А коли це можна, як же ти погодився піти в ад’ютанти? Ти повинен був наполягти на своєму…

Він став пояснювати, що все одно наполягатиме на своєму, але зараз цього не можна, бо він потрібний Серпіліну — людині, якій зобов’язаний своїм поверненням до армії.

— Нічим ти нікому не зобов’язаний, — сказала вона і знов зашепотіла своє.:— Ну навіщо, навіщо ти погодився? — з таким докором, ніби його згода піти в ад'ютанти не в’язалася з її уявленнями про нього.

— Як ти не розумієш, — нарешті озвався він, — що я сам не хотів цього?

— Ех ти, христосик! Не хотів, а пішов…

— І ти пішла б, коли б тобі сказали, що ти потрібна.

— Не пішла б, — сердито відповіла Таня.

Він був певен, що пішла б, але сперечатися не став.

— Ти мусиш піти від нього, таки мусиш.

— Я й піду. Настане затишшя після боїв — і піду.

— А коли це буде?

— Не знаю.

— От бачиш, нічого ти не знаєш… — насправді вона добре зрозуміла його, але причепилась до слова. — А ти зроби так, щоб він зараз тебе прогнав.

— Що значить — прогнав? Холуй я, чи що?

— Все одно хочу, щоб він тебе прогнав.

— Не прожене. Коли я роблю і робитиму все, на що здатний, не прожене.

— Невже він не бачить, що це зовсім не для тебе?

— Може, й побачив би в інший час, а зараз навряд. Зараз йому звикати замість мене до іншої людини вже немає коли. Знаєш, яка в нього робота?

— Я знаю, яка в тебе робота. Візьми, подай…

— Не зовсім так, — стримався він.

— Не зовсім, але так. Насправді так, — гірко прошепотіла вона.

І Синцов відчув, що вона ще вірить йому й розуміє, що він не міг у таку хвилину не піти в ад’ютанти до Серпіліна, не до когось взагалі, а саме до Серпіліна. Але вона не може пересилити себе — сердиться, тому що боїться приниження для нього.

Хто знає, може, вони все-таки посварилися б через це ад’ютантство, бо вона наговорила йому багато жахливих дурниць. Але вона шепотіла їх, припадаючи щокою до його грудей. Коли б вони одсунулись одне від одного, може, й посварилися б. А так — не могли. Вона сварилася з ним, а її тіло, що пригорталось до нього, промовляло, що воно не зможе й не захоче бути без нього.

У тому, як вона картала й умовляла його, була якась дивна жорстокість, ніби вона вже ніколи потім не зумів переконати його в тому, в чому не встигне переконати сьогодні.

Він подумав про це мигцем, бо ж безглуздо було про таке думати. Але все-таки подумав…

І раптом вона замовкла, ніби згадала щось інше, куди важливіше.

Замовкла й сказала вже не тим квапливим шепотінням, а тихо й спокійно:

— Ах, це зрештою твоє діло! Ким хочеш, тим і будь.

Словом, однаково.

— Чому однаково?

— А так, однаково, — повторила вона.

Його здивувало, що вона раптом втратила будь-який інтерес до того, що її тільки-но так дратувало. Але був радий, що вона замовкла, бо розмова безглузда: що б вона не казала, він не міг змінити свого рішення. В цьому й була його правота перед нею. Їй здавалося, ніби його може принизиш хтось інший, а для нього найголовнішим приниженням була б його власна неспромога додержати свого слова.

А потім Таня, вперше за всі ці години, відірвавшись од нього, лежачи на спині й заклавши за голову руки, раптом сказала:

— А я там, коли була зовсім слаба, в госпіталі, думала, що після всіх моїх страждань мені вже ніколи нічого не захочеться і ні з ким не буде добре.

— Що значить «ні з ким»? — мимоволі спитав він. Не в самій фразі, а в тому, як вона сказала це, було щось таке, що змусило його спитати.

— Ні з ким, — повторила вона. — Ні з тобою, ні з ким! Коли б ти покинув мене, а мені б довелося бути з кимось іншим… Ні з ким не було б добре.

— Чому ти думаєш про це?

Вона довго мовчала.

— Не знаю.

Він відчував, що вона сказала неправду. Аби тільки щось відповісти. Потім помовчала й сказала, ніби продовжуючи давно, мовчки, в думках своїх почату розповідь:

— І Кольку мого вбили.

Це здалося йому дивним: вона ніколи раніше не називала так яри ньому свого колишнього чоловіка…

— Взимку під Корсунем-Шевченківським… Отак і завжди медиків убивають. Коли німці прориваються з оточення, тоді найчастіше й убивають. Виходять з оточення, на наші госпіталі натрапляють — і вбивають…

— Хто тобі сказав про нього?

— Моя мама сказала. А їй дружина його сказала… І старий парторг помер, той, що мене тоді, в сорок третьому, на заводі зустрічав. Теж мама сказала, коли вже я видужувала. Навіть поплакали за ним з мамою — хороший був чоловік!

Вона сказала «старий парторг», як і раніше, не називаючи його на прізвище. І Синцов так і не дізнався, що в Ташкенті, на заводі, де в ливарні працювала Танина мама, прямо там же, на території, в заводському околодку, помер Малинін — людина, яка зробила для нього колись більше, ніж усі інші люди…

Таня сказала про парторга «поплакали за ним з мамою» так, ніби вона часто плакала, ніби це звичайнісінька для неї річ — плакати.

І Синцов подумав, що це, мабуть, зовсім різні для неї сльози: ті сльози, про які вона згадала, — жіночі сльози, їх жінки між собою і за сльози не вважають; а сльози при ньому, при мужчині, це інші — рідкісні, тяжкі сльози…

Синцов розпитував її, як усе з нею було, чому народила передчасно, і як усе вийшло потім. Але вона, видно, так намучилась, що зараз розповідала неохоче. Ніби вже один раз усе це йому говорила, а тепер доводилось повторювати.

І лікарів, і медсестер, і санітарок у родильному будинку — всіх підряд хвалила, хотіла підкреслити, що ніхто в усьому, що з нею сталося, не винен, крім неї самої.

Навіть про пасажирів у поїзді, коли їхала вагітна туди, до Ташкента, не забула сказати, що всі про неї піклувалися, і по окріп самі бігали, не випускали її з вагона, щоб не посковзнулась і не впала.

А про себе сказала сердито, мов про когось іншого, до кого давно приділялась:

— Бувають же такі нещасні, недоладні жінки… Нічого в них не виходить, усе не гаразд, усе не так, як у людей…

Потім розповіла про дівчинку раптом сама — він не питав, боявся спитати, — сказала, що дівчинка була не така вже й маленька, хоч і недоношена.

— Дівчинка хороша. Чистенька. Коли показали, здалась мені здоровенькою. Тому й повірила їм, що жива, коли потім запевняли, наче не приносять через інфекцію. — І сумно закінчила — Ніхто ні в чому не винен. Я сама винна. Дохла, не могла тобі народити. Вона через мене не вижила. Тому що я дохла така.

Синцов, присунувшись до неї, цілував їй руки, обличчя й голову. Цілував ніжно й довго, старався, щоб вона відчула всю його любов до неї, щоб зрозуміла, як він її кохає.

А вона лежала недвижна й сумна. Лежала й мовчала.

Потім схопилася з місця і щосили пригорнулась до нього сама. І не хотіла відриватися, хотіла, щоб він був з нею.

І навіть говорила пошепки такі речі, яких раніше ніколи не говорила. Потім знову, як минулого разу, поклавши голову йому на груди, стала розповідати, як вона прийшла після повернення до начальника медико-санітарної служби і відчула себе винною, що на три місяці виїжджала з фронту.

— А для чого їздила? Ні для чого! Просто так. А там, у тилу, знаєш, як тяжко живуть… Навіть говорити не хочеться. І перед ними соромно, що приїздила. І тут соромно, коли ні з чим повернулась. Попросила в начмеда, щоб він мене в полк послав.

— Зі мною перед цим поговорила б!

— А що з тобою говорити? Ти ж зі мною не говорив? А мені було соромно, хотілось якось загладити. Все-таки там, вважається, важче. Хоч у нас теж багато роботи. Працювати скрізь однаково, а… — Вона не договорила, але він зрозумів: ішла мова не про те, що робота важча, а про те, що небезпечніша.

— Ну й що він? — спитав Синцов про начмеда, згадавши цього похмурого, бровастого генерал-майора, що приїздив тільки вчора до Серпіліна доповідати.

— Вигнав. Сказав: «Працюй, де працювала, а будеш смикатись, рапорти подавати — я тебе в чисту закатаю. Призначу комісію і визнаю обмежено придатною».

Вийняв з гімнастерки дзеркальце й ткнув мені під самий ніс: «Поглянь, на кого ти схожа». А мені здавалося, що я маю непоганий вигляд.

Синцов почув, як вона всміхнулася, затремтіла її щока в нього на грудях.

— Хіба в мене поганий вигляд?

— Ні, — мовив він. — Хотів навіть тобі сказати, що гарний.

— А чому ж не сказав?

— Побоявся.

— Ну й дурненький, — щасливо сказала вона. — Я така рада, що сьогодні гарний вигляд маю. Я це зразу зрозуміла, коли свічку засвітила, а ти стояв і дивився на мене. Але все одно хотіла від тебе це почути. Я тобі записку написала таку спокійну, бо конверта не було, так просто склала вчетверо. Я, звичайно, не думала, що Росляков може її прочитати, а все-таки незручно, коли не запечатана. Зрозумів, правда ж?

— Звичайно. — Синцов згадав заступника начальника медслужби армії, горбоносого, чепуристого підполковника Рослякова, який завіз йому записку. — Він ніколи до тебе не залицявся?

— Лише один раз, — відповіла Таня. — Коли тебе ще не було. А потім усе збагнув і переключився. Він хороший, тільки схожий на бабія.

Але Синцов думав зараз не про те, хороша чи погана людина Росляков і який у нього вигляд, а про її слова «коли тебе ще не було». Справді, був час, коли його ще не було! Залежно від того, який саме час.

Він розповів їй, як Серпілін, коли вони їхали у війська, згадував про неї і про те, як вони тоді, в сорок першому, всі разом убрід переходили Проню.

— Сказав, що, коли в тебе із здоров’ям буде погано, треба підшукати легшу посаду. «— Нічого мені від нього не треба, — сердито сказала Таня. — Ні від нього, ні від кого. Три місяці протинялася в тилу собі на втіху, а тепер мені ще й легшу посаду шукатимуть!

— Навіщо так говориш про себе?

— Тому, що так і є. Три місяці в тій відпустці пробула, якої на війні нікому не належить.

— Наче ти в цьому винна… Навіщо ти себе мучиш? Адже коли б…

Але Таня не дала йому договорити:

— Що «коли б»? Якби по-іншому — не тут би я тепер була б і не тебе няньчила б. — Вона сказала це майже дражливо і заразом пригорнула чоловікову голову до своїх грудей. Знову відірвавшись од нього, вона напівсиділа, прихилившись до стіни, поклавши за спину подушку. — Оце саме схоплювалася б годувати. У мене знаєш скільки молока було? Коли не треба, то воно буває!

І він згадав, як вона перед від’їздом говорила йому з тривогою: «А що, як у мене молока не буде? Єдине, чого боюся».

— Жінкою була б, з дитиною ночами сиділа б, а не майора, прогнавши подругу, приймала б, — сказала вона, не відпускаючи його голови.

— Що ти плетеш?

— Звісно, плету. Бо до одного себе приготувала, а все вийшло інакше. От і кидаюсь сама на себе. І на тебе теж. Ніби ти в чомусь винен!

— Ніхто ні в чому не винен.

— Звичайно, ніхто ні в чому не винен. Так найлегше думати, — сказала вона таким далеким і відчуженим голосом, немов у цю хвилину згадала щось зовсім інше, ніж усе те, про що вони говорили.

І він теж, мабуть, через цей її раптом відчужений голос подумав про інше.

— Коли з Павлом бачився перед від’їздом до Москви, дивилися з ним карту. Можливо, наша армія прямо на Гродно вийде…

— А я чомусь чим далі, то все більше вірю, що ти її знайдеш, — мовила Таня про дочку Синцова якось надто гарячково, ніби повинна була переконати його, що й справді вірить у це. — Знайдеш! Нічого з нею не сталося.

Він заговорив про свою дочку, тому що не боявся цієї теми. В останній раз вони розмовляли про це з Танею незадовго до її від’їзду: «Не бійся, що я тепер сама народжу, — жартувала вона тоді. — Ти не знаєш мене. На всіх вас трьох мене вистачить: і нагодую, і обшию, і на роботу не спізнюсь!»

Але зараз, заговоривши про дочку, він і сам був не радий, бо Таня ніяк не могла спинитися, все навіщось повторювала й повторювала своє: знайдеш, знайдеш! Ніби це її вже не стосувалося, а стосувалося тільки його.

— Не знайдеш, а знайдемо. Якщо знайдемо, — сказав він.

Вона нічого не відповіла.

— Мабуть, я даремно заговорив з тобою про це, — мовив він.

— Мабуть, — мов луна, озвалася вона й знов замовкла.

Він знав цю її звичку вперто мовчати, коли вона раптом отак зупинялась. Це означало, що вона може мовчати скільки завгодно. Потрібних слів не знаходить, а непотрібними відповідати не хоче.

Так і мовчали. Поки Таня не спитала:

— У Наді, там, у Москві, був?

— Був.

— Як у них тепер з Павлом?

— Не знаю. — Він ухилився від розмови. — Мене зустріла добре. Нагодувала і навіть ночувати залишала.

— Чому ж не лишився?

— До комендатури пішов, у мене вже там ліжко було.

— А ти міг би з нею? — раптом несподівано грубо спитала Таня, і це було несхоже на неї.

— При чому тут це?

— Ні при чому. А все-таки міг би?

— Не спадало на думку, — сказав він, збагнувши, що, мабуть, міг би, але це й справді не спадало йому на думку.

І згадав, як Надя прищикнула собі пальці шухлядою комода, коли хотіла дістати білизну для їхньої дівчинки, а він сказав: «Не треба, коли б біди не накликати!»

Те, що спитала Таня, було таке несхоже на неї, що він чекав продовження. Але вона більше про це не говорила. Помовчала й, скоряючись якомусь своєму ходові думок, ніби поминувши кілька запитань і відповідей, спитала:

— А мені ти віриш?

Чи вірить він їй? На неї можна було гніватись або не розуміти її, чому робить саме так, а не інакше, але не вірити їй не можна було. Було в ній щось таке, що виключало цю можливість. Та в них якось і не було таких розмов: вірю, не вірю! Досі принаймні.

— Потрібна відповідь? — сердито спитав він. — Чи обійдешся, що промовчу?

— Обійдусь.

— І за це спасибі.

— Тільки не сердься на мене, — винувато попросила вона.

Але навіть почувши цей тихий, винуватий голос, він усе одно сердивсь на неї, не розуміючи, що діється з нею; хотів спитати, але стримувався. Бо ж, мабуть, не можна запитувати жінку, з якою ти разом уперше після того, як вона втратила дитину, чому вона якась не така, якою була раніше.

— Не сердься на мене, добре? Поспи трошки, — говорила вона так само винувато й тихо. — Тобі так зручно? — Вона знову підіткнула за спиною подушку й переклала в себе на грудях чоловікову голову.

У вікно крізь мішковину цідилося тьмяне ранкове світло. Було вже пів на шосту, але по світлу відчувалося, що надворі немає сонця.

Синцов дрімав, підклавши ліву руку з покаліченою кистю під Танину спину, обнявши її за плече другою, здоровою рукою і приткнувшись головою до її грудей.

А вона напівсиділа-напівлежала, не поворухнувшись, однією рукою притримуючи в себе на грудях його важку голову.

Вона не помітила, як він прокинувся, і Синцов устиг побачити її очі, що дивились на стіну, недвижні й нещасні.

Вийшло так, ніби він підгледів щось таке, чого не мав права підглядати, щось таке, чого вона ще не хотіла чи не могла розділити з ним. І він знову, заплющивши очі, вдав, ніби тільки починає прокидатися.

Вона відчула, як він ворухнувся. Відпустивши його голову й сковзнувши вниз, тісно пригорнулась до нього всім тілом, кваплячи його швидше прокинутись і саме в цю хвилину з жахом розуміючи, що все це буде в останній раз. «Як мужик, — припадаючи до нього, груба в розпачі, подумала вона сама про себе. — Досплю з ним останню ніч до кінця, і все. І сама піду від нього».

Синцов раптом спросоння, побачивши її очі, певно, відчув, що вона не готова розділити з ним усю міру свого нещастя. Але він подумав про те, про що тільки й міг подумати, — про нещастя з дитиною. А нещастя, що сталося з нею, було зовсім інше і таке величезне, що воно ніби поховало в собі все.

Нещастя з дитиною, про яке знали обоє, вони колись могли разом виправити чи разом забути.

А про те, друге, нещастя знала тільки вона, і воно було тільки її нещастям, а не його. Для нього це, навпаки, навіть могло виявитися щастям. А для неї, щоб це нещастя перестало існувати в її житті, мала не існувати інша людина, ні в чому перед нею не винна. І саме в цьому полягав увесь жах її становища.

Нещастя почалося з удачі. Вона добиралась до своєї армії через тил фронту, і в тому селі, де стояло медико-санітарне управління фронту, зустріла на вулиці колишнього командира своєї партизанської бригади Каширіна.

Вже з’ясувавши, що вранці до їхньої армії піде вантажна машина з перев’язувальними матеріалами і можна буде нею поїхати, вона йшла влаштовуватись на нічліг і на сільській вулиці лицем в лице стрілася з Каширіним — поповнілим, веселим, тепер уже не бородатим, як у партизанській бригаді, і не бритим, як при останній їхній зустрічі в Москві, а з чорними, хвацько підкрученими вусами. Та ще з двома орденами на гімнастерці, які одержав, поки вони не бачились.

Каширін, хоч і йшов не сам, а ще з якимись командирами й була на ньому форма полковника, побачивши Таню, спочатку зойкнув від подиву, а потім обняв, розцілував і, крутнувши круг себе в повітрі, поставив знову на землю. Такий уже він був. Таким, виходить, і залишився. Поставив на землю і став розпитувати, як вона тут опинилась. Таня розповіла, як тут опинилась. Сказала все, як було, бо Каширін — з тих людей, яким треба говорити все. Він ненадовго засмутився, навіть зсунув кашкета на лоба й прикро почухав потилицю, але чи не одразу ж і всміхнувся й сказав, що нічого, як тільки війну закінчимо, у всіх усе само собою вийде! Сказав з такою певністю, що й Таня мимоволі всміхнулась. І вперше після всього, що з нею сталося, подумала: якщо війна закінчиться і вони з Синцовим зостануться живі й здорові, то вона зважиться ще раз.

Дізнавшись, куди їде Таня, Каширін забрав у неї чемодан — вона йшла з чемоданом, — повів її до своєї емки, що стояла за будинками, й сказав, щоб чекала його в машині: зараз він піде, поговорить з медиками про ту справу, заради якої сюди приїхав, а за півгодини повезе її до сусіднього села, до них у штаб партизанського руху, і вже звідти, вранці, вирядить її до армії.

У Каширіна завжди все виходило добре й просто і при тому так, що здавалось, інакше й бути не могло.

Повернувся він од медиків не за півгодини, а за десять хвилин, і Таню, що сиділа попереду з шофером, так і лишив там: «Сиди, щоб тебе менше трусило після всього». І водієві зразу ж наказав, щоб на той випадок, коли інші машини не йтимуть, завтра о восьмій був напоготові відвезти капітана медичної служби. А приїхавши на місце, підняв палець, як учитель у школі, й спитав:

— Як ми з тобою повечеряємо — з горілкою чи без неї?

І коли вона сказала «без», погодився:

— Тоді і я без. Відпочину від неї, клятої.

Викликавши немолоду симпатичну жінку, друкарку Надію Фролівну, і познайомивши її з Танею, попросив:

— Заберіть її до себе переночувати, щоб зайвих розмов не було!

Та, незважаючи на те що не хотів зайвих розмов, таки повечеряв з Танею вдвох у своїй хаті, бо зрадів, зустрівши її, і хотів побалакати з нею сам на сам.

І хоч, вечеряючи, згадав про невеселе — про загибель кількох товаришів, яких вони знали обоє, — навіть ці спогади пом’якшила знайома Тані його звичка говорити про все тяжке, як про давноминуле, а про майбутнє як про щось таке, де вже не буде нічого тяжкого. Він говорив про майбутнє так, ніби, щоб закінчити війну, лишилося тільки набратися духу і проскочити під обстрілом ще один шмат дороги, а там уже й кінець! І хоч Таня знала, що це не так і що сам Каширін краще від неї розуміє це, але його звичка веселої й сильної людини весело й безстрашно дивитися в майбутнє захопила її.

Усе було добре до тієї хвилини, коли Каширін раптом наморщив лоба і, згадавши, всміхнувся:

— Яких тільки чудес не буває з людьми! Вероніку пам’ятаєш? — і, побачивши застигле Танине обличчя, подумав, що вона не згадала, і повторив — Ну, Веронічка наша, твоя подруга, замість якої ти потім у Смоленськ на явку пішла. Пам’ятаєш?

— Звичайно, пам’ятаю, — з тим самим, закам’янілим, виразом обличчя мовила Таня.

— То вона, цілком можливо, жива. Ще минулої осені, коли визволили Смоленськ, знайомлячись там з людьми і документами, одержав такі відомості. Одна жінка після визволення Смоленська розповіла, що бачила її живу. «Живу!» — мало не скрикнула Таня. Але не скрикнула, навпаки, промовчала.

— А потім перевірили, виявилося, справді-таки підмінили її документи, — пояснив Каширін. — У групу, яку тоді мали розстріляти, включили за її документом дівчину, котра вмерла тієї ночі в тюрмі. А її з документами тієї померлої ввіткнули в ту групу, що гнали до Німеччини. Жінка, яка розповідала мені це, бачила її, вже коли їх везли в телячому вагоні на Варшаву… От які справи! Думали з тобою: розстріляли її, а вона, цілком можливо, жива! Остаточно про це дізнаємось, коли в Німеччину ввійдемо, раніше — навряд. Вони тих, кого на роботу до себе погнали, навіть у Східній Пруссії, в прикордонній смузі, тепер не тримають — відсилають далі на захід. Працює там, цілком можливо, як інші, на виробництві чи арбайтерін — батракує в якогось їхнього поміщика. Життя, звісно… — Каширін зітхнув. — Але все-таки не мертва, а жива.

Він подивився на Таню й побачив її бліде, без кровинки, обличчя. У Тані все тремтіло від зусилля взяти себе в руки. Але Каширін цього не зрозумів; йому здалося, вона стримує себе, щоб не заплакати.

— Чого ти? Чи не плакати надумалась? Чого б то? Людина, мабуть, жива. Не плакати, а радіти треба.

— Я радію, — все ще тремтячи всім тілом, сказала Таня і, підвівшись з-за столу, зчепивши руки, кілька разів пройшла туди-сюди по кімнаті і тільки після цього сіла, тримаючи тепер зчеплені руки перед собою, на столі.

— Іване Івановичу, це я сказала її чоловікові, що вона загинула. — Таня дивилася в очі Каширіну, не усвідомлюючи, що, по суті, ще нічого не сказала.

— Ну й що ж тут такого? — знизав плечима Каширін. — Хіба мало ми людей за війну спершу поховали, а потім знову оживили. Гірше, коли навпаки: гадаємо, ще живий, а він уже мертвий. А що ж ти ще могла йому сказати? Сказала, що знала. Припустімо, коли навіть він, вважаючи себе за холостого, знайшов собі когось за цей час, коли з живою жінкою знов зустрінуться, все, що було, спишеться! Вже маємо такі випадки.

Він говорив ці слова, зайві, непотрібні, які не мали ніякої ваги; говорив про якихось людей, котрі зустрінуться чи не зустрінуться, з якими щось може, а чогось не може бути, а Таня, пойнята жахом, сиділа навпроти нього й чекала, коли він замовкне. Їй навіть не хотілося його перебивати, бо й це — чи він говоритиме, чи спиниться й замовкне — теж було тепер для неї не так важливо.

— Я за нього заміж вийшла, — сказала Таня, коли Каширін замовк.

— За її чоловіка? — остовпів Каширін.

— Атож! За її чоловіка.

— Оце так… — зронив Каширін і довго мовчав. Потім спитав про чоловіка, хто він і де тепер.

Таня пояснила. Сказала, що чоловік працює в оперативному відділі їхньої армії. Про те, що Синцов став ад’ютантом у Серпіліна, вона тоді ще не знала.

Каширін мовчав, міркуючи, що їй тепер порадити, і, обміркувавши, став запевняти, що вона до кінця війни нічого не повинна говорити про все це своєму чоловікові.

— Не знаю, який він у тебе, — промовив Каширін, — але хоч би який він був — не треба! Тільки своє життя з ним зруйнуєш. А може, ще й даремно. Кажемо про неї: жива. А хто за це може поручитись? Тим більше, що її загнали до Німеччини. Скільки з них живими повернеться, цього ніхто не знає. — Він подумав і виклав ще один доказ, що здався йому важливим — А коли й жива, то за три роки життя там, може, з кимось із наших, з таким же, як вона, вивезеним туди арбайтером теж зустрілась, не гірша ж вона за тебе, що тоді?

Таня похитала головою. Не тому, що не вірила в таку можливість, а тому, що не хотіла шукати для себе виправдань.

— Даремно головою хитаєш! Цілком можлива річ. Що, в тебе з Дегтярем хіба не було тоді?

— Було.

— Ну і в неї так само могло бути, як і в тебе. Що ти, погана, чи що? Навпаки, гарна. А буває ж! Не кажи йому. Не псуй життя ні собі, ні чоловікові, поки, власне, ще нічого не відомо.

Таня сиділа, все ще як німа, й дивилась на нього.

Хіба вона думала, як ішла сюди, до нього, що жде її горе?

Так, горе. Коли вважала, що людина вмерла, а насправді вона жива — хіба це горе? Так, горе. Отаке дивне життя, що це раптом виявляється горем. Як же це може бути?

А отак і може бути.

— Ти ні в чому не винна. — Каширін подумав; коли мовчить, то згодна з ним. — Припустімо, так вийшло, що саме ти розповіла йому про неї. Але ж ти, як і я, справді думала тоді, що її нема. Була в цьому більше ніж упевнена!

Він так і сказав: більше ніж упевнена. Так, більше ніж упевнена! І він був більше ніж упевнений. І ти була більше ніж упевнена. Тільки різниця в тому, що йому, мужчині, якому ти говорила всі ці, може, й правильні слова, не зустрічатися з Синцовим, а тобі, жінці, зустрічатися. Тобі обнімати його, і лягати з ним у ліжко, і з ним бути. «Більше ніж упевнена». Її чомусь найдужче мучили ці слова: «більше ніж упевнена». Була більше ніж упевнена й розповіла йому, як померла його дружина, і він став теж більше ніж упевнений. А тепер, коли він більше ніж упевнений, треба розповісти йому, що його дружина не померла…

Каширін, збентежений, підвівся й сказав, що йому треба йти до себе в штаб. Таня теж устала.

— Слухай, — згадав він, уже надіваючи кашкета, — я ж, мабуть, можу до нього додзвонитися. Не до нього, так до чергового по оперативному відділу. Додзвонюсь і попереджу, що ти завтра на місці будеш.

— Не треба, — злякалась Таня. — Не треба, — повторила вона так, ніби Каширін може все-таки зробити по-своєму.

Коли Каширін запропонував подзвонити Синцову, їй спало на думку: як тільки вона повернеться, піти до начальника медслужби і все пояснити і попросити, щоб її зразу ж, звільнивши від зустрічі з чоловіком, перевели кудись в іншу армію; написати йому про все це вже звідти.

Начальник медслужби, видно, міг би це зробити для неї, а вона сама, виявляється, не могла!

Замість цього, як була в генерала, несподівано для себе попросилася, щоб її послали лікарем у полк, у санроту. Згадала, як минулого року одна лікарка з їхнього відділу наполягла на цьому, й пішла в санроту, і вже через тиждень загинула. Гарячково подумала в ту хвилину: «От і мене хай так уб’ють, і дуже добре, і найкраще!»

Та коли генерал, старий і розумний чоловік, полаяв її й висміяв, вона більше не наполягала, бо все це було лише спалахом відчаю. А вона не любила цього ні в собі, ні в інших людях, коли на війні щось роблять чи хочуть зробити в розпачі.

Увесь цей тиждень вона і чекала, і боялася зустрічі.

То запевняла себе, що скаже йому все зразу — як з мосту в воду! То, втративши рішучість, винувато уявляла собі, як це буде, якщо вона нічого не скаже. Навіть зустрівши Зінаїду з ковдрою через плече, ще не знала, як буде.

І, тільки коли потяглася й пригорнулась до нього в темряві надворі, відчула; що не може відмовитись від цього, зрозуміла, що зараз нічого не скаже.

Вона хотіла, щоб він відчув цієї ночі, як їй добре з ним, і намагалася довести, що і йому краще, як із нею, ніколи й ні з ким не буде.

Так, вона думала про це й намагалася, щоб він це відчув, і не стримувалась у цю ніч від того, від чого раніш себе часто стримувала. Їй хотілося бути такою, щоб він і думати не міг про інших жінок. Тому вона так грубо й спитала його про Надю. Хотіла почути від нього, що ні про кого, крім неї, він не думає й не може думати.

Коли він заговорив про Гродно й про свою дочку, вона зрозуміла, що вже не може думати про його дочку так, як думала досі. Не може, тому що хоч сама ще тут, з ним, але там, за лінією фронту, в нього тепер не тільки дочка, а й дружина. Про них можна думати, що вони померли і що вони живі, але вона повинна сподіватися, що вони живі. Не тільки та його дівчинка, але й мати тієї дівчинки, його дружина. Або його справжня дружина, як вона нещадно подумала про саму себе. «Так, я не винна. Ні в чому не винна, — згадала вона слова Капшріна. — А коли вона там не зосталася в живих, а померла, я справді ні в чому не винна. Ну що ж тоді, мені треба хотіти її смерті? Треба хотіти, щоб вона не врятувалася заради того, щоб я не була винна? А я зараз майже хочу цього. Бо я з ним. І хочу й далі бути з ним.

І тільки коли змушу себе не бути з ним, тільки тоді я, навіть у глибині душі, не хотітиму її смерті. А якщо я лишуся з ним і нічого не скажу йому, то — як це не страшно — я все одно не зможу хотіти, щоб вона врятувалася. Лише умовлятиму себе, що хочу цього. Я не повинна більше бути з ним. І все це, що було сьогодні, все це має бути в останній раз», — подумала вона, і їй стало безмірно жаль себе й свого тіла, яке останній раз торкалось його, яке він в останній раз обнімав, яке тепер буде самотнє, без нього. Якщо вона зробить так, як вирішила.

Так, як вона повинна зробити.

Вона думала про нього, так наче вони цього ранку прощалися назавжди. Може, в неї й не вистачить на це сили. Але все одно це буде тільки відстрочка, все одно вона не зможе з ним жити, поки не скаже. І не зможе, коли скаже. Навіть якби він сам зажадав цього. «А чи зможе він бути зі мною після того, як скажу йому про це?» — подумала вона вже не про себе, а про нього. Їй спало на думку те, чого ніколи раніше не спадало: адже вони зійшлися з ним, гадаючи, що тієї жінки немає на світі; і це зовсім інше, ніж коли б та жінка була жива, а він усе-таки, хоч вона й була жива, покохав би не ту жінку, а тебе!

Вона подумки з жахом поєднувала непоєднуване — себе, що лежала з ним тут, у ліжку, і ту жінку, там, у Німеччині, яка серед того життя, може, тільки й існує силою віри в своє майбутнє. І навіть у думках позбавити її цієї віри — все одно що вбити. Єдине виправдання, що вона нічого не знає. Але чи цього досить?

Вона сама себе жахнулася ще й тому, що все-таки зустрілася з ним і лягла з ним у це ліжко, так нічого й не сказавши йому. Але в наступну секунду пожаліла себе з такою ж силою, з якою щойно засудила. «Що ж, мені не можна було навіть і цього, навіть в останній раз? Чому мені не можна? Що, кому погане я цим зробила?» — з якоюсь майже передсмертною тугою подумала вона про себе саме в ту хвилину, коли Синцов прокинувся й побачив її нещасне обличчя.

Ранок був тихий і сірий. Таня вийшла разом із Синцовим через ту саму кімнату, через яку він проходив уночі; тільки вона спершу виглянула й сказала комусь: «Укрийся». Нари, що стояли в цій кімнаті, були порожні, всі вже повставали і порозходились. Тільки в кутку Синцов мимохідь побачив жіноче обличчя, що висунулося з-під ковдри.

— Прийшла з чергування й спала б собі, — оглянувшись, кинула Таня. — Сказали тобі, а ти навіть з головою не могла вкритися.

Говорила це не сердито, а спокійно, з усмішкою і, коли вийшли з Синцовим на вулицю, все ще усміхаючись, додала:

— Отак і на війні все одно лишаємось жінками.

Машина, якою їй треба було їхати, рушала о сьомій годині. Вони вийшли раніше, і вона запропонувала провести Синцова до його віліса. А коли віліса ще немає, все одно там і попрощається, нехай він залишиться й почекає.

А вона піде.

— Багато тобі їздити сьогодні? — спитав Синцов.

— Багато. В кількох точках будемо. Тепер щодня так.

Ішла з ним сільською вулицею, зовсім не криючись, і навіть взяла його під руку, спитавши при цьому:

— Більше ні разу не забив руки?

Саме незадовго до її від’їзду, в березні, він, потрапивши на передовій під обстріл, вискакуючи з машини, забив свою понівечену кисть об стойку…

— Не забив. Взагалі ніяких пригод не було. Тільки з одного фронту на другий переїхали.

— Я, коли мені мама в госпіталь твого листа принесла, одразу зрозуміла, що ви переїхали. Прочитала, що тепер живеш там, де з тобою познайомились, і все зрозуміла. Тільки не уявляла, що це справді так близько.

Вона говорила про все це, ледь усміхаючись. Була якась тиха й спокійна. Навіть дивно, яка спокійна.

Вночі Синцову здавалося не раз, що з нею все-таки сталося щось, чого він не знає. Зараз, уранці, коли дивився на її спокійне обличчя, він не думав про це. Думав, що вона просто страшенно стомилась, і мовчки вилаяв себе. Навіть коли вона всього цього сама хотіла, він мусив пам’ятати, що вона недавно з лікарні. Якось треба було її хоч трохи, скільки можна, поберегти! Але говорити тепер про це було б безглуздо, і він не сказав, тільки міцніше притиснув ліктем її руку.

— Який я радий, що ти знову тут!

— І я рада. — Вона висмикнула свою руку з-під його ліктя, відкозиряла військлікареві, що йшов назустріч, і знову взяла Синцова під руку. — Поки була в лікарні, одвикла козиряти. А тепер щодня їжджу, козиряю, козиряю… Хоча б війна скінчилась. Та, може, й війна скінчиться, а мене в кадрах залишать…

— Скінчиться — побачимо. — Синцов подумав не про той час, коли скінчиться війна, а про той день, який усе наближався, коли війна, навпаки, з усією силою знову почнеться в них на фронті.

— Залишать у кадрах — знов козирятиму, — так ніби й не чула його, вела далі, поринувши в роздуми про свою, окрему від нього долю.

Коли вони вийшли за шлагбаум, віліс уже стояв на узліссі під деревами. Синцов ще здалеку побачив його.

— Ще трошки пройдемо. — Таня озирнулась на солдата, що стояв коло шлагбаума.

Вони пройшли ще кілька кроків.

— А тепер зупинимось.

Так уже в них склалося за час їхнього життя на фронті: коли вона бувала в нього, він розпоряджався, вирішував, куди її проведе і де з нею попрощається, а коли він бував у неї, вирішувала вона. Так було й зараз.

— До побачення, Ваню! — Вона зітхнула й закинула йому за шию руки.

Він нахилився й міцно поцілував її в губи. Але вона відхилилась, відвела губи, немов чомусь не хотіла цього, і кілька разів поцілувала його в очі неквапними, легкими поцілунками.

Він не говорив їй, коли вони зустрінуться. Було й так ясно, що до початку наступу вже не зустрінуться. І на початку наступу — також. Не зустрінуться, поки не буде зупинки. Коли раптом і зустрінуться раніше, значить, пощастило. Але вони вже звикли не говорити наперед про те, що буде, коли їм раптом пощастить. «Погано себе почуває», — подумав він, побачивши в Тані на тремтливій губі стомлені росинки поту.

— Чого ти? — спитав він. Її очі здалися йому незвично сумними.

Досі, коли він ставив якесь непотрібне, як їй здавалося, запитання, вона відповідала йому всміхаючись: «Сам дурень». Але зараз не всміхнулась і, так нічого й не відповівши, стояла й дивилася йому вслід, поки він ішов до віліса.

Він сів поруч з водієм і, коли розвернулись, помахав їй рукою. Потім ще раз помахав, уже на повороті. А вона стояла так само нерухомо. Стояла й чекала, коли він поїде.

Він затамував у собі почуття тривоги й ще раз подумав про неї, що все це просто від утоми; та й нерви в неї після всього пережитого — на живу нитку. Досить згадати, як накинулась на нього за те, що пішов у ад’ютанти.

Звісно, не про себе при цьому думала, а про нього.

Стривожилась, що йому, мабуть, нелегко звикати до цієї посади. І правильно здогадалась. Будучи ад’ютантом у Серпіліна, він тільки встигав слухати, записувати, передавати, уточнювати, наносити на карти і при цьому ще тримати напоготові в пам’яті не одне, так друге. А вночі таке почуття, ніби цілий день, вісімнадцять годин підряд, ішов слід у слід за начальством, ніколи не знаючи заздалегідь, скільки кроків воно ступить і через скільки зупиниться, де поспішить і де затримається, де встане, де сяде, де знову піде. Все-таки погана це посада навіть при хорошій людині! Ставитимешся до неї по совісті, як до виконання свого обов’язку на війні, значить, ніколи і ні в чому не належатимеш сам собі. А коли ставитимешся до неї, як недбалий раб, то й вийде, що ти і є раб при начальстві, а не солдат на війні.

Згадавши, як розгнівалася на нього Таня, Синцов подумав, що їм усе-таки треба порозумітися між собою.

Треба пояснити їй, що радий чи не радий, але зневажати себе за те, що пішов на цю посаду, не можеш. І не шукав собі легкого хліба, і не знайшов.

Праворуч у ліс пролягли колії машин, виднілися сліди гусениць. Уздовж дороги лежали в’ялі гілки — попадало на узбіччя маскування танків, що проходили тут уночі.

А може, реактивних установок. І ще колії в ліс, і ще.

Покажчик праворуч — у чиєсь господарство, потім покажчик ліворуч — у чибсь інше господарство. І вдалині шлагбаум, де треба буде показувати перепустку. Далі без перепустки вдень не проїдеш.

Був останній ранок затишшя, що тривало два місяці…

Розділ вісімнадцятий

До початку Білоруської операції лишались лічені години.

Три фронти мали розпочати її завтра вранці, 23 червня, а четвертий — на добу пізніше.

Наступ починався в третю річницю війни саме там, де німці три роки тому завдали нам найтяжчої поразки.

Німецька група армій «Центр», що колись доходила майже до самої Москви, тепер стояла перед нами на прямій дорозі до Берліна, і це відчували не лише ми, а й німці.

З допитів полонених стало відомо, що за німецькою лінією оборони в Білорусії закріпилась назва «Фатерланд» — батьківщина! Офіційна чи солдатська була та назва, зрештою, не важливо, так чи інакше вона говорила про самовідчуття німців, що Берлін у них за спиною.

По-особливому сприймали майбутній наступ і ми самі.

Майже всі географічні пункти, що згадувались при плануванні операції, були пов’язані з війною дванадцятого року, з просуванням Наполеона до Москви і загибеллю його великої армії. Генерали й офіцери, плануючи операцію, не схильні були до символіки, але саме про це нагадували їм назви міст і річок: Вітебськ, Могильов, Борисов, Мінськ, Гродно, Дніпро, Друть, Березіна, Німан…

І чи не наслідком тих спогадів була відома досить обмеженому колу осіб кодова назва майбутньої операції «Багратіон», яку ще навесні, місяць тому, дав їй Сталін?

Ті з учасників операції «Багратіон», хто дожив до кінця війни, потім змогли прочитати твори німецьких істориків, котрі назвали все це крахом німецької армії, який своїми масштабами й наслідками перевершив навіть катастрофу під Сталінградом. © http://kompas.co.ua

Але тоді, в червні 1944 року, всього того ще не було написано ні в німецьких, ні в наших воєнних історіях.

Розгром німецької групи армій «Центр» у лісах Білорусії існував лише в задумі; і на всіх чотирьох фронтах, що готувалися до наступу, на всіх ступенях командування докладалося дуже багато всіляких зусиль, щоб якомога довше залишити німців в омані щодо часу, місця й напряму наших майбутніх ударів.

До операції «Багратіон» готувалося десь близько півтора мільйона чоловік, понад тридцять тисяч артилерійських стволів, шість тисяч літаків, п’ять тисяч танків і самохідних гармат. Зовсім приховати підготовку такого масштабу неможливо. Лишилося створити в німців фальшиве враження, що хоч підготовка відбувається скрізь, але головного удару, з якого почнеться наш великий літній наступ, буде завдано все-таки не тут, у Білорусії, а далі на південь — на Україні.

Для цього було розроблено план дезінформації величезних масштабів, до якого входило і вдаване перекидання військ, і вдаване зосередження їх на півдні. Це поєднувалося з найретельнішим маскуванням усіх видів, радіомовчанням і радіодезінформацією. Армія, яка зникла ще взимку і яку німці давно розшукували, гадаючи, що вона в резерві Ставки, раптом «необачно» давала змогу засікти по радіо своє пересування на південь, саме на той напрям, де німці вважали цілком логічним чекати введення її в бій. Хоч насправді ця армія була давно розформована й існувала лише як набір радіосигналів. А реально існуючі танкові корпуси, що йшли на північ, були перейменовані на стрілецькі; їх командирам тимчасово дали інші прізвища; на документах ставили інші, тимчасові печатки; танки перевозили на платформах, замаскованих під вагони, і навіть, прибувши на місце розташування, танкісти носили загальновійськові погони й тимчасово ставали на постачання як стрілецькі частини.

А коли внаслідок усього цього в німців уже складалося враження, що наш головний удар буде завдано не в Білорусії, а далі на південь, і вони завчасно почали пересувати частину своїх резервів з півночі на південь, партизанам дано вказівку на якийсь час послабити дії на рокадних дорогах, по яких німці перекидали свої війська. Удар по цих дорогах — початок великої «рейкової війни» — мав бути завданий саме в той момент, коли почнеться операція «Багратіон» і німцям треба буде негайно перекидати свої резерви назад, з півдня на північ.

Звичайно, вважати, що ми в кожному випадку обдуримо німців, було б необережно. Та вся ця копітка робота обману провадилась довго й безперервно; вона була однією з тих передумов перемоги, якими не можна нехтувати, готуючи наступ.

Невідступність у вимогах — уже заздалегідь усім, чим можна, забезпечити успіх — була не лише наслідком уміння воювати, що зросло за три роки війни, а й свідченням гострої потреби зробити якомога більше справді малою кров’ю.

Країна вступала в четвертий рік війни, усвідомлюючи близькість остаточної перемоги, але кожне нове зусилля коштувало їй великого напруження. Отже, марних зусиль не мало бути. Ні марних, ні необміркованих. Вони були б злочином перед цією країною, яка своїми стомленими від війни, натрудженими руками виробляла там, у тилу, в чотири рази більше танків і в шість разів більше літаків, ніж три роки тому. І в тій неодмінній ретельності, з якою готувався наступ у Білорусії, наявне було усвідомлення всього цього. Воно існувало і в суспільстві, і в армії і в чомусь найголовнішому визначало собою поведінку людей і на фронті, і в тилу.

Сама смертельна небезпека змушує кожну воюючу людину завжди бажати, щоб вона була якнайкраще озброєна і захищена. На третьому році війни людина на фронті дедалі більше відвикала думати про те, про що так болісно думала напочатку: тепер у неї вже не було відчуття, що їй недодано проти німця. Їй і додали все, чого не вистачало раніше, і дали багато з того, чого тепер, навпаки, не вистачало в німця.

Звичайно, навіть при безперечній перевазі в якості й кількості зброї не всякий бій виявляється вдалим для того, хто має цю перевагу, — так бувало раніше з німцями, бувало тепер і з нами. Та й небезпека, що можуть убити, все одно залишається для кожного, хто, як і раніш, перебуває під вогнем. А втім, загальне відчуття, що тепер ми живемо в такому воєнному достатку, про який і не мріяли в сорок першому році, набагато полегшувало життя людей на війні.

Поняття «вміємо воювати» — про всіх нас, разом узятих, — як і поняття «вміє» — про когось, узятого окремо, — в ході війни вже пов’язувалися з дедалі вищими вимогами і до себе, і до інших людей. І хоч готовність до самопожертви залишалась, як і перш, високою, поряд з нею зросло й поняття ціни людського життя. А із зростанням цього поняття військові люди різних рангів значно суворіше, ніж раніш, ставились уже до питання про виправданість чи невиправданість тих» безнастанних смертей, які всі разом мають на війні назву втрат. І ця суворість до себе, що зросла тепер, напередодні операції «Багратіон», також була складовою частішою того загального духу війська, про який колись писав Толстой.

Хоч армія Серпіліна була всього лиш однією з двох десятків загальновійськових армій, яким належало взяти участь у величезному білоруському наступі, вона мала не більше не менше — сто тисяч чоловік. А коли точніше, то з усіма доданими частинами, за обліком на вчорашній день, 98 992 чоловіки. «Три наших Рязані», — з усмішкою подумав Серпілін учора, згадавши свою молодість, коли починалася не ця, а ще та, перша світова війна. Рязань була ще губернським містом з тридцятьма п’ятьма тисячами жителів, а він кінчав у ній фельдшерську школу.

У смузі армії було зосереджено близько трьох тисяч гармат і мінометів, триста танків і самохідок, і майже все це було націлене на ту вузьку чотирнадцятикілометрову ділянку прориву, де мала вирішуватися битва. По двісті гармат і мінометів на кожний кілометр. По стволу на кожні п’ять метрів. І по п’ятдесят метрів на кожний танк або самохідку, якби роздати їх порівну, чого, звичайно, робити не будемо.

Танки в основному підтримуватимуть піхоту; виняток становитиме одна бригада, яку намічено вже після форсування Дніпра включити до рухомої групи і. різонути нею в обхід Могильова. А більших танкових сил Ставка не дала ні твоїй армії, ні фронтові. Як видно, на головних напрямах діятимуть сусідні фронти — праворуч і ліворуч. Їм і дано мехкорпуси, а може, й танкові армії.

Цього тобі, командармові, знати не належить, але припускати не заборонено; і, як на нинішній час, було б дивно не припускати; тепер без танків на головних напрямах не воюють.

А взагалі все це, як то кажуть, вільні думки при погляді на велику карту. Як би не планувалось усе в цілому, а тут, на вашому фронті, головного удару довірено завдати тобі, і від самого повернення до армії ні про що інше думати немає коли. Поставлено завдання на п’ятий день операції визволити Могильов. А щоб визволити, треба ще до нього дійти, а по дорозі чотири річки одна за одною, і кожну треба форсувати, і кожна кусається — заплави заболочені! Можна, звичайно, здогадатися, що твоє завдання тут, у центрі німецької оборони, не лише взяти Могильов, а й відвернути на себе якнайбільше сил противника, поки там, далі на півночі і на півдні, зламавши оборону, інші фронти рвонуть углиб, назустріч один одному, і зімкнуть кліщі десь під Мінськом. І це не марні роздуми для командарма; коли передбачаєш загальний розмах подій, дужче відчуваєш відповідальність за те, що випало на твою долю. А зайвого часу на ці думки немає. І немає від чого урвати його. Тільки від сну. Але спати теж треба. Той, хто взяв на війні за звичку не спати ночами, сам себе обдурює. Звісно, день на день не схожий, а проте чудес не буває: що вночі недоспано, досипають удень. А коли недосипають, то якусь частину роботи виконують одним оком. Краще вже, крім надзвичайних випадків, свої шість годин уночі взяти, а решту — працювати. Не лише для здоров’я краще, а й для діла.

Перевірено.

Подій за ті сімнадцять днів, що повернувся до армії, сталося багато. На Карельському перешийку за десять діб протаранили і здолали «лінію Маннергейма», всі три її смуги, а вчора взяли Виборг. Згадуючи все, що чув про фінську війну, як тоді до цього самого Виборга йшли не десять діб, а десять разів по десять — понад три місяці, — ще раз упевнюєшся, що воювати все-таки навчилися.

І від тебе чекають такого самого вміння ламати оборону.

На заході союзники нарешті висадились у Франції.

Хоч учора в повідомленні Інформбюро про підсумки трьох років війни і сказано за їхню висадку, що вона блискуча, та ось уже третій тиждень воюють усе на тому-таки півострові Котантен, де висадились. На простір ще не вирвались. Звісно, коли вдуматися, справа нелегка. Десь за річкою плацдарм захопиш, і то, поки його вдержиш, сім потів зійде. А тут море. Правда, готувалися до цього не один рік. Часу було досить, щоб яку завгодно міць зібрати. Та, мабуть, міць міццю, а німці не дуже-то й поступаються. Дають відчути, що таке німець і з чим його їдять. Нічого, нехай поупираються. Якби там у союзників надто легко пішло, було б навіть прикро. Хоч і бажаєш їм перемоги, а при цьому в душі хочеш, щоб хоч трохи сьорбнули з тієї чаші, з якої ми по саму зав’язку ситі.

Та про це багато думати ніколи. Спочатку звелів Синцову дістати карту французького узбережжя, стежив по ній, вникав у суть, а останні дні немає часу. Почуєш, що без особливих змін, і цим обмежуєшся.

Навіть на своє особисте, про яке ще недавно в Москві думав і вдень і вночі, теж якась, біс її знає, дієта.

Подумаєш, не втримаєшся, а потім змушуєш себе — викинь з голови! І нічого, виходить. Робота допомагає.

За ці дні надійшло два листи, довгі, по кілька аркушів, з обох боків. Такі, яких ще ніколи в житті не одержував. Наче продовження розмови. Наче не зважає на те, що вона там, а ти тут, а сидить перед тобою і так усе підряд і говорить, що без тебе надумала.

Читав обидва листи проти ночі, після всіх справ, а відповідав зранку, до всіх справ. Про те, чим був заклопотаний, звісно, не писав. Писав, що живий і здоровий, дотримується режиму, як обіцяв, намагається спати шість годин, робить і зараз гімнастику для ключиці.

Якби піднялась рука, написав би, що кохає її, як ще ніколи не кохав. Та написати це не піднялась рука, перед власним минулим.

У кінці другого листа була польова пошта… «Відповідай сюди. Післязавтра їду». Якщо післязавтра їду, то, поки йшов лист, вона вже там, у госпіталі, на сусідньому фронті праворуч. Зробила, як збиралася.

Читаючи листа, пригадав її слова: «Як, візьмете мене до себе в армію?» І свою відповідь: «Не візьму». І нестерпно захотілося, щоб вона була тут, а не там.

Ще ніколи, здається, він не працював з таким напруженням, як у ці сімнадцять діб після повернення до армії.

Як і кожному командирові, йому всю війну хотілося мати в своєму розпорядженні більше сил і засобів, ніж у нього було. На війні ніколи не вважаєш, що в тебе чогось забагато. І все-таки він не міг приховати від себе — від інших приховати зумів — того хвилювання, яке відчув, коли, повернувшись до армії, прийняв її заново в удвічі більшому складі, ніж була. Таким господарством він ще не командував. У нього тільки одного разу було вісім дивізій — на Курській дузі. Бувало й шість, і п’ять.

Але тринадцяти дивізій ще не було. Підтримувати наступ до нього прийшло дванадцять важких артилерійських полків, артилерійська дивізія прориву, кілька бригад гвардійських мінометів, дві протитанкові бригади. Хоч армії й не додали мехкорпусу, проте в складі своєму вона мала тепер, крім власних штатних танків, ще три танкові бригади і два полки самохідок. А прибуття саперних батальйонів, понтонних та інших інженерних частин знов і знов нагадувало про водні перешкоди, які треба буде подолати.

Армійське господарство напередодні наступу… Як уявити собі, що це таке? І з чим це порівняти не на війні, а десь у мирних умовах? Певно, немає з чим порівнювати.

Тому що немає такого виду відповідальності, яка б не лежала на людині, котра стоїть на чолі цього господарства.

І для людей, що були над Серпіліним, командували ним, і для людей, якими командував він, тепер, перед початком операції, не мала ваги його власна особа поза тією справою, яку йому належало зробити. Тепер для них усіх важливим було тільки одне: спроможний чи неспроможний ти зробити те, що від тебе вимагається? І до того ж, точно виконуючи все, що вимагається, чи спроможний уберегти життя якоїсь кількості людей усупереч очікуваним втратам, чи втратити ще когось понад ці втрати?

І він вважав справедливим такий погляд на себе, бо так само дивився на інших. І все, що в нього було за душею, все нажите досвідом і виховане життям, все набуте в строю, в академіях і в боях за тридцять років служби, все, що довелося пережити і стерпіти, все найкраще й найсильніше, що було в ньому, заодно і його віру в людей, — усе це до останку він вкладав зараз у підготовку операції. Все взяте з війни знову вкладав у війну.

Що означає добре підготуватися до майбутнього наступу? Прорвати німецькі позиції, розгромити німців, форсувати чотири річки, взяти Могильов, дотриматися при цьому визначених строків? Так. Але це ще не все. При цьому треба виконати наказ, найменше втративши людей і техніки. Прийти до Могильова, не пускаючись духу, а готовими до подальших дій. Обійтися без марних втрат — загальні слова, а в бою все конкретне: в одному випадку ті самі втрати марні, а в іншому — не марні. За цими словами має бути думка й робота. Не просто вимагати від підлеглих: бережіть людей. Така вимога на війні, якщо вона нічим іншим не підкріплена, — марне діло. Ти ба, які слова генерал промовляє: бережіть людей! Від таких слів, якщо вони не підкріплені ділом, тільки дурня сльоза пройме. Який це начальник скаже: не бережіть людей?

Такого в усій армії не знайдеш. А от зробити так, щоб одержати перемогу і справді зберегти людей, — це і є воєнне мистецтво.

Справжня турбота про людей водночас є і турбота про справу: коли сьогодні в цьому наступі втратиш більше людей, аніж конче необхідно, з ким тоді завтра воюватимеш? Коли армія забезпечена до початку наступу всім, чим тільки можна було її забезпечити, — це і є початок турботи про людей. І те, що за їхньою спиною на ділянці прориву двісті гармат на кілометр гатитимуть по німцях, — турбота про людей. І те, що танки на ділянці прориву разом з піхотою підуть, — також запорука того, що цим людей збережемо. І що на снаряди голоду не буде — турбота про людей, зайвих втрат не зазнаємо.

І те, що, крім фронтових госпіталів, у самій армії, як сьогодні доповіли, сім тисяч шістсот ліжок підготовлено — також стосується втрат: це означає, що зуміємо всіх поранених одразу на ліжко! І де передові медичні пункти розташуємо — від цього життя людей залежить. А не лише від того, скількох з них осколками зачепило. Скількох зачепило, стількох і зачепило. А от через скільки хвилин і годин після цього він на стіл потрапив — ось у чому річ!

Щоб самому відчути, як підготувалася медицина, сьогодні рано-вранці, в останній день перед наступом, ще раз викликав до себе начсанарма для особистої доповіді.

Слухали його вдвох із Захаровим і внесли кілька поправок у плани евакуації поранених, так само як за три дні до цього — в плани інженерного постачання.

За який час проходи в німецьких загородженнях і мінних полях зробимо, вручну будемо їх висаджувати чи закотимо туди підривні заряди на візках, а потім ударимо по всій мінній смузі так, щоб від детонації рвонуло ці заряди і розчистило проходи, — від цього теж залежить, і скільки саперів утратимо, і як швидко тими проходами пройдемо. Те саме і з переправами: які засоби для них підготовлені і в якій кількості? Чим швидше переліземо, тим дешевше за це заплатимо!

І, нарешті, підготовка самої піхоти до наступу, все те навчання, яке півтора місяця тривало в нашому тилу з тими, кому завтра наступати. Як їх підготували? Від цього залежить, як підуть. Якщо впритул за вогневим валом — великих втрат не зазнають. А якщо відстануть, заляжуть — прогаєш час і потім голови не підведеш! Хоч на навчальному форсуванні водних перешкод і просуванні за вогневим валом своєї артилерії в умовах, наближених до бойових, втратили через недольоти чотирьох чоловік убитими і двадцять пораненими; як не гірко, але навіть і ці втрати заради того, щоб потім не зазнати незрівнянно більших.

Правильно зробив Батюк, коли позавчора, під час рекогносцировки на ділянці прориву, виматюкав того підлабузника, котрий, маючи намір улестити, почав говорити йому, що командуючий фронтом надто мало береже своє життя, що при всій його хоробрості він не мав права повзати по передньому краю. Доречно обірвав його Батюк, відчувши фальш. Треба чи не треба — в таких випадках самому вирішувати. Коли відчуття таке, що тягне ще раз своїми очима приміритися на місцевості, де твої люди на весь зріст підведуться і підуть в атаку, — як можна відмовити собі в цьому?

Життя командуючого фронтом чи армією, звичайно, дороге. Коли вб’ють, замість нього іншого з хлібної м’якушки одразу не зліпиш. А проте як відмовитися від того, щоб ще раз подивитися своїми очима на передній край противника, коли ще маєш змогу щось врахувати чи виправити? Як знехтувати цим? Ризикувати життям нікому не хочеться, але як взагалі воювати, якщо раз і назавжди не примусити себе вважати цей риск чимсь другорядним? Що означає бути хоробрішим за інших?

Без вагання зброю здійняти і вбити? Та хіба ми вважаємо хоробрим того, хто сам перший зголоситься розстріляти дезертира? Хіба він хоробрий? Хоробрий — це не той, хто вбити здатний, а той, хто не боїться бути вбитим. Точніше, хоч і боїться, але не спиниться перед тим, щоб бути вбитим, виконуючи те, що повинен.

А дезертир — за що його розстрілюють і зрадником Батьківщини звуть? За те, що він зрадити хотів? Чи німцям добра хотів, а нам — лиха? Здебільшого не так. І німцям добра не бажав і на нас лиха не накликав, а просто жити хотів більше, ніж інші. Інші нехай замість нього помруть, а він нехай замість них житиме. От і все. І за це розстріл. І не можна інакше. А щонайменше — штрафна рота; іди спокутуй кров’ю, будь хоробрим мимоволі.

А ті, хто любить на людях про хоробрість начальства нагадувати, дорікнути йому, що мало береже своє дорогоцінне життя, — здебільшого самі боягузи. Бо хоробрий і дбайливий не буде марних слів говорити, а мовчки поряд піде і мовчки тілом затулить.

Підготовка до армійської операції, на яку згаяно майже два місяці і яка виснажила всіх, хто нею займався в штабі армії, в політвідділі, в штабах родів військ, у штабі тилу, була в цілому завершена. Всі війська вже стояли на позиціях, артилерія — також; лишалося тільки завтра вранці, вже під гуркіт артпідготовки, перекинути частину танків і самохідок з вижидальних позицій на вихідні.

До останнього часу на ділянці прориву займала оборону 111-а дивізія — колишня дивізія Серпіліна. Тепер її вивели в тил, у третій ешелон, а на її місце висунули війська чотирьох стрілецьких дивізій.

Головні батальйони полків, які мали наступати в цьому першому ешелоні, сіли на передній край в окопи, що раніше були зайняті не дуже густим ланцюжком частин 111-ї дивізії. Зміна військ тривала протягом двох ночей.

Було вжито всіх застережних заходів, щоб ця зміна відбувалася в тиші, не помітно для німців. Новоприбулі частини, вчора й сьогодні, і знаку не подавали про свою присутність, пильно стежили за німцями.

Командири дивізій і полків, та й більшість командирів батальйонів, уже бували тут на рекогносцировках. А командири рот і взводів, сержанти й солдати прийшли сюди, на цей передній край, уперше; а саме ж їм доведеться першими йти завтра в атаку, і вони також мали освоїтись і звикнути до того, що лежало перед ними.

Слідом за дивізіями першого ешелону, впритул до них, було підведено, за ці ж таки дві ночі, дивізії другого ешелону.

Щоб усе це відбулося точно у визначені строки, швидко і тихо, потрібне було особливо велике напруження в роботі всіх штабних і тилових служб.

Серпілін провів у військах цілий день учора і весь ранок сьогодні й повертався звідти з відчуттям, що машина війни на ділянці його армії налагоджена, заправлена, змащена, тепер тільки лишається пустити її в хід.

Незважаючи на те що за ці півтора дня довелося кілька разів давати прочухана з приводу більших чи менших огріхів — без цього не обійшлося, — він повертався задоволений, вдячний людям. Загалом кажучи, як по правді, то без самовідданих зусиль тисяч людей, які, кожне на своєму місці, роблять своє діло, ти один, сам по собі, ніщо, ти безпорадний. Хоч цьому тверезому визнанню, здавалося б, і заважає твоя посада командуючого армією і пов’язана з цією посадою й необхідна для справи звичка говорити й писати «я наказав», «я вирішив».

Хоч і не по дорозі було, Серпілін заїхав на півгодини в колишнє розташування штабу, куди тепер пересунувся штаб тилу.

Поговоривши зі своїм заступником по тилу, він дав кілька розпоряджень, пов’язаних з тим, що бачив за ці дні на передовій, і подивився останнє зведення матеріальних засобів на сьогоднішній ранок — 22 червня.

Зведення, за поодинокими винятками, відповідало тому, що заплановано мати. Особливо добре — і це порадувало Серпіліна — було зі снарядами для дивізійної й важкої артилерії. Від трьох з половиною до дев’яти боєкомплектів на кожну гармату! Бензину мали чотири з половиною заправки, а це знову ж таки обіцяло своєчасне підвезення снарядів у ході наступу. Мали овес і ячмінь для коней на сімнадцять діб. Отже, і на кінній тязі просуватись можна. Конячка на собі поки що багато тягне, без неї по білоруських болотах далеко не заїдеш, а надто в дощ.

Подякувавши заступникові по тилу, якому завжди в такий час дістається більше за всіх і якого стільки підганяли, що він навіть здивовано примружився у відповідь на несподівану подяку, — Серпілін поїхав до штабу своєї колишньої 111-ї дивізії; після виводу з передової вона стояла тут-таки, поблизу.

І командир дивізії Артем’єв, і начальник штабу Туманян були на місці. Дві ночі не спали, виводячи з переднього краю свої частини, а зараз, мабуть, щойно вставши, сиділи й снідали вдвох у командира дивізії.

Серпілін од сніданку відмовився, а склянку чаю попросив дати.

Обличчя в обох — у командира і в начальника штабу — були невдоволені. Уже давно розуміли, що коли стільки часу сидять на широкому фронті в обороні, то перед початком наступу їх змінять, виведуть у резерв, щоб люди перепочили. Та розуміння розумінням, а коли здаєш свою ділянку іншим і знаєш, що завтра-післязавтра вони підуть у бій і перші ввірвуться в ті самі німецькі траншеї, до яких тобі два місяці було палицею докинути, — радості мало.

— Бачу, ображені на командування армії?

Туманян промовчав, а Артем’єв признався:

— Так точно, ображені, товаришу командуючий.

— Он як, навіть «так точно», — всміхнувся Серпілін. — І чи надовго ваша образа?

— Поки в бою не опинимося.

— Коли так, то ненадовго.

— Ненадовго, товаришу командуючий? — спитав Артем’єв. За цим запитанням була надія, що Серпілін уже заздалегідь прикинув, коли вводитиме в бій їхню дивізію.

Відповісти на таке запитання непросто. Хоч би як хотів командир дивізії скоріше взяти участь у наступі, в командуючого армією — надія зовсім інша. Чим пізніше доведеться пустити в хід залишені в резерві дивізії, тим краще. На якому рубежі їх введеш, на ближньому чи на дальньому, з незайманими резервами дійдеш до того дальнього рубежу чи вже розтрусиш їх — велика різниця!

— Що вам, як давнім знайомим, сказати? — Серпілін перевів погляд з Артем’єва на Туманяна. — Як ото ви котрийсь свій батальйон хочете довше в кулаці протримати, так і я. Не дурніший за вас. Але бій, як нас з вами в академіях навчали, складається не з самого нашого бажання, а ще й із зусиль противника перешкодити нам при здійсненні наших бажань. Чого я хочу, знаю, але ж противник хоче зовсім іншого — ось воно яка річ! Звідси висновок: бути до всього готовими, як і завжди на війні.

— Це розуміємо, — озвався Туманян, котрий до того мовчав. — Сьогодні дали днювання, відпочинок, а на завтра вже призначили заняття.

— Які? — спитав Серпілін.

— Ті, яких не мали змоги провести в умовах передової, — відповів Туманян. — Наступ батальйону за вогневим валом…

— Це правильно, — схвалив Серпілін. І спохмурнів від згадки.

Шість днів тому в іншій дивізії саме під час отаких батальйонних навчань вбито осколком міни найстарішого командира полку полковника Цвєткова, якого нещодавно взято звідси, — із сто одинадцятої, заступником командира дивізії.

— Обережніше тільки, — похмуро мовив Серпілін.

— Наказ читали, товаришу командуючий, — сказав Туманян. — Візьмемо до уваги.

У дивізії, як і скрізь у армії, знали про цей випадок.

Серпілін кивнув з тим самим похмурим виразом обличчя. Те, що візьмуть до уваги, зрозуміло. А що Цвєткова вже не повернеш — це все одно лишається.

— Тим, хто останнім часом без зміни був на передньому краї, все-таки не одну, а дві доби повного відпочинку дайте! — помовчавши, наказав Серпілін. — Вам самим можна, звичайно, й без відпочинку. Скільки б по передньому краю не лазили, а все-таки в себе в штабі на ліжечках спали. А солдати в окопах. Стомились і недосипали за цей час.

Серпілін знову замовк. Якби висловив свою думку вголос до кінця, сказав би, що й ті, з мінометної обслуги, яка, вдаривши з недольотом, убила Цвєткова, теж були і потомлені, й не доспали.

— Скажи лиш мені краще ось яку річ, командире дивізії, — помовчавши, звернувся Серпілін до Артем’єва. — І ти, начальнику штабу, — обернувся він до Туманяна. — Ось ви два місяці в четверо своїх очей за німцем пильнували. Що він, на вашу думку, являє собою тепер? Що ви за ним помітили?

— Усе, що помічали, доповідали, товаришу командуючий, — спантеличено одказав Туманян.

— Усе, що доповідали, читали. Або я, або ж Бойко. Ви про те, чого не доповідали, скажіть. Перед зимовим наступом ви теж півтора місяця стояли на передньому краї. І тепер стояли. Який він зараз, німець? Такий самий, як той, осінній, чи ні?

— «Язики» повідомляли… — почав був Туманян, але Серпілін перебив його:

— Що «язики» повідомляли, теж знаю. Це, звичайно, важливо. Та все-таки доводиться поправку на полон робити. Коли — мішок на голову і до росіян на допит притягли, в нього один настрій. А поки він там, у себе, — інший. Як вони службу відбувають, за вашими двомісячними спостереженнями? Який порядок, дисципліна? Все так само за годинником, як і раніш?

— «Язиків» узяли більше, ніж восени, — сказав Артем’єв. — І легше брали. Нелегко, а проте легше.

— Згоден, це вже прикмета, — мовив Серпілін. — А щодо іншого?

У Туманяна обличчя стало заклопотаним. Мабуть, перебирав у пам’яті все, що було за ці два місяці, щоб якнайточніше відповісти на несподівані запитання командуючого.

— Не старайся, Степане Аваковичу, не згадуй подробиць. Відповідай, що одразу на думку спало.

— Менше маскувальної дисципліни стало, — сказав Туманян. — І вогневої також. У режимі вогню порушення траплялися. А раніше це в них було хвилина в хвилину.

І їжу іноді підвозили з запізненням.

— А я додав би, що вони тепер більше нервів витрачають на дрібниці, — зауважив Артем’єв.

— Що означає: більше нервів?

— Гостріше на все реагують. «Язика» заберемо — стрілянина не лише там, де взяли, а по всьому фронту полку. Нічну розвідку зробимо, вони потім багато ночей підряд психують — відчувається, нерви напружені.

— А нерви чому? — спитав Серпілін. — Тому, що наступу нашого чекають?

— І тому, що наступу чекають і взагалі, гадаю, стомилися. «А ми не стомилися?» — подумки запитав себе Серпілін, водночас відзначивши, що в словах Артем’єва є важлива для майбутнього наступу істина. Хоч стомились і ми, й німці, але втома ця різна. Ми стомилися від пережитого, від усього того найстрашнішого, що було в нас уже позаду. І ця впевненість, що найстрашніше вже позаду, при найрізноманітніших настроях у дуже різних людей все-таки, зрештою, була в усіх нас. Отож і втома в нас була зовсім інша, ніж у німців.

У німців, звісна річ, також нагромадилась за роки війни втома, але, крім того, в них була ще і втома від очікування майбутнього. В них же не було відчуття, що найстрашніше позаду…

Слова командира дивізії про нерви слушні. Нерви в них напружені. І це добре.

— Сьогодні на світанку три роки війни сповнилось, — мовив раптом Артем’єв.

— Де війна застала? Здається, на Далекому Сході? — спитав Серпілін.

— У Забайкаллі. А почав, вважайте, в грудні під Москвою.

— Ту зустріч пам’ятаю. — Серпілін і справді виразно пригадав, як їхав тоді вночі затемненою дорогою приймати дивізію й зустрів Артем’єва, що розшивав на узвозі тисняву машин.

По очах було видно, що Артем’єв радий цій згадці, але у відповідь промовчав, не сказав того, що інший поквапився б сказати командуючому: «Аякже, і я вас пам’ятаю й вік не забуду!»

Самолюбивий. Лізти у вічі начальству не любить. Нещодавно перевірено. П’ять днів тому маршал Жуков приїздив у армію, заслуховував повідомлення про підготовку до операції, а серед них і повідомлення кількох командирів дивізій, Артем’єва також. Після повідомлень ставив додаткові запитання, ускладнював обстановку, запитував, як діятиме за цих обставин, як за тих. І, задоволений повідомленнями, вибрав потім часинку поговорити з командирами дивізій і корпусів, як то кажуть, у положенні «вільно». А коли перед самим від’їздом Жуков пив чай у їдальні Військової ради, раптом з’ясувалося, що він особисто знає Артем’єва. Захаров у відповідь на запитання, хто в них наймолодший віком командир дивізії, назвав Артем’єва: «З дванадцятого року. Але почав воювати раніше за інших, ще на Халхин-Голі».

Жуков, почувши це, наморщив лоба: «Згадав його тепер… Коли доповідав, майнула думка: чи не він у розвідвідділі там у мене був?»

Устряти зі спогадами про те, як він служив під началом Жукова на Халхин-Голі, Артем’єв мав змогу. Але не встряв. І Серпілін, керуючись власними міркуваннями, поставив йому за це плюс.

— А ти, Степане Аваковичу, як мені здається, з першого дня?

Туманян кивнув:

— На цьому самому напрямі. Просто на захід. Недалеко від станції Сокулька штаб нашого полку стояв, за п’ятдесят кілометрів на південний захід від Гродно.

— Що ти в перший день війни почав — пам’ятаю, а що на цьому напрямі — не знав.

— Домовляємося з командиром дивізії, — без усмішки сказав Туманян, котрий рідко жартував, — просити командування, як ближче підійдемо, нас під Гродно послати. Я там перший бій прийняв. І в нього причина є.

Серпілін звів очі на Артем’єва.

— У мене мати залишилась у Гродно в перший день війни, — сказав Артем’єв. — Разом з племінницею. Вам ад’ютант ваш, Синцов, не казав? Це його дочка там залишилась. Він до війни з моєю покійною сестрою був одружений.

— Я казав комдивові: разом шукатимемо І Як це так — свою матір загубити? — мовив Туманян з якоюсь особливо гіркою і чіпкою силою прив’язаності до свого роду, яка в крові у вірмен.

Артем’єв промовчав, і Серпілін теж нічого не відповів.

Хіба скажеш — хто тепер живий і хто помер там, за німецькою лінією фронту, яку завтра вранці будемо нарешті проламувати!

Не відповівши Туманяну, сказав про себе:

— А моє перше поле бою — тепер рукою подати, на околиці Могильова…

І, сказавши це, подумав, як багато людей у його армії починали війну тут, у Білорусії. І Туманян, виявляється, починав під Гродно. І начальник штабу Бойко розповідав про себе, що прийняв тоді полк після загибелі командира під Домачевом, на південь від Бреста. І командуючий артилерією Маргіані згадував, як підривав тоді свої стодвадцятидвохміліметрові гаубиці під Слонімом, не міг переправити їх через річку Щару. І Синцов був під Могильовом. І лікарка його теж була… «Так, — з раптовим спалахом люті до німців подумав Серпілін про завтрашній наступ, — вважали тоді, що нас уже немає: стерли на порох, проїхали по нас — і немає нас! А ми — ось вони!»

— Пора до себе. — Він поставив на блюдечко другу, недопиту склянку чаю. І, вже вставши, спитав Туманяна: — Як тут у вас Євстигнєєв себе показав?

— Як доповідав вам, до оперативного відділу зарахували. Може, хочете його побачити? Він тут поруч, за п’ять хвилин знайдемо!

— Не для того спитав. — Серпіліну не сподобалась готовність Туманяна шукати Євстигнєєва. — Як показав себе? Не шкодуєте, що погодилися взяти?

— Показати себе не встиг, — сказав Артем’єв. — Нагоди не було. На думку начальника штабу, служить справно. А я поки що не стикався.

— Одразу як прибув, просив мене в полкову розвідку його послати, — вичікувально сказав Туманян.

— Ну й що? — спитав Серпілін.

— Поки що вільного місця немає, але просив. — Сказано було з надією, що Серпілін сам дасть зрозуміти, як повестися з його колишнім ад’ютантом.

А Серпілін ніби й не почув цієї інтонації в голосі Туманяна. Потис обом руки й поїхав.

Дорогою із сто одинадцятої Серпілін усе думав про людей, з якими щойно розстався.

Туманян мав погану звичку надто квапливо казати начальству «єсть», але слів на вітер не кидав: те, що обіцяв, неодмінно виконував. І хоч був самолюбивий і не байдужий до заохочень, заробляв їх чесно, доповідав без перебільшень. І з посади начальника штабу, зважаючи на його впертість і волю, на думку Серпіліна, з часом міг бути висунутий на командира дивізії.

В Артем’єві Серпілін цінував досвід, поєднаний з молодістю. Багато встиг. За плечима й академія, й штабна робота, й полк, і вже другий рік дивізією командує. А років усього — тридцять два! За віком може ще двадцять п’ять років служити і просуватися. Війна, — хоч Ольга Іванівна і вважає, що гріх про це каркати, — все ж таки навряд чи остання. А коли так, треба частіше думати про тих, у кого більше років попереду!

Дорога йшла лісом, потім вихоплювалась на відкрите місце. На виїзді з лісу, біля шлагбаума, стояв віліс; з нього вискочив офіцер і, вимахуючи руками, сперечався з автоматником. Режим пересування по дорогах був суворо регламентований. Кожній частині видали дуже обмежену кількість перепусток на машини. Перепустки були різні: для одних доріг одні, для інших — інші, щоб ніде не виникало помітного для німців скупчення.

Удень по всій смузі армії мало пересуватися не більше машин, ніж два місяці тому, а решта — тільки вночі! Кузьмич, треба віддати йому належне, мотався по дорогах від ранку до вечора і порядок навів зразковий.

Під’їхавши ближче до шлагбаума, Серпілін наказав водію Гудкову загальмувати і, скоса глянувши праворуч до лісу, помітив, що під деревами вже стоять загнані туди машини — чийсь штабний автобус і дві емки.

— Підійдіть до мене! — висунувшись з віліса, гукнув Серпілін офіцерові. Той, усе ще не помітивши начальства, запально лаяв сержанта, що вперто стояв перед ним з автоматом напоготові. — Підійдіть сюди, чуєте, що вам кажуть?

Обернувшись і побачивши генерала, офіцер підбіг. Це був високий на зріст майор з багровим від люті обличчям, у танкістському шоломі й напнутій поверх комбінезона плащ-палатці.

— Інженер-майор Булигін, помпотех сто восьмої окремої танкової бригади, — відрекомендувався він, не забувши при цьому одрапортувати, що їхня бригада не просто бригада, а гвардійська, червонопрапорна ордена Олександра Невського, Карачевська!

— Що гвардійська — це добре, танкістів ми поважаємо… А от чому ви сержанта при виконанні службових обов’язків матюками хрестите? Він виконує наказ командування. Мій. Може, й мене перехрестите, коли вам мій наказ не подобається?

— Товаришу командуючий… — Танкіст не знав Серпіліна в обличчя, але вже збагнув, що перед ним командуючий армією. — Командир бригади наказав мені до п’ятнадцятої години особисто доповісти про вихід з ремонту двох пошкоджених танків. Не доповім — з мене самого шкуру злуплять. А він затримує!

Танкіст усе ще стояв струнко, тільки різким ривком голови показав у бік шлагбаума.

— На вашу бригаду, як і на інші, дано дві перепустки для денного проїзду, — сказав Серпілін. — Коли вас командир бригади викликав, знаючи, що у вас немає машини з перепусткою, то сам винен. А коли у вас є машина з перепусткою, а поїхали без перепустки, доведеться пояснити командирові бригади, чому не прибули вчасно.

— Була машина, товаришу командуючий, — пояснив танкіст, — я її із запчастинами вперед послав, а сам…

— А сам вирішив на бога. Аякже, великий начальник, і горлянка здорова… — Серпілін усміхнувся й перейшов на «ти». — Як це не прорватися через солдата! А от не прорвався, солдат службу знає, а ти ні! Йому подяку, а тобі догану. Машину з дороги — в ліс! До двадцять першої години.

— Дозвольте виконувати, товаришу командуючий?

— Стривай. — Серпілін оглядів танкіста. — Чому в танкістському шоломі? Наказ про заходи маскування доводили до вашого відома?

— Так точно, доводили.

— А для вас закон не писаний? Поспішаєте виказати свою присутність? Щоб німці дізналися, що ваша гвардійська, червонопрапорна, Олександра Невського, Карачевська тут з’явилась? Хочете заздалегідь налякати їх своїм прибуттям? Так нам це не потрібне!

Серпілін міг би й крутіше взяти в роботу цього інженер-майора і взяв би, коли б усе це трапилося три дні тому. Але вранці мав початися наступ, у якому з перших же годин брати участь і цій танковій бригаді, і не хотілося псувати перед боєм настрій її командуванню, давши кілька діб арешту помпотехові, який завтра буде потрібен до зарізу.

Останнього тижня за порушення маскування вже кілька офіцерів заарештовано. А одного злісного порушника навіть віддано до трибуналу. А з цього сьогодні досить і пристрашки…

— Ідіть! — Серпілін ще раз усміхнувся, побачивши, як танкіст, ідучи до свого віліса, на ходу витяг з комбінезона пілотку, надів її на голову, а шолом сховав під плащпалатку.

Серпілін під’їхав до шлагбаума і покликав сержанта.

— Чи були, крім цієї, за вашого чергування спроби не підкоритися?

— Ще одна була, товаришу командуючий.

— Будуть повторюватися — записуйте і доповідайте по команді.

— Єсть, доповідати по команді! — сказав сержант.

— Дякую за службу! У пас усе гаразд. — Серпілін показав на перепустку, прикріплену до вітрового скла віліса. — Можемо їхати?

— Так точно, товаришу командуючий!

Приїхавши на командний пункт, Серпілін зайшов до себе. Оперативна група штабу тепер сиділа в лісі.

Сподіваючись за кілька днів перейти ще далі вперед, Серпілін наказав бліндажа не ставити, а зібрати нашвидкуруч трофейний металевий будиночок, що його захопили в німців торік восени. Він розтягувався, як гармошка, і швидко встановлювався. Взимку ця металева гармошка була холодною, а тепер, улітку, згодилась.

Будиночок стояв під шатром дерев, усередині було прохолодно. Серпілін опустився на складаний стілець і покликав Синцова:

— Доповідай, що тут без мене. Де командуючий фронтом?

— У Кирпичникова. Звідти поки що не виїздив. Не дзвонили.

Кирпичников — командир корпусу, що мав діяти на правому фланзі прориву.

— Зрозуміло, — мовив Серпілін. — Обід готовий?

— Начгосп доповів, що все готове.

— Хто дзвонив?

— Прокурор дзвонив, питав, чи немає змін. Ви його на п’ятнадцяту годину викликали.

— Що відповів?

— Що інших наказів не було.

— З дружиною побачився?

— Побачився.

— Як її здоров’я?

— Здорова.

Синцов розстебнув планшета й поклав перед Серпіліним аркуш метеозведення. Він уже звик, що Серпілін цікавиться прогнозом погоди по кілька разів на день і любить дивитися метеозведення сам.

— Гаразд, іди.

Метеозведення відбивало реальність. Погода тиха й похмура, а що віщує така погода надалі, майже завжди сказати важко. В метеозведенні після цифр атмосферного тиску стояло: «Вночі можливий туман». «Так, можливий туман, — подумав Серпілін. — І якщо він буде густий до ранку, як це вже кілька разів бувало — все-таки тут багато боліт, і це дається взнаки, — доведеться переносити і початок артпідготовки, і час атаки. Така можливість не тільки не виключена, а й передбачена. Хоч краще б, звичайно, не переносити».

Якщо вночі буде великий туман, це позначиться на діях авіації. По тилах противника має вдарити авіація далекої дії — три дивізії. Та коли буде великий туман, ще хто зна, чи всім запланованим дадуть «добро» на виліт, а коли й дадуть, яка буде ефективність їхнього бомбового удару в умовах поганої видимості? Якщо за ніч добре пробомбимо німецькі тили — це нам завтра для наступу ще одне очко плюс. А якщо не пробомбимо, — навпаки, одне очко мінус.

Хоч як ретельно готуй операцію, а погода все одно може в найостаннішу мить внести свої корективи не на твою користь.

Серпілін подзвонив начальникові штабу.

— Григорію Герасимовичу, я на місці. Якщо нічого надто термінового немає, сам зайду до тебе через півгодини… Це знаю!

Бойко сказав йому по телефону, що особливо термінових справ немає, а командуючий фронтом ще не виїздив від Кирпичникова.

Про те, що командуючий фронтом Батюк разом з членом Військової ради Львовим приїхав сьогодні зранку в армію, Серпілін дізнався одразу ж, хоч і був на той час далеко від штабу, на спостережному пункті одного з полків.

Батюк, приїхавши вранці до штабу армії й не заставши там Серпіліна, сказав Бойку, щоб командуючого армією не турбували — нехай займається у військах своїми справами. А Львов сказав те саме про Захарова, котрий зранку був у іншій дивізії.

Батюк і Львов взяли з собою генерала Кузьмича, який був саме на командному пункті, й поїхали з ним у корпус до Кирпичникова.

Командуючий фронтом приїздити сьогодні не збирався. Навпаки, вчора, їдучи з армії, сказав Серпіліну: «Дороблюй, що треба. Тепер приїду до тебе тільки за годину до музики». «За годину до музики» — означало безпосередньо до артпідготовки. За сто метрів від окопчиків з козирками, що їх там на спостережному пункті підготували для Серпіліна, був готовий СП для командуючого фронтом, такий самий. І зв’язок туди було протягнуто, і все, що належало. Не захоче завтра бути разом, захоче спостерігати окремо — все готове!

Та, виявляється, не витримав, приїхав ще й сьогодні!

Серпілін, коли дізнався, був не радий цьому. Мало що там може статися, поки їздитиме, щось не сподобається або, ще гірше, щось нове спаде на думку перед самим початком бою!

А разом з тим у душі не осуджував Батюка за цей сьогоднішній приїзд. Може, й сам на його місці не витримав би, приїхав. Усе ж таки головний удар саме тут.

І вперше він завдає такий удар у ролі командуючого фронтом. Не дивно, що йому не сидиться.

Серпіліну не свербіло поспішати назустріч начальству.

Навпаки, дізнавшись по телефону, що Батюк наказав не тривожити командарма, робив усе, як і запланував: побував спочатку в одному полку на передньому краї, потім у штабі однієї з дивізій другого ешелону, потім на позиціях важкої артилерії. З артилеристами мова була не про артпідготовку, не про початок, а про кінець першого дня наступу: за який час сподіваються змінити позиції і висунутися слідом за піхотою.

Звідти поїхав до танкістів, до тієї самої Карачевської бригади, звідки був майор-помпотех, якому довелося дати прочухана. Скрізь попереджав, куди поїде далі, і скрізь йому дзвонили, де перебуває командуючий фронтом і що зараз робить.

До речі, в такий спосіб заразом перевірив і зв’язок.

Із зв’язком було все гаразд, працював без осічок.

Якщо від Кирпичникова командуючий фронтом поїде прямо до сусіда праворуч, не заїжджаючи до штабу армії, Кузьмич повернеться, розповість, як їздили, які зауваження були. А якщо повертатиметься через командний пункт армії, про всяк випадок у наметі, в їдальні Військової ради, готовий обід.

Побувавши зранку у військах, Серпілін відчув, що там, унизу, так само, як і він, чекають завтрашнього дня з прихованим хвилюванням. Але метушні не було. І начальству в очі не лізли, трималися з гідністю, як люди, свідомі того, що вони цілком приготувались до своєї вирішальної години.

Серпілін не намагався сьогодні об’їхати якнайбільше частин; побував лише в кількох, хотів відчути настрій у військах і вибірково перевірити, як підготувалися не тільки до початку атаки, а й до подальшого. Військ було багато, графік руху багатоступеневий. Деякі тонкощі цієї справи він і перевіряв сьогодні. Рвонути одразу навіть на велику глибину після вдалої артпідготовки — це ще не все. Вглибині можуть виникнути і, напевне, виникнуть численні ускладнення, які треба завбачити.

Тепер, повернувшись, він згадав про танкіста-помпотеха і подзвонив командуючому автобронетанковими частинами полковникові Свиридову. Сказав йому спочатку, що був у Карачевській гвардійській танковій бригаді і що її командир полковник Галчонок, якого раніше не знав, справив дуже гарне враження, а потім додав, щоб Свиридов мав на прикметі і доповів після операції, як покаже себе під час боїв помпотех цієї бригади інженер-майор Булигін.

Свиридов по телефону сказав тільки: «Єсть!», — про причину дзвінка не спитав, як видно, сам здогадався — в Серпіліна була така слабість: він любив, коли люди, які чимось проштрафилися, потім, над усякі сподівання, добре показували себе в боях.

— Товаришу командуючий, до вас прокурор армії, — доповів Сшіцов.

— Нехай заходить.

Серпілін поглянув на годинника. Рівно п’ятнадцята.

Прокурор ніде не подівся, з’явився точно.

І хоч, здавалося б, саме напередодні наступу на цю зустріч можна було часу й не знайти, Серпілін знайшов.

Хотілося воювати на свіжу голову, звільнити її від того важкого питання, з приводу якого прийшов прокурор.

— За вашим наказом з’явився.

— Сідайте, — запросив Серпілін, підводячи очі від метеозведення на підполковника юстиції, якого він бачив уперше.

Прокурор прибув десять днів тому замість Полознєва, котрий служив у армії беззмінно від початку її формування. Саме в той день, коли Серпілін повернувся з Москви, Полознєва поранено на передовій осколком.

Поранення не загрожувало життю, але було в незручному місці — ні встати, ні сісти!

І хоч він був хорошою людиною і до нього добре ставились у штабі армії, але, як ведеться в таких випадках, все одно не могли втриматися від жартів, казали, що німець все-таки довів прокурора до трибуналу!

А на плечі нового прокурора одразу, як прибув, лягла незвичайна справа: загибель під час навчання заступника командира дивізії полковника Цвєткова і поранення осколками тієї самої злощасної міни командира полку, що перебував поруч з ним.

Справа для всіх важка ще й тому, що хоч прямих доказів злочину й не виявлено, але не було й протилежних доказів, а масштаби наслідків вимагали суворого покарання винного.

Крім усього іншого, для тих, хто займався цією справою, не залишилось таємницею, що командуючий армією, людина завжди врівноважена, дізнавшись про загибель полковника Цвєткова і тяжке поранення командира полку, не втримався й зажадав якнайретельнішого розслідування. Не лише взяв до серця самий факт, який справді не ліз у жодні ворота, а й ніяк не міг пережити, що загинув Цвєтков, з котрим він ще на посаді комдива пройшов крізь весь Сталінград.

А командуючий армією є командуючий армією. Хоч би який ухвалили вирок — затверджувати йому! І при такому явно крутому ставленні начальства зважитись на пом’якшення букви закону буде важко. Навіть коли й захочеться. А на фронті цього часто хочеться людям, надто коли йдеться про можливість смертного вироку.

І так навколо стільки смертей, що долучати до них ще смерть за вироком мало хто прагне. Майже завжди роблять це згнітивши серце.

І цю справу також розглядали згнітивши серце.

Винного виявили одразу, та він і не мав наміру відмовлятися.

Обставини справи були такі: третій день тривали навчання в обстановці, максимально наближеній до бойової. Незадовго до цього командуванню дивізії перепало від Серпіліна за те, що вдавалися до показухи, наводили на дивізію лоск, а справжніх трудових навчань не проводили, до боїв, по суті, не готувалися. Заступника командира дивізії зняли, призначили на його місце Цвєткова, і Цвєтков узявся за справу з подвійною старанністю — хотів довести, що недарма прийшов. Кілька днів підряд так ганяв людей на навчаннях, що всі були в милі.

І того дня зранку призначив батальйонне навчання — наступ за вогневим валом. Вогневий вал створювали артилерією і мінометами. Цвєтков, узявши з собою командира полку, йшов у цепу батальйону, показуючи особистим прикладом, що на такій відстані можна безпечно просуватися за вогневим валом.

Потім цеп пішов далі, а Цвєтков з командиром полку поверталися назад, хотіли побувати ще в одному батальйоні. В цей час і стався той клятий постріл.

Міномети вели вогонь, як і належало, на далеку дистанцію, з додатковими зарядами. Під час чергового пострілу сталась осічка. Міну витягли із ствола — причиною осічки виявилось те, що перед цим на бойку залишився шматочок головки гільзи.

Полагодивши бойок, міномет встановили знову, але заряджаючий поспішав і схопив міну без додаткового заряду. Командир обслуги, помітивши це, наказав припинити вогонь і почав лаяти заряджаючого за недогляд.

Отут і сталося незрозуміле й непоправне: навідник сержант Нікулін, який і не мав цього робити, сам схопив ще одну міну і вистрілив. І міна та виявилась також без додаткового заряду — взято було її не звідти…

Недоліт вийшов великий, у цепу нікого з солдатів не зачепило, міна вибухнула в них за спинами, на полі, саме там, де в цей час ішли Цвєтков і командир полку.

Командирові полку відірвало ступню, а Цвєткову — сім осколків у живіт. Помер на операційному столі, так і не опритомнівши. Дивно, як прожив і ті півтори години.

Точно кажучи, ніхто, крім навідника, не винен. Що командир обслуги припинив вогонь і почав шпетити винного солдата, було звичайною річчю. А що навідник саме тієї миті раптом виявить таку ініціативу, сам вистрілить, ніхто й не чекав.

Допитавши командира батареї й командира обслуги, складу злочину в їхніх діях не знайшли, рекомендували обмежитись дисциплінарними стягненнями. Так і було зроблено. Старшого лейтенанта, через те що, йому на лихо, вистрілила його батарея, за недбалість — із старших лейтенантів у молодші, з батареї — на взвод. Командира мінометної обслуги — з сержантів у рядові. А навідник, також сержант, став перед трибуналом.

Відповідаючи на запитання, чому самовільно вистрілив, пояснив, що поспішав продовжити вогонь. А як не помітив, що взяв міну без додаткового заряду, — нічого до ладу сказати не міг. Тільки, дивуючись самому собі, розводив руками і повторював: «Що ж тепер робити!

Коли винен — відповідатиму». Був як у воду опущений.

Поки сидів під слідством, прокурор навіть занепокоївся: коли б рук на себе не наклав. Звелів обшукати: чи немає при ньому чогось такого, чим укорочують собі віку?

Коли обшукували його, зрозумів, чого обшукують, і сказав: «Даремно на мене подумали, не Іуда, щоб вішатися. Винуватий я, але суду не боюся!»

Трибунал визнав навідника мінометної обслуги сержанта Нікуліна винним у злочинному порушенні наказу, що внаслідок самовільного пострілу міною без додаткового заряду призвело до загибелі заступника командира дивізії й поранення командира полку. Зважаючи на тяжкі наслідки, сержанта Нікуліна було засуджено до найвищої міри покарання — розстрілу.

Вислухавши вирок, Нікулін тільки глибоко зітхнув, але нічого не сказав. Мабуть, було б легше, якби хоч щось сказав. А він не сказав ні слова. Про те, що вирок трибуналу підлягає затвердженню Військовою радою армії, сержант Нікулін під час оголошення йому вироку або не почув, або не надав цьому значення. По обличчю його видно було, що він чекав на такий вирок. Не тому, що вважав себе злочинцем, а звик до думки: коли вийшло так, що вбив людину, значить, і сам повинен бути готовий до відповіді з усією суворістю.

Два дні тому про вирок трибуналу доповіли командуючому армією. Людині на цій посаді доводиться стикатися з багатьма необхідностями, а серед них і з такою важкою, як затвердження смертних вироків, що їх виносить трибунал.

На щастя, така необхідність виникала не часто. За півтора року командування армією вона поставала перед Серпіліним лише тричі. Два вироки затвердив не вагаючись. Третій не затвердив, повернув. І справа скінчилася згодом штрафним батальйоном і смертю в бою.

Цей вирок був четвертий. Серпілін прочитав підписане головою трибуналу і прокурором подання і, не затвердивши, відклав убік — захотів сам ознайомитися із справою.

Зачепило щось у вироку. Та й формулювання — «Злочинне порушення наказу», — може, за буквою закону й правильне, не цілком відповідало суті. Злочинно порушив, — отже, наказали йти вперед, а замість цього побіг назад. А тут усе лихо, що вистрілив без наказу! Цвєткова вже поховано, і над могилою його на міській площі в Кричеві сказано слова прощання, і салют дано з двадцяти гвинтівок, і листа вдові написано — все це вже в минулому, вже затьмарилось і перекрилось іншими справами, і смерть, на яку приречено тепер солдата, винного в смерті Цвєткова, стала вже чимось окремим від смерті Цвєткова, на що й дивитися треба було окремо. Змусила відкласти набік вирок і думка, яка стосувалася майбутнього наступу: це не дезертир і не калічник, і розстрілювати його перед строєм не будуть, бо ні самий випадок, ні обстановка не вимагають цього. Навпаки, обстановка перед наступом: вимагає цього не робити. Отже, просто виконають вирок, і людини не буде. А що це за людина, якої не буде?

Учора проти ночі Серпілін прочитав привезену йому справу. З неї можна було дізнатися, що винуватець смерті полковника Цвєткова сержант Нікулін Петро Федорович мав тридцять дев’ять років від народження і сам був із Пскова, де його сім’я, що складалася з дружини, тещі та трьох дітей, ще й досі перебувала під фашистською окупацією. Звідти ж, із Пскова, де працював робітником на складі товарної станції, він і пішов за призовом на війну, де був один раз нагороджений медаллю «За бойові заслуги» і тричі поранений: під Тіхвіном у листопаді сорок першого, на Верхньому Дону в липні сорок другого та під Бєлгородом у березні сорок третього, після чого направляли його на лікування до госпіталів, а після лікування він повертався до діючої армії.

Виходило, що сорокалітнього Цвєткова, який також не раз побував у госпіталях, і також після них повертався на фронт, і також сімейного та багатодітного, — тільки він устиг евакуювати на початку війни свою сім’ю, — вбив солдат, як і він, уже немолодий і сімейний, котрий продовжував воювати після всіх своїх госпіталів.

Прочитавши все це, Серпілін не лише запросив до себе прокурора, а й сказав, щоб доставили засудженого.

Доставляти його сюди не дозволялось, і він знав, що не дозволялось, але наказав зробити.

У думці вже майже вирішив не затверджувати вироку. Дочитавши вчора справу, навіть зняв трубку і обговорив таку можливість із Захаровим. А проте кортіло самому побачити цього мимовільного вбивцю, спертися в своєму рішенні на особисте враження про нього. Буває в житті: побачиш людину — і щось змінюється в тобі.

Раніше вирішив так, а тепер вирішуєш інакше. Як відмовитися від перевірки самого себе, тим більше за таких обставин?

— Ще вас не бачив, — сказав Серпілін, коли прокурор сів. Підполковник юстиції був молодий, років тридцяти п’яти, не більше.

— Я тільки одинадцятий день в армії, товаришу командуючий.

— І одразу така важка справа, — мовив Серпілін. — Ось затримав затвердження вироку.

— Знаю, товаришу командуючий. Чекаємо.

— Чого? Щоб затвердив чи щоб не затвердив?

— Щоб не затвердили, товаришу командуючий.

Відповідь була такою ж прямою, як і запитання.

Очевидно, зірвалося з язика те, що було на душі.

— А навіщо тоді такий вирок винесли? — запитав Серпілін несхвально, як здалося підполковникові, дивлячись на нього.

Та, незважаючи на цей несхвальний погляд, підполковник не відступив:

— Вагалися, товаришу командуючий. І голова трибуналу, і я, коли подання разом з ним підписував. Не хотілось вдаватися до такого покарання, але й злочин такий, що доводиться зважати на всю тяжкість наслідків.

Серпілін подивився йому в очі і раптом виразно згадав те, що з самого початку, ще до всіх роздумів, спонукало його затримати затвердження вироку. Там, на папері, який вони йому подали, — зараз він пригадав це, — було написано: «Нікуліна Петра Федоровича, сержанта, котрий раніше не судився, тричі був поранений і після вилікування тричі повертався в стрій…»

Дивлячись тепер у вічі підполковникові, Серпілін зрозумів, що це останнє — про повернення в стрій після трьох поранень, те, про що за буквою закону згадувати було не обов’язково, — вписано, щоб він на цьому затримався, коли затверджуватиме, щоб його зачепили ці слова.

Написали й досягли того, чого хотіли.

— Засудженого привезли?

— Так точно, привезли. Я його в своїй емці з конвоїром привіз, щоб уваги не привертати.

— Ну й правильно. Що ж його, на «чорному вороні» везти, чи що? Та його, мабуть, у вас і немає, за штатом не передбачено.

— За штатом у нас крита вантажна машина.

Серпілін кивнув:

— Приведіть засудженого.

Через хвилину підполковник повернувся з засудженим.

Більше ніхто не ввійшов, — певно, конвоїра залишив там, за дверима.

Засуджений солдат стояв не так, як стоять солдати перед начальством — струнко, — а тримав руки за спиною. Хто його цьому навчив, чи не конвоїр? Гімнастерка в нього, як і належало, була без пояса і без погонів.

Тільки ниточки видно. Гімнастерка стара, вицвіла. На плечах — темні сліди від погонів і на грудях — від знятої медалі. А три нашивки за поранення — дві золоті, хоч які вони золоті, давно вже вицвілі, руді, й одна червона! — їх залишили. Щодо цього, мабуть, немає таких вказівок, щоб нашивки за поранення відпорювати. Дуже міцно вшиті, сидять, мов залізо в тілі.

Сержант був середній на зріст, худий, острижений під машинку, але чорне з сивиною волосся вже відросло, поголений. «Певно, перед тим, як до мене везти», — догадався Серпілін.

Засуджений стояв і дивився не в землю і не на Серпіліна, а кудись убік, у стіну, наче нікого не хотів тривожити своїм поглядом. Наче сам уже змирився з тим, що з ним буде, але не хоче, щоб люди дивилися йому в вічі, щоб їм було соромно через це.

Проте всі ці думки, що не йшли Серпіліну з голови, разом з тим не могли змусити його забути, що перед ним стоїть не просто чоловік, якого спіткало лихо і який чекає на смерть, а що саме він, а не хтось інший, своїми руками, своїм самовільно вчиненим пострілом — як сказано у вироку, і правильно сказано — вбив полковника Цвєткова і зробив інвалідом командира полку.

— Скажіть, Нікулін, — спитав Серпілін, — чому ви, старий солдат, майже три роки воюєте в мінометних частинах, чому, знаючи порядок, все-таки вистрілили без наказу командира обслуги? Тим більше, що ви навідник, а не заряджаючий. І не бойова обстановка, коли втрати — і один одного мусить заступати! Як це могло статися?

— Хотів підтримати темп вогню, — відповів сержант і поглянув на Серпіліна з безнадійною втомою людини, що вже не може сказати нічого нового.

— Бажання правильне, — мовив Серпілін, — але без команди стріляти ніхто не мав права. І ви це знаєте. Чому ж вистрілили?

— Сам не знаю, товаришу командуючий.

На застиглому, стомленому обличчі сержанта промайнуло щось таке, наче він несподівано для самого себе щось згадав:

— Карасьов у той день тільки повернувся, три тижні на жовтяницю хворів, у медсанбаті був, може, через те… — вимовив він фразу, яка спершу здалася Серпіліну безглуздою.

— Карасьов — це командир їхньої мінометної обслуги, — пояснив підполковник.

— Я заступав його, за командира обслуги лишався три тижні, — сказав сержант, відчувши, що його не зрозуміли, і намагаючись пояснити свою думку, так і не висловлену повністю: можливо, тому він без наказу вистрелив, що на кількох попередніх стрільбах, виконуючи обов’язки командира обслуги, сам подавав команду «вогонь». Сказав і змовк, більше нічого не додав.

З того, як він змовк, так і не постарався міцніше вхопитися за це пояснення, що раптом виникло, виправдатися ним, Серпілін відчув, що перед ним стоїть людина, яка нездатна брехати і не вміє захистити себе. А може, вже й не бажає.

— Та як же ти, не взяв тебе дідько, без додаткового заряду міну вткнув? Де твоя макітра була в ту мить? — крикнув Серпілін.

І в тій гарячності, з якою він усе це викрикнув, була така прикрість за все те, таке бажання зробити все те недійсним, наче й не було його, що саме в цю мить підполковник зрозумів: командуючий не затвердить вироку.

— Хто його знає, — одказав сержант. — Скільки разів питали, скільки разів думав — не можу згадати, як воно вийшло.

— Не можеш згадати, а людина ж загинула! — сердито сказав Серпілін.

— Я винен. — Сержант знову став дивитися повз Серпіліна вбік, туди, куди дивився спершу. І, все ще дивлячись туди вбік, додав: — Хіба я не знаю? По нас у сорок другому, біля Софіївки, по нашій позиції своя гаубична батарея залп дала. Двоє вбитих, дев’ятеро поранених. Ми потім ходили до них, сказали їм про їхній гріх. А що казати? Мертвих усе одно не повернеш. Ми це знаємо, — додав він сумно, ніби говорив це вже не від власного імені, а від імені всіх інших людей — і живих, і мертвих. «Справді, якби за кожний недоліт, за кожну бомбу чи снаряд, який у розпалі боїв — по своїх, судити винних, — багатьох недолічились би», — подумав Серпілін і знову згадав Цвєткова, вже неживого: він лежав біля могили в не забитій ще труні, за кілька хвилин до того, як віко заб’ють і на нього посиплються перші грудки.

І обличчя Цвєткова — жовте, неживе, запале на щоках.

Згадав цього разу, не маючи зла на винуватця оцього, а просто з жалем і до Цвєткова, і до інших людей, які вмирають, замість того щоб жити. Так набридло дізнаватися про це! «Якими словами і коли сказати про своє рішення? — подумав Серпілін, глянувши на підполковника. Зараз чи нехай спершу виведуть засудженого?»

Зустрівшись поглядом із Серпіліним, підполковник підвівся, прочинив двері і, гукнувши конвоїра, наказав засудженому вийти.

Серпілін присунув до себе папери, що лежали на столі.

— Пишу вам так: «Вироку не затверджую. Вважаю покарання надмірним…» Як вам далі писати: «Повертаю на новий розгляд»? Чи «Пропоную переглянути»? Як там у вас заведено?

— Краще напишіть прямо, чим пропонуєте замінити, — відповів підполковник.

— Чим замінити? Штрафною ротою. Це маю на увазі. А що інше? В Сибір його відправляти, чи що?

Одержите підпис члена Військової ради; гадаю, будемо з ним однієї думки. А після цього одразу виконуйте, — сказав Серпілін, подумавши про завтрашній наступ.

Він написав: «Пропоную направити до штрафної роти для спокутування провини кров’ю», — скупо, без розчерку, підписався і, поставивши за звичкою не лише день, а й годину, віддав папери.

А коли за прокурором зачинилися двері, пригадав нараз, як узимку сорок третього, саме в той перший день, коли він приступав до обов’язків начальника штабу армії, Батюк у його присутності теж не затвердив смертного вироку.

Довго тримав папір перед очима і, ніби раптом вичитав у ньому щось нове, спитав тодішнього їхнього прокурора Полознєва: «Як гадаєш, Полознєв, якщо залишимо його жити, він ще одного фашиста вбити може?..»

Підвівшись із-за столу і пройшовши кілька кроків туди й сюди по тісному німецькому будиночку, Серпілін подзвонив по телефону Бойкові.

— Григорію Герасимовичу, йду до тебе… Тим краще, що він у тебе. Бойко сказав, що в нього зараз командуючий артилерією армії.

Серпілін, надівши кашкета і наказавши Синцову залишитися тут і чергувати біля телефону, пішов до Бойка.

В лісі було прохолодно, і Серпілін, поки йшов, принюхувався до лісової вогкості. Небо, що видніло поміж верхів’ями дерев, було сіре, низьке, рівне, без просвітів.

Погода, як завжди на війні, плануванню не піддавалась і постійно турбувала Серпіліна.

Бойко наказав спорудити для себе маленький бліндажик — спав там, а працював у великому, подвійному наметі. Він любив працювати вільно і за будь-яких умов намагався захопити собі робоче приміщення якнайбільше і привести його до ладу. Просторе приміщення потрібне було ще й тому, що Серпілін звичайно не викликав начальника штабу до себе, а сам ходив працювати до нього, вважаючи це кориснішим для справи і економним у часі.

Побачив такий порядок роботи в штабі фронту в Рокоссовського і відтоді запровадив у себе. А тепер виявилось, що не він один наслідував хороший приклад. Батюк також до свого начальника штабу працювати ходить. Раніш, бувало, тільки заглядав подивитись на обстановку, а тепер, видно, за систему взяв.

Коли Серпілін увійшов у намет, Бойко і командуючий артилерією генерал Маргіані стояли над Бойковим робочим столом, де на всю довжину було розгорнуто схему.

Обидва випростались назустріч Серпіліну, і Бойко майже сягнув головою брезенту. «Ох і вигнався дядько!» — вже вкотре подумав Серпілін, вдоволено дивлячись на Бойка, на його дуже високу, але пропорційно широку в плечах, атлетичну постать, на біляву, кучеряву, гордовито посаджену голову. А от Бойкове обличчя, правильне й гарне, було з тих, яких вродливими не називають; цьому перешкоджає вираз сили, який панує на таких обличчях і змушує забувати про все інше.

Маргіані, худорлявий і теж досить високий, тепер, коли Бойко випростався на весь зріст, здавався поряд з ним низеньким. Бойко взагалі мав звичку випростуватись, ніби аршин проковтнув. І коли доповідав начальству, і коли йому доповідали підлеглі, випростувався однаково, це в нього було в крові. І спав також випроставшись. Чи то хазяйське ліжко десь на селі, чи розкладне, яке возив з собою, все одно ординарець прилаштовував табуретку, щоб усі сто дев’яносто п’ять сантиметрів начальника, який не згинався навіть уві сні, могли вміститися по прямій.

Серпілін не став запитувати, чим вони займалися; підійшовши до столу між Бойком і Маргіані, котрі розступилися, побачив, що схема була та сама, яку він і сподівався побачити, — план артилерійського наступу.

Як і в кожному складному воєнному завданні, в переміщенні артилерії слідом за наступаючою піхотою була своя діалектика; недарма кажуть: «Вогнем і колесами».

З одного боку розвиток бою вимагав постійної підтримки вогнем артилерії. А з другого боку, якщо, задовольняючи ці запити, безперервно супроводжувати піхоту вогнем на щораз більшу дальність, з тих самих позицій, не переміщуючи артилерії, можна врешті дійти до граничної дальності й залишити піхоту взагалі без підтримки.

Враховуючи і те, й друге, доводилося складати для наступу такий графік, за яким, поки одні артилерійські полки не переставали бити зі старих позицій, другі пересувалися вперед, а треті готувались до переміщення. Все це й було показано на тій схемі, яку дивились Бойко з командуючим артилерією.

— А це той полк, що в тебе на зрубах стоїть? — спитав Серпілін, побачивши на схемі артилерійські позиції, від яких не тягнувся пунктир дальшого руху.

— Той самий, — сказав Маргіані.

Артилерійський полк, про який ішла мова, був посаджений просто в болото. Зробили зруби, забучили камінням, і на ті зруби поставили гармати. Все це зроблено нишком, ночами, за якусь тисячу метрів від передової.

Цей полк мав відкрити несподіваний і нищівний вогонь з найкоротшої дистанції. А потім протягом усієї першої доби збільшувати дальність вогню скільки буде змоги, не зрушуючи з місця; витягти звідти, з болота, важкі гармати було зовсім не просто.

У загальних рисах усе це було відоме Серпіліну, та коли вже він спитав, Маргіані ще раз докладніше доповів йому про цей полк.

— А схему вогню по тилових рубежах дивилися? — спитав Серпілін.

— Дивилися, — сказав Бойко і обернувся до командуючого артилерією.

Той відкрив портфель, витяг ще одну схему і розгорнув її на столі поверх першої. Вона була вже знайома Серпіліну в різних варіантах — початковому, уточненому, остаточному, але тепер він знову дивився на неї й думав, як багато залежить від того, на скільки відсотків усе це втілимо в життя.

Якщо наступ піде добре, прорвані й збиті протягом дня з першої позиції німці спробують за ніч сісти ось на цю свою другу смугу, нанесену на нашій схемі з максимально приступною нам точністю. Не дати їм сісти туди ні за ніч, ні вранці — одне з основних завдань; від його розв’язання залежить подальший хід операції. І отже, треба вже на кінець першого дня просунути артилерію вперед так, щоб у неї вистачило дальності вдарити кількома сотнями стволів по тій другій смузі, коли німці тільки почнуть сідати на неї».

Додати до запланованого не було чого, Серпілін просто стояв і ще раз дивився на цю схему. В плануванні бою є розумна межа, за якою надмірне завбачення майбутнього переходить у самообман, у неготовність перебудуватись і вдатися до тих миттєвих рішень, яких вимагає обстановка, що раптом склалася всупереч плану.

І все-таки схема заворожувала. Важко було відірватись од неї, бо дуже хотілося, щоб усе пішло саме згідно з цим так добре складеним планом.

— Гаразд, згортайте, — мовив Серпілін, змушуючи себе відірватись од схеми.

— І другу теж. Більше дивитись не будемо, — додав Бойко.

Командуючий артилерією звично й швидко згорнув схеми по згинах і сховав їх у портфель.

— Що дає ваша метео? — спитав Серпілін, поки Маргіані робив це. — Є різночитання з нашою?

У командуючого артилерією був свій штаб, у ньому свій оперативний відділ, а в цьому оперативному відділі — своя метеослужба.

— Уже звірялись один з одним, — відповів Маргіані. — Розбіжностей немає, а побоювання однакові. Погода складна.

— Ну як? — глянув Бойко на командуючого артилерією. — Хто з нас доповість? Може, я?

Маргіані кивнув.

— Півгодини тому поїхав начальник штабу повітряної армії, — почав Бойко. — Уточнювали з ним останні дані авіарозвідки. Авіатори наполягають на своєму — що штаб корпусу в німців усе-таки висунутий сюди і розташований: північна околиця — Коржиці, південна — узлісся. — Бойко показав на карті, звільненій тепер від артилерійських схем, що лежали на ній. — Авіарозвідка засікла другу, додаткову дорогу через ліс, яка, вважалось, уривається, а насправді на останніх кілометрах вона просто закрита масксіткою. І ще одну лінію зв’язку виявили, штурмовики на бриючому сьогодні вранці над нею пролетіли. Отже, попередні висновки підтверджуються.

— І що ж ви тут вирішили без мене? — спитав Серпілін.

Він уже зрозумів, що Бойко, поговоривши з авіатором, вирішив, перш ніж доповідати, порадитися з командуючим артилерією і наперед узгодити з ним спільну точку зору.

Дорікати їм за це не випадало, все це було, на думку Серпіліна, цілком нормально, але він не міг утриматись від людської слабкості — дав їм зрозуміти, що знає хід їхніх думок.

— Якщо завдати тут, — будемо вважати, що там їхній штаб корпусу, — бомбового удару вночі, — доводив Бойко, — наслідок сумнівний. У них у штабах добрі сховища, вони тепер з цим не жартують. Коли ще сьогодні, поки не смеркне, пустити штурмовики з прикриттям винищувачів, німці, може, й зазнають втрат, але в них залишиться ніч на те, щоб після такого штурмування переміститися на не виявлений нами запасний командний пункт. Найкращий варіант — ударити далекобійною артилерією одночасно з початком артпідготовки, а потім чергувати артнальоти з вогнем, який непокоїтиме їх, не давати штабові працювати, рвати зв’язок, заважати керуванню.

— Усе гаразд, — зауважив Серпілін. — Та як з дальністю? Дальності ж не вистачить! Поки не рушимо вперед, на граничній межі стрілятимемо. Тільки снаряди марно витрачати.

Сказав упевнено, бо все це якось уже обмірковували.

Наша артилерія з теперішніх її позицій практично туди не досягала.

— Ось Маргіані повідомив, — кивнув Бойко на артилериста, — що в розпорядження фронту з резерву Ставки прибув новий артполк великої потужності. Якщо поставити його сюди, — Бойко показав на карту, — штаб корпусу опиниться в зоні дійового вогню.

— Куди? — Серпілін надів окуляри й подивився на карту. — Тут у вас позиції реактивних установок.

— А ми їх перемістимо сюди, — показав уже не Бойко, а Маргіані.

— Гаразд, — погодився Серпілін. — Припускаю. Поставите, перемістите і навіть устигнете все вчасно зробити. А хто нам цей полк дасть? Я про нього, наприклад, ще ні від кого не чув.

— Є він, — сказав Маргіані. — Учора прибув у розпорядження фронту. Тільки його не передбачають у перший день наступу вводити. Хочуть поки що в резерві залишити.

— І що ви мені пропонуєте? — всміхнувся Серпілін.

— Попросити цей полк, товаришу командуючий, — сказав Бойко.

— У кого?

— Просто в командуючого фронтом.

— Якщо приїде до нас?

— Якщо приїде. Я в Кирпичникова про нього дізнавався, він з самого ранку ніде навіть не перекусив.

Мабуть, перекусить тут, у нас.

— Та-ак, — протягнув Серпілін.

Пропозиція була приваблива, проте звертатися до Батюка з проханням дати цей далекобійний полк не хотілося. Ставлячи себе на його місце, прекрасно розумів, що, незважаючи на всі спокуси, все-таки при достатній кількості артилерії в армії міг би притримати у себе в резерві таку силу, як цей полк. Цілком можливо, що Батюк відмовить, — і не буде нічого дивного. А наражатися на відмову — річ не просто в самолюбстві: не хочеться й самому звикати, й начальство привчати до того, щоб воно тобі відмовляло. Але, з другого боку, якщо там справді штаб німецького корпусу і якщо організувати по ньому такий вогонь…

— Гаразд, хай буде по-вашому, — згодився Серпілін. — Тільки одразу вточнимо. Скільки часу йому до нас іти, якщо нам його дадуть, підрахували?

— Підрахували, — сказав Бойко. — Зараз стоїть тут, у районі вивантаження. — Він показав на карті. — За три години після одержання наказу може дійти на своїй гусеничній тязі і стати на місце.

— А коли ж його переміщати, вночі?

— Ні, вдень, — сказав Маргіані. — Бажано, щоб ще завидна став на позиції.

— А що, як німці засічуть його вдень у русі?

— А я про всяк випадок дав авіаторам заявку, — мовив Бойко. — Якщо прикриємо маршрут руху безперервним патрулюванням винищувачів, — не дозволимо німцям спостерігати, це в наших силах. День довгий, о двадцять першій годині можна ще встигнути пристрілку зробити. Одразу як на місце прибудуть.

— А як плануєте пристрілку?

— Пристріляємося. Виберемо для пристрілки позначку не перед собою, а перед сусідом праворуч, а потім перерахуємо дані, — пояснив Маргіані. — Звичайно, не будемо їх там, у штабі корпусу, тривожити своєю пристрілкою!

— Та це зрозуміло, — згодився Серпілін. — Ну, а як відносно того, що ми прибуття до нас таких великих калібрів своєю пристрілкою виявимо?

— А коли виявимо, товаришу командуючий? — заперечив Маргіані. — Виявимо, коли німцям уже пізно буде. І до того ж не на ділянці прориву. Ну, прибули на фронт ці калібри! Що німці за ніч встигнуть зробити? Повідомлять, що прибули, ото. Й тільки.

— Так, спокуса велика, — сказав Серпілін.

У цю мить затріскотів телефон. Бойко взяв трубку і передав Серпіліну:

— Вас.

Синцов доповів йому, що дзвонили від Кирпичникова.

Батюк і Львов виїхали з корпусу сюди.

Тільки-но Серпілін поклав трубку, як телефон знову задзвонив. Цього разу про те саме дзвонили Бойкові.

— Піду до себе, — заквапився Маргіані. — Дозвольте?

— Хочеш, щоб у командуючого фронтом без тебе для тебе артилерію просив? У разі чого — мені відмова, а ти збоку? Не помічав раніше за тобою такої східної підступності.

— Я буду в себе напоготові, — не відповідаючи на жартівливий докір Серпіліна, сказав Маргіані. — А свого оператора пошлю в четвертий артилерійський парк; він поряд з тим господарством. Як тільки подзвонимо йому туди, він за п’ять хвилин буде в них.

— Чи ба, як у тебе все розраховано, — здивувався Серпілін. — Іди. Тільки про всяк випадок скажи: звідки агентурні відомості дістав про це господарство?

Посилатись не буду, а знати хочу.

— В крайньому разі можете й послатися, — згодився Маргіані. — Блінов сповістив.

— Чому Блінов? — не розуміючи, спитав Серпілін.

Начальник зв’язку армії Блінов, як і всі зв’язківці, був людиною добре поінформованою, а проте чому саме він перший дізнався про господарство, яке щойно прибуло з резерву головного командування, було незрозуміло.

— А вони, коли прибули на місце, свого зв’язку ще не протягли, на наш сіли, щоб доповісти командуючому артилерією фронту. Мали справу з нашим Бліновим.

— Ну, раз мали справу з нашим Бліновим, то звичайно… — кивком голови відпустивши Маргіані, папівнасмішкувато-напівсхвально сказав Серпілін про Блінова, який, на його думку, добре робив свою справу, але був при цьому занадто вже спритний. — А командуючий фронтом усе ще вважає, що ми нічого не знаємо. Може перепасти командирові полку, хоч він і з резерву головного командування.

Були й інші питання, над якими треба було б подумати разом з Бойком, але тепер починати цю роботу не було сенсу. Дороги в смузі армії впорядковані, і хоч Батюк не любить їздити дуже швидко, все одно незабаром буде.

— Лавриков! Лавриков! — двічі, другий раз голосніше, гукнув Бойко.

До намету ввійшов його ординарець Лавриков, старшина за званням, що разом виконував при ньому і обов’язки ад’ютанта. Весь час працюючи з офіцерами штабу і виїжджаючи у війська завжди з ким-небудь з них.

Бойко не вважав за потрібне мати ад’ютанта з офіцерським званням: розторопний Лавриков, що пробув з ним усю війну і дослужився до старшини, цілком задовольняв його.

— Збігайте в їдальню Військової ради, скажіть, що через десять хвилин прийдемо. Шість чоловік… або сім, — подумавши, додав Бойко. — І щоб гаряче було напоготові, тільки в тарілки лишалось налити.

— Хто, вважаєш, сьомий? — спитав Серпілін.

— Може, Маргіані прийде.

— Навряд. Постарається не прийти. Не скажеш, щоб ми з тобою до сліз любили начальство, а вже він… Не грузин, а відлюдник якийсь. Мцирі… Може, й не буде обідати, — помовчавши, сказав Серпілін про Батюка. — Просто заїде, щоб вислухали всі зауваження особисто від нього. Він щодо цього педантичний. Скільки його пам’ятаю, повз мене не проїздив. І завжди, коли обстановка дозволяла, попереджав, що приїде. Сьогодні виняток.

І правильно, що виняток. Армія не ларьок з пивом, тут раптових ревізій непотрібно: скільки пива недоливаємо.

Не терплю таких ревізорів.

— Я теж.

— Коли, звісно, заздалегідь на всіх нас дивитись як на окозамилювачів, тоді інша річ. А коли ти сам справді військова людина і до військових людей їдеш, у тому й усвідомлення твоєї сили, щоб не боятися попередити: приїду, будьте напоготові! А потім, незважаючи на всю їхню готовність, все одно побачити все, що в них недороблено… Завтра на СП поїдеш дивитись, що робитиметься? — спитав Серпілін Бойка, подумавши про завтрашній день.

— Не маю наміру. Моя присутність, гадаю, не конче потрібна.

— Ну, а спокуса, коли навіть і не буде такої потреби? Я, наприклад, як начальником штабу армії під Сталінградом був, не міг утриматись, їздив разом з Батюком на СП подивитися на власні очі.

— Думаю, цього разу втримаюсь, — мовив Бойко. — Охочих у біноклі дивитися й без мене вистачить. А коли в справі — мені звідси по телефонах видніше буде.

— Почасти правильно, — погодився Серпілін.

Він знав, що начальник штабу не схвалює надмірного сидіння на спостережних пунктах, вважає, що в такій ланці, як армія, не кажучи вже про фронт, у сучасному бою поле оглядання надто мале в порівнянні з масштабами того, що відбувається, і користь особистих спостережень здебільшого не перекриває тих невигод, з якими пов’язане перебування на спостережному пункті людини, що керує боєм. Все одно всього не бачить, а накази віддаються не так швидко й чітко, коли вони дублюються на двох поверхах — і на спостережному, і на командному пунктах. Крім того, у Бойка була ще ціла теорія, яку він уже висловлював Серпіліну: особисте спостереження призводило, на його думку, до перекосів у оцінках того, що відбувається. Те, що ти сам безпосередньо бачиш, сильніше на тебе впливає, ніж усе інше, можливо, істотніше, що відбувається в той самий час поза полем твого зору.

І трапляється, що внаслідок цього із спостережного пункту йдуть назад, до штабу, скороспілі накази як висновок із обстановки, спостереженої особисто, а не з оцінки всієї обстановки на всьому полі бою.

Бойко вважав, що за його міркуванням — майбутнє, що воно все одно стане колись загальновизнаним. Не на цій війні, так згодом.

Серпілін вбачав у його міркуваннях крайність, а тим часом сам любив їздити вперед, у війська, і можливість особисто, своєю рукою помацати пульс бою вважав необхідною передумовою для віддачі загальних, а не лише окремих наказів. Розумом визнавав, що істина десь посередині, а не міг позбутися вже усталеної звички часто бувати там, попереду.

Під час рекогносцировок Бойко вважав для себе, як для начальника штабу, необхідним разом з командуючим облазити передній край, та коли наставав час керувати боєм, майже не рухався з місця, вважаючи, що тільки в штабі всі нитки бою безвідмовно сходяться в його руках.

— Блінова я ще раз послав, — мовив Бойко, — особисто перевірити звідти, з вашого спостережного пункту, на чутність і надійність весь ваш зв’язок з командирами корпусів, щоб нам якнайменше довелося дублювати.

— Це добре, дякую, — схвалив Серпілін.

Бойко був справжній фанатик безперебійного зв’язку, вимотував жили у зв’язківців, вимагав з них нещадно, але й допомагав їм усім, чим тільки міг. «Що таке штаб без зв’язку? — любив говорити він. — Відрубана голова. Очима ще кліпає, а не бачить. Руки-ноги ще дригаються, а вже не живуть».

— Думаю, як усе буде гаразд, раніше лягти сьогодні, — сказав Серпілін. — Одразу, як підсумкове донесення підпишемо. Ще невідомо, скільки потім спати доведеться…

Вони обидва почули, що під’їздять машини, і вийшли з намету зустрічати.

Машин було дві. Відкритий віліс командуючого фронтом і емка-всюдихід з двома ведучими осями, на якій, віддаючи їй перевагу перед вілісами, їздив Львов.

З віліса виліз Батюк у польовому кашкеті і в напнутій поверх кітеля плащ-палатці. Слідом за ним із заднього сидіння вилізли його незмінний супутник, котрого він завжди возив з собою відтоді, як прийняв фронт, заступник начальника оперативного управління полковник Ланськой і генерал Кузьмич. «Он як! Навіть до свого віліса сьогодні Кузьмича забрав», — подумав Серпілін, вітаючись із командуючим фронтом.

З емки виліз Львов і накульгуючи пішов до Батюка, який уже встиг привітатися з Серпіліним та Бойком. На хвилину запала мовчанка, ніби всі, що стояли тут, у лісі, перед наметом, не знали, що їм тепер робити. Хто його знає, чому такі надто завантажені люди раптом здатні на таке марнування часу? Може, саме тому, що всі вони так довго були надто завантажені і стільки всього переговорили за останні дні, що вже й говорити майже не лишалося сил. Лишалося тільки чекати завтрашнього ранку, коли почнеться те, задля чого всі вони стільки працювали.

— Ось закульгав у нас, — кивнув на Львова Батюк. — Ледве ходить сьогодні.

— Може, нашого хірурга викликати? — спитав Серпілін.

— Забив ногу. Не зважайте, — сказав Львов.

— Не забив, а зв’язки розтягнув, — поправив Батюк. — Хірург учора дивився й мені доповідав, що в інший час і іншу людину поклав би на тиждень, не дозволив би ходити.

— Облишмо це, — сказав Львов з якоюсь сердитою ніяковістю, за якою відчувалося, що він не лише не любить, а й не вміє говорити про себе; не звик до того, що в нього, як і в кожної іншої людини, може щось боліти і хтось, окрім нього, та ще вголос, може обговорювати це питання.

Він ступив три кроки, обійшовши ззаду Батюка, з таким застиглим обличчям, що було зрозуміло: інший на його місці скреготав би зубами від болю.

— Заїхали до вас ненадовго, — сказав Батюк. — Од вас — до сусіда праворуч. Все-таки як-не-як хоч його й пограбовано на вашу користь, але і йому воювати. Про все, що до цього у вас бачили, раніше розмови були. А сьогодні, по ходу справи, вказівки ось, — він кивнув на Кузьмича, — соратникові Фрунзе в дорозі дав; він тобі їх доповість. Серйозне попередження одне, ще раз тобі особисто повторюю, — звернувся Батюк до Серпіліна, набравши серйозного вигляду. — Райони зосередження для двох танкових бригад трохи далеченько від вихідних. Попереджав тебе своєчасно, а ти на своєму наполіг, — мовляв, іншого місця не знайшли! Ще раз звертаю твою увагу. Не дай боже, своєчасно на вихідні позиції не прибудуть, запізняться підтримати піхоту — нарікай на себе.

— Ясно, товаришу командуючий.

— Що тобі ясно? — похмуро спитав Батюк.

— Ясно, що взяв на себе відповідальність за це. Зробимо все своєчасно, відповідно до своїх розрахунків.

Батюк сердито подивився на Серпіліна, мабуть, чекав іншої відповіді, але стримався. Чи то так стомився за ці дні, що не було сил сердитись, чи то збирав гнів на завтра. Хоч би як добре пішли справи, а для гніву протягом дня бою приводи все одно будуть.

— Запрошуємо пообідати, товаришу командуючий, — звернувся Серпілін.

— А це довго? — спитав Батюк.

— Тридцять хвилин, якщо поспішаєте.

— Коли так, згодні. Хотіли б не поспішати, але поспішаємо. Де у вас руки помити?

Начальникові їдальні Військової ради було наказано поставити до приборів склянки, а на стіл, крім звичайного хлібного квасу, який завжди був у нього, — пляшку коньяку. Командуючий фронтом звичайно не пив за обідом ні вдома, ні в гостях, а коли й пив, то коньяк.

— Як це розуміти? — спитав Батюк, перший сідаючи до столу й показуючи на коньяк. — Пропонується випити? А за що? Поки що нічим не відзначились. Ні ви, ні ми з членом Військової ради, — кивнув він на Львова.

— Можемо забрати, щоб очей не муляв, — мовив Серпілін.

— Коли вже поставив, пізно забирати, — згодився Батюк. — Що попереду — там побачимо, кому і які будуть салюти. А позаду, як не лічи, три роки війни. Як би за цей час не картали один одного згори вниз — уголос, а знизу вгору — подумки, а все-таки три роки провоювали, бліцкріг у німців довгий вийшов. Є причина випити. Тим більше відволог сьогодні. Місця все-таки болотисті, і літо вологе. Тільки вже як пити, то всім, — обернувся він до Львова.

Той мовчки кивнув, потягнувся до пляшки, налив собі чверть склянки і передав пляшку Батюкові.

— А ви, я бачу, зовсім хворий сьогодні, — вимовив Батюк так, наче йому приємно було згадувати про нездужання Львова.

Серпілін глянув на Львова. Його худорляве трикутне обличчя з темними мішками під очима було виснажене втомою і справді мало нездоровий вигляд. Ще більш нездоровий, ніж звичайно.

Поки інші слідом за Львовим та Батюком наливали собі коньяк, а подавальниця Фрося ставила на стіл закуску — оселедець з вінегретом, — Батюк, тримаючи в руці склянку з коньяком, налиту трохи вище, ніж у Львова, заговорив про те, що вчора на півночі перейшов у наступ ще один фронт. І перше оперативне зведення хороше.

Фронт, про який заговорив Батюк, був той самий, де він майже рік пробув заступником командуючого, перш ніж його перекинули на південь командувати гвардійською армією.

— Застоялися там люди. Поки я там був, коли не брати до уваги невеликих операцій, майже весь час стояли. Як у такій обстановці себе виявиш, при всьому своєму бажанні? Ну що? Хто три роки відвоював і живий — тим і далі бажаю. А хто неживий — пером земля! — мовив Батюк і, обвівши всіх поглядом, випив.

Львов теж випив, байдуже, мов ліки. Випили й інші.

— Хто його знав, що перший кордон, на який знову вийдемо, всупереч сподіванням, виявиться румунський, а другий — фінський? Спочатку на півдні, тепер на півночі… — сказав Батюк і змовк.

Якби договорив він до кінця те, що було на думці, лишалося сказати: тепер черга за нами. Але він промовчав, не захотів уголос говорити про те, що чекало їх усіх попереду і що існувало в їхній свідомості так невідворотно й близько, що навіть час відлічувався вже спереду назад: лічили, скільки його ще лишилось до тієї умовної миті «Ч», коли все почнеться.

— Лічимо до цього і після цього, як до і після різдва Христового, — пожартував днями Серпілін.

Подавальниця Фрося принесла й поставила перед кожним по вінця налиті тарілки вермішельного супу із шматками курки в ньому.

— А що після цього? — спитав Батюк, звівши на неї очі.

— Що забажаєте — котлети чи бефстроганов.

— Нічого більше не забажаємо. Суп твій з’їмо, куру погриземо, кому що вділила, і поїдемо. А чаю в сусіда поп’ємо, щоб не ображався. Як? — обернувся Батюк до Львова.

Той кивнув.

Серпілін згадав, як минулого разу Львов наказав під час обіду своєму порученцю принести щось з машини, і як той приніс і віддав йому згорток у пергаментному папері, і як Львов діставав звідти якісь свої дієтичні капустяні котлетки: їв сам і пропонував іншим. Зараз він нікого не покликав, котлетки на столі не з’явились. Їв те саме, що й інші.

— Маскування у вас непогано поставлене. До кінця витримали порядок, — похвалив Батюк за супом. — І дисципліна руху на дорогах на висоті. Це соратник Фрунзе тут такі суворі порядки навів? — кивнув Батюк на Кузьмича, звертаючись до Серпіліна.

— Справді, Іван Васильович доклав чимало зусиль, — озвався Серпілін, радіючи, що спільна поїздка з Батюком, як видно, не вилізла Кузьмичеві боком.

— Порядки страшенно суворі, — всміхнувся Батюк і знову кивнув на Кузьмича. — Хотів був нас із членом Військової ради в одну машину зселити. А як нас зселити? Я дихати люблю, з усіх боків одкритий їжджу.

А Ілля Борисович, як у машину, одразу на всі шиби закручується. Як нам разом? А з другого боку, у вас наказ по армії — поблизу передової не більше двох машин разом. Нічого не залишалося, як тільки генерала Кузьмича до себе взяти. Коли обіцяєте добре воювати, доводиться погоджуватися на ваші умови.

— Обіцяємо, товаришу командуючий, — сказав Бойко хоч і неголосно, але так серйозно, що всі мимоволі звернули увагу.

— А ми сьогодні з товаришем Львовим дошукалися, — звертаючись до Серпіліна, сказав Кузьмич, радіючи з загального доброго настрою за столом, — що тут, на Західному фронті, в двадцятому році сусідами з ним були.

Я двадцять дев’ятим імені Московського пролетаріату полком у начдива сім, у Сергєєва, командував, а він, — Кузьмич повів головою в бік Львова, — ліворуч від нас ішов, комісаром чотирнадцятої Залізної бригади. Майже до самої Варшави, можна сказати, поруч ішли. І назад, правда, понад сто верст котилися. Чого на війні не буває!

— Коли б не Тухачевський, не котилися б, — коротко й гнівно сказав Львов. Сказав, наче вистрелив.

За столом запала тиша. Здавалося, Львов скаже зараз щось іще, таке саме холодне й різке, але він нічого більше не сказав, а, притримуючи лівою рукою курячу ніжку, обгорнувши її кінчик клаптиком лінійованого паперу, з нагоди гостей нарізаного з зошитів замість серветок, зрізував з неї м’ясо маленьким складаним ножем, якого він дістав з кишені.

Від середини 1937 року Тухачевського вважали зрадником і до цього вже звикли. Та чим довше тривала війна, тим менше в армії любили говорити на ці теми. Вони все далі відсувалися кудись чи то в минуле, чи то вбік. І від раптових слів Львова всім стало ніяково.

— А ти де був тоді? Здається, на Перекопі? — порушивши мовчанку, звернувся Батюк до Серпіліна.

— У північній Таврії і на Перекопі, полком командував, — відповів Серпілін.

Йому здалося, що, добре знаючи, де він на той час був, Батюк навмисне запитав про це після слів Львова.

Він подивився на Львова — все ще тримає папірцем, щоб до пальців не прилипло, і струже своїм складаним ножем курку…

— Я тоді з тифом лежав, — сказав Батюк. — Перша Кінна з Західного Бугу на Каховку пішла, а я як дурень — з тифом.

Він устав, так і не давши Львову достругати свою курку.

— Якщо запитань немає, поїхали. — Батюк застебнув верхній гаплик на кітелі і розгладив пальцями вуса.

— Товаришу командуючий, є невідкладне запитання, — сказав Серпілін; вія пам’ятав, що запитання треба поставити якнайшвидше, але чекав, поки скінчиться обід.

— Яке?

— Може, пройдемо до начальника штабу? Хотів би на карті…

— Давай тут, — сказав Батюк. — Я твою карту напам’ять знаю. Слухаю.

Серпілін почав з того, що авіатори сьогодні ще раз підтвердили пункт розташування штабу німецького армійського корпусу.

— Тобі ще раз підтвердили, а мені ще не доповідали, — ревниво мовив Батюк.

— Це в моїй смузі, — сказав Серпілін. — А вас на місці не було.

— Гаразд, повернемося — з’ясуємо, чому такі речі тобі раніше за мене доповідають, — погрозив Батюк. — Яке твоє запитання? Хочеш, щоб ударили по цьому штабу?

— Так.

— Ударимо.

З виразу його обличчя було видно, що він має намір зараз же їхати. А Серпіліну треба було висловити йому найскладніше.

— У нас є пропозиція і прохання, — сказав він.

— Прохання?

На невдоволеному обличчі Батюка можна було прочитати той докір, якого Серпілін наперед чекав: «Скільки тобі дали, всіх сусідів роздягли, щоб тобі дати! Самих себе роздягли, фронтових резервів в обріз лишили — все тобі! Які ще в тебе прохання?»

Та Серпілін усе одно сказав те, що збирався: про далекобійний артилерійський полк, що прибув у розпорядження фронту, і про необхідність тимчасово підпорядкувати його армії для удару по штабу німецького армійського корпусу.

Поки Серпілін говорив усе це, Батюк поступово багровів. Стримував себе, але не стримав.

— Не дам! — одрубав він і, надівши на голову кашкета, що до цього тримав у руках, смикнув його за козирок, насунувши на чоло.

— Товаришу командуючий, дозвольте… — почав було Серпілін.

— Не дозволю! Зовсім знахабніли. Думаєте, одна ваша армія на весь фронт? Посилали їм, посилали, як у ненаситну прірву, чого тільки не дали! А йому ще треба! Полк, розумієш, до мене вчора прийшов! Учора прийшов, а сьогодні вже тобі його віддай? А звідки вам відомо, що до нас той полк прийшов? Хто вас про це сповістив? Чи не ти, Ланськой, повідомив їх? — спитав Батюк, обернувшись до полковника, що стояв позад нього.

— Оперативне управління ні про що нікого не повідомляло, товаришу командуючий, — сказав полковник. — Прибуття резервів із Ставки головного командування за положенням суворо таємне.

— Для кого таємне, а для кого й ні! Для них, виходить, не таємне. — Батюк уже пішов до машини, але на ходу обернувся й сказав — По суті, треба б ще спитати — звідки про це знаєте?

— А може, й справді треба спитати, — сухо озвався Львов, який до того мовчав.

— Треба б, та немає бажання, — махнув рукою Батюк. — Все одно начальники сухими з води вийдуть, а якийсь стрілочник винний залишиться. Не хочу поганитися перед самим наступом, а то спитав би. А полку не дам, і не думай! — ще раз повторив він.

І коли повторив оте «не дам» удруге, Серпілін подумав: «Батюку все-таки запала в голову думка, що полк просять для діла. Але в тому стані гніву й навіть образи на Серпіліна, в якому він зараз перебував, не міг дати ходу цій здоровій думці.

— За хліб-сіль дякую, — сказав Батюк, сідаючи в машину. — Думав, задарма нас похарчували, виявляється, не задарма! Завтра на СП зустрінемося. — Він приклав руку до кашкета.

— Товаришу командуючий фронтом, — обізвався Кузьмич, що стояв біля самої машини, — дозвольте вас провести до межі нашої армії?

— Проводжайте, коли вам більше робити нічого, — згодився Батюк, — тільки на своїй, — і махнув водієві: — Давай!

Львов сухо і неквапливо попрощався за руку з Серпіліним та Бойком і сів у свою емку. З виразу його обличчя Серпілін зрозумів, що він усе-таки з’ясує, звідки в них у армії відомості про той полк з резерву головного командування.

Кузьмич глузливо мотнув головою, крекнув по-старечому і поліз до свого віліса, що завбачливо опинився тут-таки поруч, біля їдальні…

— Ти, Федоре Федоровичу, не чув ще в ту світову війну оповідання: що є субординація?

— Не чув, — сказав Серпілін.

— Повернусь доповісти, як супроводжував, — розкажу.

Кузьмичева машина розвернулась і поїхала слідом за двома першими. Серпілін та Бойко залишились удвох.

— Чого ви зажурилися, Федоре Федоровичу? — спитав Бойко, дивлячись на Серпіліна. — Плюньте.

— На форму плюнути можу. А на зміст — не маю права. Нехай би хоч виматюкав, а полк дав. Не хочу з цим миритися, що не зважив на голос розуму. Звичайно, звідси, з армії, не все видно, але переконаний, що цей полк завтра ніде з більшою користю не діятиме, ніж там, де ми запропонували! От наче змінюється людина на твоїх очах на краще, а потім раптом зіткнешся й бачиш: в одному змінилась, а в іншому якою була, такою й є.

— Ходімо попрацюємо, — запропонував Бойко.

— А що ж іще робити? Сльози лити? Ходімо.

Вони попрацювали хвилин з тридцять. Пролунав дзвінок, і Бойко взяв трубку.

— Бойко слухає. Так, тут. А ти б потім подзвонив, не відривав би зараз. Працює командуючий, не до тебе, — сказав Бойко з тією владною звичкою, яка помічалась у нього й раніш, а після того, як виконував обов’язки командарма, стала ще відчутнішою. — Нікітін дзвонить. — Бойко обернувся до Серпіліна, тримаючи трубку в руках. — Каже, всього на хвилину вас відірве.

Серпілін узяв трубку, подумавши, що начальник особливого відділу армії Нікітін, мабуть, дзвонить у зв’язку з тим, що не затверджено вироку тому сержантові. Але Нікітін дзвонив зовсім про інше.

— Пробачте, товаришу командуючий, що відірвав, — швидко сказав він у трубку. — До мене на якийсь час прибув один чоловік. Певен — ви його захочете побачити. Прошу призначити час, коли можу з ним зайти.

Серпілін мало не піддався першому бажанню спитати, що то за чоловік, імені та посади якого чомусь не назвав Нікітін, але стримався і, сказавши, щоб Нікітін зайшов о двадцять першій годині, додав:

— Спочатку сам. — Коли клав трубку, помітив вираз цікавості, що майнув на обличчі в Бойка, і мигцем усміхнувся — Таємниці заводить. Мабуть, особисто, а не по телефону доповісти хоче.

Вони попрацювали ще півгодини, коли пролунав другий дзвінок. Бойко знову взяв трубку і одразу передав її Серпіліну:

— Командуючий фронтом!

— Приймай те господарство, про яке просив, — з місця в кар’єр, не називаючи Серпіліна ні на прізвище, ні на ім’я та по батькові, сказав Батюк. — Уже наказав, щоб віддали завтра до кінця дня в твоє розпорядження. Але надалі не розраховуй, відберу. — Батюк нічого не додав і, не прощаючись, поклав трубку. «Нелегко йому далося пересилити себе, а все-таки, поки доїхав до сусіда, пересилив!» — подумав Серпілін і весело сказав Бойкові, щоб той дзвонив Маргіані — нехай починає діяти за планом.

— Навіть «дякую» не встиг сказати командуючому фронтом. Одразу трубку кинув!

Бойко подзвонив Маргіані і, переговоривши з ним, заклопотано сказав Серпіліну:

— Згадаєте моє слово, як тільки займемо той гай, командуючий фронтом одразу ж пошле особисто від себе перевіряти, що там стояло і як ми вдарили — в яблучко чи ні.

— Ну й правильно, що пошле, — сказав Серпілін. — Не дурно ж давати таке господарство!

Вони раділи, що одержали артилерійський полк, який ударить по штабу німецького корпусу, і разом з тим наперед непокоїлись: що покаже перевірка після того, як ми займемо цей нинішній пункт розташування німецького штабу.

І в тому, як вони просто говорили про це тепер, напередодні наступу, непомітно для них самих відчувалися всі ті зміни, які відбулися в армії на четвертому році війни.

— Дозвольте, товаришу командуючий? — входячи до намету, спитав Кузьмич.

У принципі, коли Серпілін думав не про себе особисто, а взагалі, він засуджував звичку «тикати» підлеглим, але позбутися її вже не міг. Та й не дуже задумувався над цим.

У перші роки після громадянської війни назавжди виховав у собі правило, якого на той час суворо дотримувались, звертатися на «ви» до червоноармійців — «товаришу боєць» і до молодших командирів — «товаришу молодший командир». Навіть коли й гаркав, гаркав на «ви»: «Як стоїте?!»

А от у спілкуванні між командирами повсякденна товариськість привчала поза службою майже завжди казати один одному «ти». А на службі це «ти» якось непомітно перетворилось у нього і в інших на «ти» згори і «ви» — знизу. Так і залишилось, хоч за законом не годиться і, коли вдуматися, неправильно. Та вже так!

Кузьмич — виняток: ти йому «ти», і він тобі «ти».

В літах людина. Тільки коли, як оце зараз, звертається до тебе офіційно за службовою посадою, тоді, звичайно, на «ви». Дотримується.

Кузьмич сів до столу і сказав усміхаючись:

— Провів командуючого фронтом. Охолов трохи дорогою, поручкався зі мною одним за вас за всіх і сказав на прощання: «Бережіть здоров’я, щоб знову підставки не підвели». Нагадав мені Сталінград, ту історію, — Кузьмич підморгнув Серпіліну. — Цілий день на «ви» мене звав.

— А хіба погано? — спитав Серпілін. — І всім би нам так! Самі не помітили, як розучилися.

— Звичайно, непогано, — погодився Кузьмич. — Коли з поваги, від душі. А він, мабуть, просто вирішив: гаразд, зватиму на «ви», поки тебе, старого чорта, ще ноги носять! А між іншим, член Військової ради фронту не молодший за мене, ми з ним однолітки, з вісімдесят шостого.

Почувши це, Бойко з недовірою зиркнув на Куаьмича: як так — ровесники з членом Військової ради фронту?

Кузьмич у сприйнятті Бойка був дід; через свій низенький зріст навіть дідусь. А Львов — зовсім інша річ. І хоч теж немолодий, а про нього не можна було сказати ні «дідусь», ні «дід». Було в ньому щось протипоказане цьому. Може, та звичка до влади, яка й зримо, й незримо йшла від нього і заважала іншим людям сприймати як діда цього вже давно не молодого чоловіка.

— Які в тебе плани, Іване Васильовичу? — спитав Серпілін, котрий знав, що хоч який сумлінний Кузьмич, а за ним водився старечий грішок: напрацювавшись по нікуди й відчуваючи, що має право трохи відпочити, він бував балакучим і не зважав на те, чи схильні до цього його співрозмовники, а чи ні.

— План мій простий. Чаю вип’ю, на три години зімкну очі, а потім, проти ночі, поїду по дорогах, щоб ніде безладдя не було. Бо слов’яни як? До останнього часу пильнують, стараються, а потім хтось візьме й наостанку всю справу зіпсує. Піду, — сказав він і, вже надівши кашкета, згадав — Усе думаю, що ж я недоказав? Що є субординація, обіцяв вам пояснити.

— Ну, ну, — всміхнувся Серпілін.

— Це ще в старій армії ходило. Фельдфебель новобранця навчає, каже йому — затям, що є субординація: я начальник — ти дурень, ти начальник — я дурень!

Серпілін і Бойко навіть розсміялися від несподіванки.

— Невже ні разу не чули?

— Коли б чув — не забув би, — сказав Серпілін. — Формулювання діалектичне, є що затямити.

— Ну от і гаразд! А я піду.

Кузьмич уже вийшов, коли Бойко раптом з досадою махнув рукою.

— Забули його обрадувати, що господарство те одержали…

— Завтра дізнається, — сказав Серпілін, за звичкою не надаючи особливого значення тому, що його заступник не цілком обізнаний з усіма справами.

І в цій звичності відбивалося саме становище, що його займав Кузьмич у їхній армії, а в інших арміях багато інших, таких самих, як він, заступників командуючих.

Так уже здебільшого виходило, що на цих посадах затримувалися люди, котрі командувати арміями не будуть і в начальники штабу не підуть — далекі від штабної роботи. На дивізію їх також не пошлеш — уже відкомандували там своє, а коли звільнилося місце командира корпусу — на нього звичайно намагаються найкращого з командирів дивізій висунути.

До Кузьмича в Серпіліна було два заступники. Один, що залишився після Батюка, людина добра, але у воєнному відношенні відстала, чесно наклав своєю головою, виконуючи чергове доручення, як і завжди на самісінькій передовій, під вогнем.

Замість нього після поранення з госпіталю прислали заступником молодого генерала. Рвався швидше на фронт, на будь-яку посаду і, пробувши три місяці, показав себе з найкращого боку. На той час один з корпусів залишився без командира: забрали просто з поля бою з проривом виразки шлунка — приховував свою хворобу до останнього. Командири дивізій, на думку Серпіліна, до командування корпусом тоді ще не дозріли, а заступник Кирпичников був напохваті, і Серпілін запропонував призначити його, вважаючи за краще лишитися без заступника, ніж без командира корпусу.

А тут саме Кузьмич надіслав листа. Дістав після Сталінграда й госпіталю звання генерал-лейтенанта і сам напросився на цю посаду. І Серпілін узяв. Точніше, не взяв, а дав зрозуміти, що згодиться. І коли запитали — підтвердив. І не каявся в тому. Кузьмич був людиною самовідданою й сумлінною. В чому виникала потреба, те й робив. А взагалі, по суті кажучи, був у штабі армії генералом для доручень, хоч такої посади немає і не передбачено.

Коли Серпілін тимчасово вибув з ладу, ні в кого не виникало думки, що командувати за нього армією може Кузьмич. Кандидатура була одна — Бойко. Навіть і питання ні про кого іншого не стояло.

І сам Бойко, відчуваючи свою молодість, силу, здібності й розуміючи, що тільки він є й буде першим заступником командуючого, ставився до Кузьмича навіть при своїй крутій вдачі, можна вважати, дбайливо. Не ображаючи старого, зумів поставити себе з ним правильно не лише в присутності Серпіліна, а й за його відсутністю, поки виконував обов’язки командарма. Про це сам Кузьмич, за своєю природженою справедливістю, поспішив сказати Серпіліну в перші ж дні після приїзду.

— Чомусь Захаров про себе знати не дає, — згадав Серпілін, коли Кузьмич пішов. — Зранку у військах і жодного разу не подзвонив.

— Бродить там десь по передньому краю і ще не знає, що Львов уже поїхав, — сказав Бойко. — Як дізнається — повернеться. А я, — додав він, помовчавши, — хоч про нього всяке кажуть, все одно поважаю Львова. Довелось і з начальником штабу фронту про це говорити, і з начальником штабу тилу — Львов жодному ешелону не дав повз нас до сусідів проїхати. Що нам — те нам, нікому не віддав! А охочі урвати були. Сидів на постачанні фронту дні і ночі. І що ми тепер стільки заправок боєкомплектів і добових видач маємо, коли хочете знати, заслуга Львова.

Серпілін промовчав. Згадав сьогоднішнє стомлене обличчя Львова і подумав: «Звісно, і його заслуга, й чимала, певно. Подобається чи не подобається тобі людина, а треба бути до неї справедливим, тим більше на війні».

Попрацювавши з Бойком ще близько години і сказавши йому, що повернеться о двадцять другій тридцять, Серпілін пішов до себе.

Робочий день почався рано — з п’ятої ранку — і тривав понад чотирнадцять годин, а справ лишалося ще багато. Він наказав з’єднати себе з двома командирами корпусів, щоб доповіли про виправлення недоробок, які він помітив сьогодні під час поїздки. Потім вислухав начальника інженерної служби армії, або, як це по-старому звалося, начальника інженерів полковника Соловйова, котрого викликав з цього самого приводу. Соловйов був військовим інженером ще в першу світову війну і не належав до числа тих, хто поспішає доповісти, що в нього все гаразд. Усе, що було заплановано зробити до початку наступу, він зробив; зробив ще й більше цього з власної ініціативи. І недоробки, на які звернув його увагу Серпілін, також виправив. Але сам усе ще залишався невдоволений інженерним постачанням наступної ітерації і після доповіді, вже виходячи, не втримався, наказав:

— Нам би ще три доби, товаришу командуючий… Або хоча б дві.

— Ти ба, чого захотів, — усміхнувся Серпілін. — Тепер нам не трьох діб, а трьох годин сам господь не додасть.

Після начальника інженерів з’явився начальник розвідвідділу. Про те, що вночі у тилу в німців було помічено багато вибухів, повідомляла й артилерійська звукометрична розвідка, і авіатори-нічники, які засікли понад десяток пожеж. Але зараз начальник розвідвідділу прийшов з картою, на якій він, згідно з останніми даними, що надійшли зі штабу партизанського руху, позначив у смузі майбутнього наступу армії всі пункти, де минулої ночі було вчинено диверсії на залізницях у тилу в німців.

— Надрізали їм уже вени, — сказав начальник розвідвідділу, людина молода й схильна до образних висловів. — А нинішньої ночі розітнуть їм увесь рух — ні туди ні сюди!

— Ну, весь не весь, — мовив Серпілін. — На війні ж воно так: один розтинає, другий лагодить. Так у нас, так і в німців. Та коли в такий спосіб скоротять у них хоча б на третину пропускну спроможність залізниць — величезне діло зроблять! Навіть важко мені визначити міру нашої вдячності товаришам партизанам!

Відпускаючи розвідника, подивився на нього повільним поглядом. Так уже воно звичайно буває перед початком операції — востаннє дивляться таким поглядом різні начальники, кожний на свого розвідника, і думають: скільки процентів його передбачень справдиться і скільки ні? І з якими допусками ти на них поклався? Якою була міра твоєї віри й невіри в тому остаточному сплаві розрахунку і риску, що закладений у плані кожної операції.

Розвідник витримав повільний погляд Серпіліяа і не став раптом висловлювати різні додаткові міркування, на які тягне в таких випадках не впевнених у собі людей.

Витримав погляд і, все ще радий з того, що дізнався від партизанів, підвівся з місця й стенувся, мов качка, — молодий, повненький і веселий.

Відпустивши його, Серпілін подзвонив командуючому повітряною армією, з яким колись навчався на командному факультеті Академії Фрунзе.

— Як, тезко, — спитав Серпілін по телефону (командуючого повітряною армією також звали Федором), — що чути в Костіна? Чи не змінив він своїх намірів?

Костін за розробленою для наступу кодовою таблицею, був псевдонім командуючого дальньою бомбардувальною авіацією.

— Не змінив. І навряд чи вже змінить.

Працюватиме, — відповів командуючий повітряною армією.

— І в тебе всі здорові, ніхто не захворів?

— У мене всі здорові, хворіти не звикли, — всміхнувся по телефону авіатор. — До скорого побачення…

Уже подзвонивши, Серпілін подумки вилаяв себе за це.

Дзвінок до авіаторів — зайвий дзвінок, — а все-таки не втримався, подзвонив! Нічого не попишеш. Чим ближче до бою, тим дужче непокоїшся. І як не тримай себе в руках, усе одно цей внутрішній неспокій знайде справжній вихід лише завтра, в самому бою.

Серпілін подивився на годинника. Захаров усе ще не дзвонив. Мабуть, був у дорозі. До приходу Нікітіна лишалось кілька хвилин.

Серпілін оглянув робочий стіл. Хоч як це дивно, на ньому нічого не залишилось. Усе, що на цей час намічено зробити, було вже зроблено. «А взагалі війна в голові вміщується, тільки коли її частинами береш, — подумав Серпілін, стомлено заводячи обидві руки за голову й кількома рухами — туди й сюди — пробуючи, а чи не болить зламана ключиця. — Спершу про одне подумаєш, потім про друге, потім про третє, потім про четверте. І отак день у день, рік у рік мозок забитий усім цим — то одним, то другим, то третім, одне за одне чіпляється, одне одного рухає… А якби взяти все пережите та про все одразу подумати: що воно таке, війна, з чого складається? Голова трісне! Ніякі обручі не вдержать».

— Заходь, — сказав він назустріч полковникові Нікітіну, котрий з’явився на дверях будиночка. — Сідай.

Розповідай, які в тебе таємниці.

— Можу й стоячи доповісти, товаришу командуючий.

Таємниці в мене недовгі, на три хвилини, — сказав начальник особливого відділу — так його за звичкою в думках називав Серпілін, хоч особливі відділи ще минулого року були перейменовані в «Смерш».

— Нічого, не поспішай, — мовив Серпілін, — хто-хто, а ти мене рідко турбуєш. Не пригадаю, коли й був…

Поки полковник Нікітін, на вигляд молодий, а насправді зовсім не такий уже й молодий, гарний блондин, присував собі табуретку й сідав навпроти, Серпілін, дивлячись на нього, подумав, що навряд Чи за всі два роки спільної служби з Нікітіним у них набереться хоч дві години розмови.

Людина мовчазна й холоднокровна, куди їй не слід, носа не стромляє, але й свої права пам’ятає. Таким і мав бути контррозвідник. У вічі не лізе, доповідає рідко, та й то здебільшого Захарову. Так уже заведено. Робить своє діло без зайвих слів, а вдаватися в деталі — як і що — немає підстав.

— Пробачте, товаришу командуючий, — з якимсь незвичним для нього виразом обличчя сказав Нікітін. — Може, вилаєте мене, що в такий день, але все-таки вирішив доповісти. Коли ви навесні сюди переміщалися, ви при мені сказали членові Військової ради, що дорого б дали, якби зустріли тут когось із тих, з ким у сорок першому з оточення йшли…

— Сказав. А що? — спитав Серпілін, у душі веселіючи від передчуття чогось іще не відомого, але хорошого. — Не тільки божі угодники в чудеса вірять, а й ми, військові люди. Яка ж війна без чудес?

— Чудо не чудо, — сказав Нікітін, — а нещодавно переправили до нас із Могильова одну людину, що працювала там по нашій лінії. Врахували помилки минулого, щоб, почавши територію визволяти, за браком інформації, не наламати дров, як інколи бувало з нами раніше, — не покарати тих, хто під виглядом служби в німців на нас працював.

— Це розумно. Немає гірше, як даремно загинути. — Серпілін згадав почуту ним узимку від Захарова розповідь, як у смузі їхньої армії вішали старшого поліцая, а він уже в зашморгу гукнув: «Хай живе Радянська влада!»

— Хотіли були, діставши інформацію, цього працівника назад повітрям перекинути, а потім передумали: ще підіб’ють, захоплять, почнуть за язик тягти… Вирішили перед початком операції не ризикувати, залишили в себе до визволення Могильова. А сьогодні він раптом до мене з ножем до горла: «Дайте змогу побачити командуючого, я з ним з оточення йшов…»

Серпілін прикинув — хто б це міг бути? — але стримався, не став запитувати за хвилину до того, як побачить саму людину.

— Можу ввести для впізнання, — всміхнувся Нікітін, так і не дочекавшись запитання, — в моїй емці сидить, з вашим ад’ютантом розмовляє.

— Ну що ж, уведи! — сказав Серпілін.

Нікітін вийшов з будиночка, а Серпілін устав і заходив туди-сюди. Він не був забобонний, але зустріч з одним із тих, з ким виходили тоді з-під Могильова, тепер, напередодні наступу на той самий Могильов, здавалася щасливою прикметою. І, побачивши за плечем Нікітіна обличчя людини, яку в думках давно поховав, він з дивовижною простотою подумав, що завтра все неодмінно піде так, як треба.

— Доброго здоров’я, товаришу командуючий, — висуваючись із-за плеча Нікітіна, що відступив убік, сказав цей знайомий чоловік з усе ще юним обличчям і кучерявим волоссям. Він тримав пілотку в лівій, притиснутій до тіла руці, мабуть, знявши її для того, щоб Серпілін одразу впізнав його по чуприні. — Капітан Ситін з’явився у ваше розпорядження.

— Здрастуй, Ситін. Обрадував. Навіть не віриться…

— Самому не віриться, товаришу командуючий.

Серпілін ступив до нього, обняв і, відхилившись, подивився йому в обличчя так, наче там могло бути написано все, що сталося з ним за три роки.

Проте на обличчі його якраз і не було нічого написано. Це неправда, що на обличчі завжди все написано.

Просто минають роки, і люди стають старшими. А цей навіть і старшим не став — такий самий, як і того райку, коли, переправившись через Дніпро, йшли лісом і зустріли уповноваженого особливого відділу 527-го полку капітана Ситіна і старшину Ковальчука з групою бійців і прапором дивізії.

Старшина Ковальчук потім так і проніс крізь усе оточення на собі, під гімнастеркою, той прапор, а Ситін за тиждень до виходу був тяжко поранений міною в стегно.

День тягли його за собою і залишили непритомного вночі в глухому смоленському селі. «Йому погано», — сказав тоді, доповідаючи Серпіліну, старшина Ковальчук, який сам заніс Ситіна в хату. — Та вже ті жінки, товаришу комбриг, так його пожаліли, такий, кажуть, молоденький, кучерявенький! Може, все-таки виходять?»

Все-таки виходили!

— Значить, одразу впізнали мене, товаришу командуючий? — зрадів Ситін.

— А як тебе не впізнати? Тим більше, що той самий чубчик носиш.

— І чубчика голив, товаришу командуючий, і бороду відпускав, рідна мама не впізнала б!

— Перше його повідомлення знаєш яке було? — Серпілін обернувся до Нікітіна. — «Вийшло дев’ятнадцять чоловік, винесли прапор дивізії». Такого повідомлення, якщо його в оточенні зроблено, повік не забудеш. Навіть якби лисий, мов коліно, став, усе одно згадав би за таке повідомлення. Не знаю, як він у вас, а в мене молодець був.

— І в нас теж нівроку, — сказав Нікітін. І з того, як сказав, Серпілін зрозумів: Нікітіну приємно почути від цього похвалу людині зі свого відомства.

— Добре, що привів його до мене, — сказав Серпілін.

— Прошу дозволу йти, — сказав Нікітін; як людина досвідчена, одразу зрозумів, що було недоказано: дякую, а тепер залиш нас удвох!

Нікітін вийшов, а Серпілін показав рукою на табуретку по другий бік столу і, зіпершись на лікті, мовчки дивився на Ситіна.

— Скажи, Ситін, як там люди живуть?

— Живуть. А що їм ще лишається? — відповів Ситін.

Сказав так, наче раптом кинув у криницю камінь, глибоко, на всю глибочінь людського горя. Як живуть люди?

Після того як армія відступила, людям лишається одне — жити там, де їх залишили…

— Не образився на нас, коли залишили тебе пораненого?

— Не образився. Тільки коли опритомнів — страшно стало. А потім відлежав два місяці й зрозумів: жити лишаюся. А коли жити лишаюся, щось робити треба.

Документи відкопав і знову службу почав. Спочатку був начальником розвідки в партизанській бригаді. Потім поранили, на Велику землю вивезли, а звідти вже по лінії органів закинули для роботи в підпіллі. Спочатку в Орші, потім у Могильові.

— Сам зголосився, щоб знову закинули?

— Загалом сам. З одного боку, не хотів, а з другого — як туди не повернешся, коли там люди залишились? Могильовщину почнете визволяти, навіть по дрібницях побачите, як за всі ці роки народ старався! Один лише німецький зв’язок узяти — скільки тих стовпів із зв’язком поспилювали! Німці замість спиляного стовпа з найближчого лісу притягнуть дерево, тільки гілля обрубають, навіть кори не стешуть і встромлять поруч. Мине тиждень — знову спиляли! Вони знову ставлять… Самі десь побачите — стовп, а біля стовпа, мов гриби, шість або сім пеньків. Так і в усьому! Подивіться, які тут залізниці в німців у тилу — як охрімова свита, всі в латках! Ну, а німці, звісна річ, лютують. Іноді кажемо самі про себе: провели операцію без втрат! Ніби й правда, а все одно за кожну з них головами платили. Німці, якщо не вб’ють того, хто зробив, однаково вб’ють того, хто під руку потрапив.

— Про це можна здогадуватися, — похмуро сказав Серпілін і спитав, помовчавши: — 3 нашої сто сімдесят шостої нікого за всі роки не зустрічав?

— Нікого, — сказав Ситін. — Могили, може, встановимо. Жителі в Могильові передавали: біля цегельного заводу в ровах, де наш полк тоді оборонявся, є братські могили. Німці примусили там полонених закопати трупи: мабуть, з нашого полку. Біля міської лікарні теж могили копали: там з різних полків нашої дивізії — і хто від ран помер, і медики, яких німці потім розстріляли за те, що в лікарні полонених переховували. Біля залізниці, де водокачка, ще одна могила, залізничники розповідали. Це троє місць, де, можна сказати, люди з нашої дивізії. А живих нікого не бачив. І про вас, що ви живий, не знав. Тільки торік, після Курської дуги, ваше прізвище в наказі побачив; читав і думав: ви чи не ви? Потім уже тут, у штабі партизанського руху, сказали, що ви. Наважився час у вас забрати…

— Що ж тут наважуватися, — сказав Серпілін. — Як інакше!

Зрозумів з виразу обличчя Ситіна, що той соромиться забирати час, а сам ще не мав наміру відпустити його.

І хотілось, і треба було дещо спитати про Могильов.

Найсуттєвіші відомості, що їх мали партизанські з’єднання, які базувалися в майбутній смузі наступу, були заздалегідь передані на Велику землю й добре відомі Серпіліну. Вони стосувалися саме тилових укріплених районів, у тому числі й Могильовського. Партизанам було легше проникати туди, ніж на німецький передній край.

А населення, яке німці зганяли на будівництво тилових смуг, було ще одним джерелом інформації.

Надходили відомості і про кількість військ, і про вантажообіг, і про стан доріг та мостів, і про збереження міських об’єктів: що ціле, що зруйноване, чим можна і чим не можна буде скористатися.

Та Серпіліну до того ж хотілось дізнатися від Ситіна ще за деякі подробиці про німецькі позиції на північ від Могильова, по березі Дніпра, там, де передбачалось його форсувати.

Проте Ситінові відповіді не виходили за межі того, що Серпілін уже знав, і, сам відчувши це, Ситін винувато знизав плечима:

— Усі дані, що спільними зусиллями збирали, — підсумовували і в центр надсилали. А я особисто останні місяці божий світ рідко бачив, був підпільним мешканцем у буквальному значенні.

— А як ті жінки, в яких тебе залишили? Щось знаєш про них?

— Торік живі були, — сказав Ситін. — Я їх восени бачив, коли Смоленськ визволили. Після госпіталю до штабу партизанського руху їхав; і якраз майже повз них! Заїхав на своїй полуторці. Від усього села — одна хата. Живуть у льоху. Стара лежить, не встає, а дочка її, коли доглядала мене, ще була жінка як жінка, років сорока. А то — від голоду та сирості й ноги, й руки — отакі… — Ситін показав, які пухлі були в жінки ноги й руки. — Ні запасу, ні припасу, ні одежі — нічого. Держава трохи допомогла, армія на перших порах теж дала, з тилів. Але до мого приїзду все поїли, а свій хліб ще коли буде — на той рік? Люди все терплять, поки визволення чекають… Сірник — на чотири скіпочки, а то й забули, що таке сірник. У хліб чого тільки не домішують! Чай забули, ягоди заварюють. Голка — саморобка. Нитку, щоб гудзика пришити, з старої ряднини висмикують… Коли лежав у цих жінок, одужував, думав про них: живий буду, німцям, бог дасть, голову звернемо, — чого тільки для вас тоді не зроблю! А побачив їх після визволення — що я для них міг? Після госпіталю їдеш — зайвого з собою немає. Все, що в сидорі було, віддав. А більше нічого не мав. Важкувате життя у людей, війну швидше кінчати треба…

— Будемо старатися, — сказав Серпілін. — Дивлюсь на тебе й думаю: добра в тебе все-таки душа, Ситін.

— Хоч і по лінії контррозвідки працюю, — чи то з викликом, чи то з іронією сказав Ситін.

— А це вже не я, а ти за мене договорив. З чого б це?

— Так, здалося.

— І даремно! Сказав тобі тому, що війна три роки людей просто по душах б’є і такі мозолі понабивала, що дехто вже ні свого, ні чужого болю не відчуває. А ти все ще відчуваєш, — отже, душа добра, людина хороша. А контррозвідник, біс тебе знає, який ти є? Може, навіть і зовсім поганий. Моїх думок, наприклад, прочитати не зміг!

Серпілін подивився на Ситіна і згадав те основне, що хотів сказати йому ще напочатку, але не сказав, захоплений ходом розмови.

— Зобов’язаний перед тобою відзвітувати.

Ситін здивовано поглянув на нього. В устах командуючого армією це був дивний початок.

— За прапор, який ви тоді винесли, — пояснив Серпілін. — До кінця його зберегли і здали згодом у штаб Західного фронту. Я після госпіталю порушував питання, щоб, оскільки ми з прапором вийшли, відновили нашу дивізію з тим самим номером. Тоді не прислухались: німець під Москвою був… А нещодавно з одного документа довідався, що знов є сто сімдесят шоста стрілецька. А коли сформували наново з тим самим номером, гадаю, що й наш прапор їй вручили. Написав туди, на Третій Український фронт, але поки що відповіді не маю, — скінчив він так, ніби вважав за свій обов’язок доповісти колишньому підлеглому все, що знав сам.

Та, власне, так воно й було — вважав.

У будиночок увійшов Захаров, одягнений не по-літньому — в напнутій поверх гімнастерки байковій, на хутрі безрукавці, — і з порога кинув:

— Зайшов по тебе. Бойко сказав, ти до нього збирався.

— Так, пора. — Серпілін підвівся з місця й потис руку Захарову. — Ще не бачилися з тобою. — І кивнув на Ситіна, що схопився з-за столу: — Ось капітан Ситін об’явився, з яким три роки тому з-під Могильова виходили.

— Нікітін заходив до мене, вже доповів, хто в тебе сидить. — Захаров привітався з Ситіним. — Якщо не закінчили розмови, з твого дозволу послухаю…

— Коли ти прийшов — закінчили, — сказав Серпілін. — І взагалі часу вже немає.

Він, не сідаючи, покрутив телефон і сказав, щоб зайшов Синцов.

— Синцова вже бачив?

— Так точно.

— Упізнали один одного?

— Упізнали.

— Забирай від мене Ситіна, — сказав Серпілін назустріч Синцову, що входив до будиночка, — організуй повечеряти і по чарці. Вважайте, що я при цьому присутній. І проведи, нехай їде. А сам о двадцять третій рівно зайдеш до мене.

Коли Ситін, відкозирявши і повернувшись на підборах, вийшов слідом за Синцовим, Серпілін подивився йому в спину й сказав:

— Хоч і в підпіллі був, а як повертатися через ліве плече, ще не забув. Вважали, що він пропав без вісті. Може, не пізно виправити — за те, що виніс прапор, дати орден?

— Чому піано? — сказав Захаров. — Від нас залежить!

— Як точно за законом — не наш.

— Зате в твоїй особі живого свідка — командарма — маємо. Скажемо Нікітіну, щоб нагородний листок писав, і включимо в перший же список.

— Гаразд. Нікітіну ти, може, скажеш?

— Можу я сказати.

— Ходімо до штабу, вже спізнюємося проти призначеного.

— А ти спізнися раз у житті! Зроби Бойкові таке свято. Він же любить, щоб усе в ажурі! А в нього зараз, як на гріх, не в ажурі — на останнє донесення чекає, щоб усе підсумувати, — з Кирпичниковим зв’язок урвався.

Понтонери почали в темряві зі своїм господарством пересуватися й десь зачепили… Зараз кругом дублюють.

— Це погано, — сказав Серпілін.

— Від Бойка вже всім і кожному перепало; можемо не добавляти, — всміхнувся Захаров. — А як тут у вас з начальством було — все тихо?

— Майже, — Серпілін розповів, як вийшло з артполком з резерву головного командування.

— Це ще добре, — зрадів Захаров, дізнавшись, що Батюк подзвонив Серпіліну про свою згоду. — Швидко переборов себе. Раніш він на це більше часу гаяв. Ну, а як Львов? Котлетками своїми частував?

— Сьогодні не частував. Навпаки, сам коньяку випив.

— Все-таки, виходить, не тільки ми хвилюємось, і в нього теж душа болить. Тільки біс її знає, де вона в нього є, в якомусь не в тому місці, що в усіх людей: ніяк її не намацаєш. Відверто кажучи, тікав од нього сьогодні, ховався у військах. Настрій такий: чисту білизну вдягти — і в бій! Не хотів, щоб зіпсували.

Коли Серпілін почув це, його раптом охопило відчуття важливості майбутнього бою, відчуття, яке часом відсовували кудись убік і він та й інші військові люди. І не воєнної важливості того бою, її вони відчували навіть у всіх дрібницях і деталях підготовки. Про воєнну важливість своєї справи вони пам’ятали. А то була інша важливість, ще більша — людська, вона нагадувала, що в них попереду не просто війна, а земля і люди, яких вони залишили колись.

Від думки про це Серпілін раптом відчув себе не тільки сильним усією тією силою, яка була в його готовій до наступу армії, а ще й винним перед тими людьми там.

Але як не дивно, це почуття своєї вини перед ними робило його зараз морально не слабшим, а сильнішим. Він відчував, що просто не зможе не виправдати їхніх великих і тривалих сподівань.

— І правильно, Костю, треба на завтра чисту білизну одягти, — сказав він Захарову, хоч, незважаючи на їхні близькі стосунки, ще ніколи не називав його так.

І той, відчувши його хвилювання, нічого не відповів, лиш мовчки й міцно, вище ліктя, стис йому руку, коли виходили з будиночка.

— Що це, чи не накрапає? — підвівши голову, спитав Серпілін.

— Мені теж, коли вилазив з машини, здалося. Вітер, листя шумить.

Вони вже підійшли до штабного намету, коли десь праворуч, дуже здалека, почувся гуркіт літаків.

Обидва зупинились і довго прислухалися, нічого не кажучи один одному.

Бойко, коли вони зайшли до намету, стояв біля столу й говорив по телефону.

— Все ясно. Зрозуміло! І вам бажаю того самого!

Він поклав трубку і, обернувшись до Серпіліна та Захарова, сказав:

— Від Костіна дзвонили. Дві його дивізії вже в повітрі. Пішли на цілі.

— Тепер, можна сказати, почали, — мовив Серпілін.

Розділ дев’ятнадцятий

Четверту добу наступу Серпілін зустрів на новому командному пункті, в лісі, де ще три дні тому був один із спостережних пунктів німців. У лісі стояв густий дух живиці, що йшов від обрубаних і посічених осколками сосен.

Але й цей новий командний пункт сьогодні мали змінити, поспішаючи за військами, що продовжували наступ.

Повернувшись сюди вночі і мертвим сном проспавши чотири години, Серпілін одержав донесення, що один з кинутих до Дніпра передових загонів переправився і захопив плацдарм.

Уночі командир корпусу й командир дивізії клялись і божилися, що на ранок зроблять це. І от зачепилися, виконали свою обіцянку.

Немає нічого кращого, як дізнатися від підлеглих, що виконали обіцяне. Коли б завжди так, війна була б легким ділом, тільки встигай дивитися на годинника. Та, на жаль, на війні далеко не все виходить за годинником і в інших, і в тебе самого!

Ті, хто перший стрибає через річку, завжди стрибають легко споряджені. Тепер усе і в німців, і в нас буде побудоване на виграші в часі. Підкинемо все потрібне, зуміємо підтримати вогнем — протримаються, не зуміємо — зіпхнуть.

Серпілін подзвонив командуючому повітряною армією і попросив узяти плацдарм під захист штурмової авіації.

Не підпускати до нього німців, особливо танків і самохідок. Авіатор пообіцяв послати штурмовики, але пізніше: місцевість поки що погано проглядається, над Дніпром ще висить нічний туман… «От вони в цьому тумані й перелізли», — схвально подумав Серпілін про тих перших, хто вже був там, попереду, за Дніпром. — Вони своє діло зробили, все інше залежить від нас…»

Він подзвонив Кирпичникову, командирові корпусу, зажадав, щоб той якнайскоріше йшов своїми головними силами вперед, до Дніпра, і сказав, що зараз сам приїде в корпус.

— Де ви? Там, де й учора?

— Поки що там, — сказав командир корпусу. «Шкода, що там», — хотілося сказати Серпіліну, та він стримався. Хоч воно й шкода, але завдання не в тому, щоб командир корпусу після твоїх докорів зірвався з місця. Суть у просуванні військ, а не в тому, щоб кожні п’ять хвилин стрибати зі своїм командним пунктом усе вперед і вперед. Інший іноді так далеко забереться, що без риску для життя до нього й не доїдеш. Але сам попереду, а війська його тупцюють на місці. Яка з того користь? А за твоїм власним планом дій, що затверджений нагорі і після цього став для тебе законом, передбачається захопити Могильов на кінець п’ятого дня операції. І, незважаючи на всі труднощі й затримки, особливо в перший день, ця можливість залишається ще реальною. Якщо не дозволимо скинути себе з перших плацдармів, а, навпаки, захопимо нові, за день підійдемо до Дніпра головними силами, а за ніч переправимось, — завтра надвечір можна бути в Могильові!

Серпілін узявся за трубку — дати перед від’їздом останні розпорядження Бойкові, але в цей час на дверях будиночка з’явився сам Бойко, вдягнений у дорогу; на плащі в нього були краплі дощу.

— Все ще мрячить?

— Не вщухає. Прийшов доповісти, що, згідно з планом, їду на нове місце. Зв’язок перевірено: начальник оперативного відділу вже там.

— А Захаров? — спитав Серпілін.

— О п’ятій годині поїхав до Вороніна. Все ще тупцюємо на місці.

Серпілін скривився. Він звечора знав, що на лівому фланзі, де наступав корпус Вороніна, сильний опір і, знав, що тупцюємо, та, хоч і скривився, тепер уже менше переживав за цю затримку. «Те, що німці затято б’ються на лівому фланзі, прямо навпроти Могильова, на ділі може бути навіть на краще, — подумав він. — Виходить, вони недооцінили можливості нашого удару на півночі, на правому фланзі. Тому ми там і вийшли вже до Дніпра. І саме там і вирішиться справа, якщо самі не зіпсуємо її зволіканням».

— Коли прибудеш на нове місце? — спитав Серпілін, глянувши на годинника, бо від цього залежав час його власного від’їзду. І за писаним, і за неписаним законом їм з начальником штабу одночасно перебувати в дорозі не слід було.

— За сорок п’ять хвилин буду там.

— Подзвони, як прибудеш. Попрацюю поки що з командуючим артилерією і прямо звідси поїду до Кирпичникова.

Бойко кивнув. Він так і думав, що командуючий поїде на правий фланг, де вже зачепилися за Дніпро.

— А ти, Григорію Герасимовичу, як прибудеш на новий КП, займайся собі рухомою групою. За день наведемо там, у Кирпичникова, переправу, на ранок перекинемо за Дніпро рухому групу — і нехай виривається на простір, обходить Могильов, перетинає позад нього і Мінське, і Бобруйське шосе. Якщо за день ще плацдарми захопимо, створимо загрозу форсування на великому проміжку, німцям доведеться затикати дірки. Тут затримають, там затримають, а зупинити нашу рухому групу вже силоньки не стане.

— Будемо готувати, — сказав Бойко.

Розмова про рухому групу виникла в них учора, коли Серпілін повернувся з передової. Спочатку, в масштабах фронту, її не запланували, і Серпілін вирішив зібрати її сам і дістав на це «добро» тільки в розпалі наступу, коли стало ясно, що армія заходить до Дніпра правим плечем набагато далі на північ від Могильова і переправлені там за Дніпро рухомі частини зможуть швидко й глибоко обійти Могильов.

— Де зараз танкісти? — спитав Серпілін, маючи на думці ту танкову бригаду, яка ще не воювала і яка мала ввійти до складу рухомої групи як головна її сила.

— Поки що не рушили, все ще на східному березі Басі.

— А чому не перейшли?

— Я дозволив відкласти, — сказав Бойко. — Бояться посадити танки в заплаві. Хочуть вступити в бій у повному складі. Я поділяю це їхнє бажання. — Він розстебнув планшета й показав на карті. — З ночі працюють разом з саперами — поліпшують переправу. Зосередитися на вихідних ще встигнуть, навіщо ж поспішати, ризикуючи технікою.

— З цим згоден, — сказав Серпілін. — Добре було б компактно зосередити на середину дня в одному районі всі частини, які включимо до рухомої групи.

— Так і буде зроблено.

— Скільки піхоти, вважаєш, зможемо посадити на машини? — спитав Серпілін.

— Начальник тилу обіцяв до трьох батальйонів. Сам підгрібає машини, взяв це на себе.

— Вважатимемо — полк. Тимчасово відберемо його в Артем’єва. Почнемо наслідувати поганий приклад командирів корпусів, витрачати резерви раніше, ніж збиралися, — всміхнувся Серпілін.

— А який полк? — спитав Бойко.

— Нехай сам командир дивізії скаже, який у нього полк найкращий. Більш ніж певен, дасть Ільїна.

— А кого на групу? — знову спитав Бойко.

Він запитав про це ще вчора, одразу ж, бо любив якомога раніше одержувати розпорядження на майбутнє.

Чим раніше одержиш, тим більше залишиться часу, щоб у ході розробки підправити й поліпшити початкове рішення командарма. Але Серпілін учора не відповів, сказав, що обміркує. Не одразу відповів і тепер.

Кого призначити командувати рухомою групою, що складалася з танкової бригади, самохідного артилерійського полку, стрілецького полку і саперного батальйону?

Питання не таке просте. Можна дати їм начальника згори, а можна знайти всередині. Можна послати заступника командуючого армією, як це часто роблять, і в цьому є переваги — звання, посада, права. Та є й вади: група складається з різних частин, а командувати нею ставлять людину, нову для кожної з них.

— Думаю все-таки призначити командира танкової бригади. Для своїх він — знайомий, а всіх інших за собою потягне. Коли покладаємо надії на мотори, на швидкість — нехай танкісти й грають першу скрипку. Якщо до середини дня обстановка не внесе поправок, подзвоню тобі від Кирпичникова, підтверджу.

Бойко кивнув. Він досить добре знав Серпіліна, щоб не надавати значення слову «думаю». Питання було розв’язане.

— Головне завдання авіаторам на весь сьогоднішній день — захист плацдармів. Якщо штурмовики діятимуть, як учора, — ніякий чорт нас із плацдармів не зіпхне, — сказав Серпілін, прощаючись з Бойком.

Коли через годину, попрацювавши з командуючим артилерією над тим самим — над забезпеченням плацдармів, — він сів у віліс і поїхав у війська, до його віліса приєдналися ще два. На одному — рація і зв’язківці, на другому — автоматники. Згідно з наказом, за командармом під час виїздів на передову мав іти бронетранспортер.

Але бронетранспортер позавчора застряв у болотистій заплаві річки Проні, і, хоч його витягли, Серпілін не хотів після цього з ним зв’язуватися.

Віліси один за одним вискочили з лісу й пішли на північ, уздовж річки Проні.

Дощ перестав, але ранок все одно був сірий. Над головою низько висіли хмари. Заплава, яку було добре видно згори, з рокадної дороги, що йшла вздовж колишніх німецьких позицій, болотиста й широка, майже на півтора кілометра, нагадувала про ті зусилля, яких довелося докласти, щоб подолати її в перший день наступу. Скрізь було видно сліди цих зусиль — не так бою, як саме зусиль. Вирв було багато, але майже всі старі, зарослі осокою, — сліди торішніх осінніх боїв, коли фронт спинився тут, на Проні. Свіжих вирв у заплаві майже не було: артилеристи не хибили, били без недольотів, просто по траншеях німців на узвишші. А німці, приголомшені нашою артпідготовкою, під час атаки майже не стріляли. Тільки згодом, коли піхота вже захопила й другу, й третю лінії траншей, німці почали бити окремими гарматами з глибини. А пізніше, надвечір, невдало бомбили переправу.

Ці сліди були свіжі, а все інше — старе. Зате слідів того, як тягли через заплаву артилерію, самохідки, танки, як вони грузли і як їх витягали, щитів і настилів, розтрощених на друзки колод і дощок — усього цього було предосить.

Тепер усе вже повитягали, всі колеса й гусениці пішли й поповзли далі. А в перший день, коли в поті й милі до самої ночі долали заплаву, хвилинами здавалося, що не встигнуть витягти, що техніка безнадійно відстане, так і не наздожене піхоти, яка рвонулася вперед.

Запізнення надолужували ще два дні, а точніше, два дні й дві ночі. В розпалі наступу люди, можна сказати, не живуть, лише воюють. Їдять і сплять — усе на ходу, коли прийдеться і де прийдеться.

Труднощі хоч-не-хоч, а змушують думати: чи правильне було від самого початку твоє рішення? Чи там ударив, де найкраще було вдарити?

Коли в перший день затримались на Проні, Серпілін теж думав про це. Труднощів подолання заплави повністю не врахували, але все інше оцінили правильно: напрям головного удару був для німців несподіваним — чекали на нього ближче до Могильова й тримали там щільнішу оборону. Далекобійний полк також випросили в Батюка недаремно. Влучили в точку — по штабу німецького корпусу. Серпілін, як тільки захопили той гай, послав туди разом з розвідником свого ад’ютанта — вдвох перевірити, стояв чи не стояв там штаб. Доповіли: стояв і відходив звідти поспіхом, навіть покинув деякі папери, хоч і не важливі. Прямі влучання і в бліндажі, і в штабні будиночки.

— Їдучи назад, зустріли машину з розвідвідділу фронту. Уточнювали в нас, як туди проїхати, — сказав Синцов.

— Он як! — усміхнувся Серпілін.

І коли Батюк, приїхавши в армію, мимохідь кинув: «Не обдурив мене, справді по штабу корпусу в перший день бив, а не по порожньому місцю», — не втримався, ущипливо відповів: «Так точно, товаришу командуючий. Найперше, як зайняли, перевірив це». — «А чому одразу не доповів?» — «Дізнався, що ви свого перевіряючого туди послали, не хотів позбавляти його приємності порадувати вас особистим повідомленням». — «Ох і лукавий у тебе характер, командарме», — сказав Батюк. Сказав без особливого зла; сам не любив, щоб йому наступали на ноги, і шанував це в підлеглих. Учора все глибше загрібали правою рукою. Там, на правому фланзі, до ранку першими форсували на широкому фронті другу річку — Басю, там-таки вчора надвечір вийшли до третьої — Рести і, в кількох місцях перескочивши її з ходу, пішли до Дніпра.

Кирпичников діяв особливо наполегливо, не затримувався. Де протаранював — там і йшов напролом своїми передовими загонами, водночас воюючи в себе в тилу з німцями, які ще не відступили. Один полк, котрий трохи застряв, сьогодні зранку був у нього ще на Басі, а передові загони вже на Дніпрі.

Рік тому Серпілін, мабуть, у такий день, як сьогодні, поїхав би не на правий фланг до Кирпичникова, де найглибше рвонулись уперед, а в лівофланговий корпус, що трохи відстав порівняно з іншим. Підганяв би, щоб вирівнювали фронт, не відставали. Це, звичайно, теж робилося.

А все-таки головним для Серпіліна було зараз інше: щоб Кирпичников вийшов за Дніпро, розширив плацдарми й дав можливість перекинути туди рухому групу, а за нею й інші війська.

Не обов’язково кожному корпусу наводити свої переправи. Якщо захопимо надійні плацдарми на півночі, можна потім перекантувати туди частину військ із півдня і пропустити їх на той берег через уже наведені переправи. І швидше, й без зайвих утрат.

Щодо цього справи поки непогані; за донесенням перших трьох днів, утрати не йдуть у порівняння з тими, що їх мали в попередні роки за подібних обставин і з меншими успіхами. А йде все не так гладко тому, що війна взагалі палиця на два кінці: і ти за неї вхопився, і противник з рук не випускає. А противник сильний, чіпкий, на цьому напрямі від зими сорок першого року як слід не битий.

Серпілін думав про все це дорогою, принагідно звичним оком зіставляючи різні прикмети загального ходу справ. Ці прикмети засвідчували, що справа посувається, і створювали той настрій поступового розвитку успіху, котрий володів і Серпіліним, і тими, хто їхав з ним, і тими, хто робив своє діло тут, на дорогах наступу.

З просіки на дорогу витягали тракторами гармати — важка артилерія змінювала позиції і йшла вперед. Два танки, мабуть, після ремонту в пересувній майстерні, з одкритими люками наздоганяли своїх. Майже безперервним потоком ішли машини з снарядними ящиками, в полі виднілися прапорці, що огороджували мінні поля.

Якийсь капітан з трофейної команди з кількома шоферами оглядали колону німецьких машин, що їх наші штурмовики застигли на виїзді з лісу. На початку і в кінці колони все було спалене, а всередині застряли цілі машини, їх пробували завести.

Хмари трохи піднялись, і в небі невисоко з ревінням пройшла спершу одна шістка штурмовиків, потім ще три і над ними — винищувачі. «Туди, до плацдармів», — спокійно подумав Серпілін.

І обернувся до Синцова, що сидів позаду.

— Люблю штурмовики! — сказав так, як говорять люди про щось, що в їхньому житті вже назавжди: «Люблю степи», «Люблю берези»… — Німці називають їх «чорна смерть», а для нас це життя. Щоразу дивишся й думаєш: скільком солдатам вони врятують життя за цей виліт.

У напрямі фронту пішла ще одна шістка. Серпілін, висунувшись із віліса, провів її очима.

— Розгодинюється. Якщо після червневих дощиків тепло постоїть, такий ранній гриб-колосовик піде — тільки кошики готуй. Коли в тридцять першому році в Бобруйську полком командував, теж таке саме літо випало, грибів набирали — щось неймовірне. Особливо на стрільбищах, куди ніхто не ходить.

Синцов з подивом слухав цей відступ про гриби.

Вперше за три доби командуючий заговорив про щось стороннє; дав собі перепочинок хоч у думках.

Синцову, котрий чотири рази лежав у госпіталях, Серпілін у ці дні наступу чимось нагадував хірурга.

Наступ був схожий на операцію, коли хірург стоїть у гумових рукавичках, у масці, зі скальпелем у руці і підгонить: «Тампон! Затискач! Тампон! Шовк! Перевірте пульс!» Командує людьми, які допомагають, а сам не має часу ні на що стороннє, хіба лише один раз за весь час затягнеться цигаркою, та й ту встромлять йому просто в рот, і запалять, і виймуть після того, як затягнувся.

Схоже чи не схоже, але Синцову здавалося, що схоже.

І сьогодні, хоч три доби й недосипав, Серпілін так і не здрімнув дорогою. То дивився на карту й про щось сам із собою сперечався: видно було, як крутить там, попереду, головою; то зупиняв людей, розпитував, і давав накази, і знову їхав, роздивляючись на всі боки, немов боявся пропустити щось важливе для майбутніх своїх рішень.

Уздовж дороги простягся провід на жердинах.

Серпілін спитав заступника начальника оперативного відділу, що сидів позаду з Синцовим:

— Прокудін, куди, на твою думку, зв’язок? Чи не до Тализіна? — і тицьнув пальцем у планшет, що лежав на колінах. — Через п’ятсот метрів буде поворот ліворуч, до хутора. Вчора о двадцять третій годині він був ще там, якщо не перемістився за ніч.

— Жердини ведуть туди, більше немає куди, товаришу командуючий, — сказав Прокудін.

Та Серпілін уже побачив зв’язківця, що йшов уздовж лінії зв’язку.

— Зупиніть, — звелів Гудкову. — Синцов, спитай, куди зв’язок.

Синцов вискочив з віліса, підбіг до зв’язківця і, повернувшись, доповів, що зв’язок іде до штабу дивізії.

Точніше, йшов, а тепер його наказано змотати.

— Це в них із своїм тилом зв’язок, його й змотують, — сказав Серпілін, — а самі — відчуваю — ще на місці! Заїдемо.

Звернувши з дороги, заїхали на хутір, що притулився до гайка. Крайню хату рознесло прямим влучанням, а біля сусідньої — цілої — стояв віліс; за кермом сидів водій, а під деревами тупцяли автоматники.

Серпілін зайшов до хати. Командир дивізії Тализін сидів за столом, неголений, у натільній сорочці, в підтяжках, і сьорбав суп з казанка.

— Пробачте, товаришу командуючий, — підхопився він. — Приїхав трохи перепочити, зараз назад, — і, схопивши з лавки гімнастерку, почав натягувати її на голову.

— Не поспішай, Андрію Андрійовичу. — Серпілін сів. — Одягайся. Солдатові й то дається дві хвилини на вдягання.

Але Тализіну, незважаючи на миролюбний тон командарма, було незручно, що його о восьмій ранку застали в такому вигляді, за сніданком, і не попереду, на спостережному пункті, а тут, у штабі дивізії. І він, підперізуючись і застібаючи гудзики, став пояснювати, що цілу ніч був у полках і вперше за три доби заїхав поспати. Звелів через дві години розбудити, а прокинутись не зміг — поки суп сьорбав, прокидався.

— Даремно пояснюєш, — мовив Серпілін. — Це мені зрозуміло. Краще поясни те, що мені не зрозуміло. Чому й досі дивізія Тализіна, як я вважав, найкраща в корпусі, йде не попереду сусідів, а ззаду?

Тализін повторив, що вночі побував у всіх полках, штовхав уперед, і почав пояснювати, що й учора, й позавчора опір був сильний; там, де пройшла дивізія, противник залишив на полі бою сім самохідок і понад двадцять гармат.

— І не в донесеннях, а в натурі — перевірено!

— Що ти сумлінний, не маю сумніву, — сказав Серпілін. — А от як пояснити, що з трьох дивізій вашого корпусу найповільніше йдеш? Правий фланг корпусу вже за Дніпром, а ти все ще на Ресті длубаєшся.

— Зате на всьому масиві до неї вийшов, товаришу командуючий. Німців позад себе не лишив.

— От і погано, що на всьому масиві! Я тобі поясню, чому ти длубаєшся, — тому що проміжків не шукаєш.

Витяг полки в одну лінію і преш грудьми. А в німців немає перед тобою суцільного фронту, вони лиш імітують його перехресним вогнем, намагаються створити в тебе таке уявлення. А ти й повірив! Проміжки треба вміти знаходити. Знайшов — і рушив туди! Знайшов — і рушив! Пройшов уперед, швидко згорнувся, в похідних колонах порожній проміжок подолав і знову розгорнувся — для бою… На вечір жду від тебе іншого повідомлення. В сорок третьому за Дніпро Героя одержав. І де? В середній течії, де він могутній. А тут, у верхоріччі, де його можна мало не вбрід перейти, ніяк до нього не дотягнешся. Не впізнаю вас! — сердито, на «ви», закінчив Серпілін. Але вслід за цим хоч і похмуро, а потиснув командирові дивізії руку. — Бажаю успіху.

Від’їжджаючи, почув, як майже слідом за ними рушив і Тализінів віліс.

Синцову завжди бувало шкода людей, що потрапляли в незручне становище. А на посаді ад’ютанта часто бачиш, як люди почувають себе незручно. Правда, Синцов устиг помітити, що й сам Серпілін не любив, коли підлеглі опинялись перед ним у незручному становищі. Почувши неправдиве повідомлення чи марнослівну обіцянку — враз усе виправити! — він кривився від цього і хитав головою, мов кінь, якому ліз у ніздрі гедзь, і на лобі в нього набухала жила, іншим часом непомітна.

Поки добиралися від Тализіна до Кирпичникова, над головами знову пройшли штурмовики. Серпілін висунувся, і Синцов лічив разом з ним: одна шістка «горбилів» поверталася в повному складі, а в другій не вистачало двох літаків.

Кирпичникова на його колишньому командному пункті не застали. Він нещодавно виїхав на новий, щойно підготовлений йому вже за річкою Рестою, як доповів Серпіліну капітан-сапер, який залишався на попередньому командному пункті.

— Дорогу вперед знаєте? — спитав Серпілін.

— Командир корпусу залишив, щоб привести вас туди, коли поїдете.

— А що він, сумнівається, чи що? — всміхнувся Серпілін. — Куди-куди, а до командира корпусу добратися нам за законом належить. Потісніться там, — кинув він через плече і, наказавши офіцерові лізти у віліс, почав по дорозі розпитувати його, як у них відбувалося форсування річок, що затримувало. Заради цього розпитування і посадив сапера до себе.

Капітан відповідав чесно, що Проня й Бася далися важко, а через Ресту, там, де він був, навіть самі не помітили, як перескочили. Мабуть, випередили в межиріччі німців, що відходили од Басі, й потрапили під їхній вогонь тільки на тому березі.

— Ну, це вони вже з глибини резерви підтягли, — сказав Серпілін. — Ось у тому й суть, що ви німців випередили. А ті, хто промарнував час, — ті й утретє під вогнем переправлятимуться! Понтонно-мостового батальйону не бачили, ще не підійшов до вас?

— Особисто я не бачив, товаришу командуючий. Може, пропустив, не помітив.

— Такого господарства не помітити важко. Отже, ще на підході. — Серпілін звелів Прокудіну пересісти в задній віліс, зв’язатися по рації з штабом армії і з’ясувати, де зараз перебуває понтонно-мостовий батальйон, який наказано послати в розпорядження Кирпичникова. — З’ясуєш — доженеш нас.

Прокудін виліз, а Гудков погнав віліса далі.

Синцов, коли Серпілін відіслав Прокудіна, подумав, що вони скоро будуть у Кирпичникова, — там телефон — чому не подзвонити звідти? Але потім зрозумів, що Серпілін хоче перевірити, як справа з понтонно-мостовим батальйоном, раніше, ніж доїде до командира корпусу.

Серпілін взагалі любив радіо; і сам їздив завжди, маючи на другому вілісі рацію, і привчав усіх, до кого їздив, користуватися радіо. Знаходив приводи нагадувати про його існування.

Жартома називав начальника штабу армії Бойка фанатиком зв’язку, але сам був таким самим, як він. А якось, згадавши при Синцові про сорок перший рік, сказав: «Коли б нам тоді в усіх ланках надійний радіозв’язок та до того радіозв’язку — звичку ним користуватися, — набагато б важче німцям довелося з їхніми кліщами і клинами.

Половину пообрубували б, знаючи один про одного, де хто перебуває. І хто тепер, маючи радіозв’язок, погано його використовує, той сам себе обкрадає».

Серпілін сидів попереду і пригадував, як Тализіи зніяковів, що він його випадково застав далеко від передової. «Цікава все-таки наша психологія: чим далі добиратися до нас начальству, тим сміливіше дивимось йому в очі! Застанеш якогось командира дивізії на найвищому місці в окопчику на передньому краї, і хоч воює невдало і треба б дати йому прочуханки — заслужив! — а щось стримує: от він де, виявляється, сидить! Поки до нього добирався, сам страху натерпівся!»

Серпілін помітив, що їх наздоганяє другий віліс, і сказав Гудкову:

— Зупиніться.

Прокудін пересів і доповів:

— Відповіли, що понтонно-мостовий батальйон іде за графіком.

— Хто відповів?

— Начальник інженерних військ.

— Тоді справа надійна.

Командний пункт Кирпичникова був на пагорбі, на тому боці річки, за півкілометра від нового мосту, через Ресту, який нещодавно закінчили сапери і яким ішли зараз важкі артилерійські системи на гусеничному ходу.

Вийшовши з віліса, Серпілін побачив на пагорбі повернені в наш бік окопи. Кирпичников, виявляється, використав під командний пункт один із захоплених з ходу вузлів німецької оборони, куди німці так і не встигли сісти.

На новому командному пункті все було вже влаштовано; в одному укритті для машин стояв знайомий штабний автобус Кирпичникова, змонтований на «студебекері» і пофарбований маскувальними плямами; була й зенітна оборона: зчетверені установки на вантажних машинах та ерлікони. Саме приміщення командного пункту було обладнане, як завжди у Кирпичникова, винахідливо й розумно.

Тут був німецький бліндаж, але його розширили, зверху накрили брезентом і маскувальною сіткою, а всередині поставили стіл і складані табуретки.

Коли Серпілін увійшов, Кирпичников сидів спиною до нього й лаяв когось на тому кінці проводу, грюкаючи кулаком по столу так, що підскакував телефон. «Прикладав», як він сам любив висловлюватися.

— А я на місці командуючого інакше з вами поговорив би. І самі ззаду сидите, і війська вперед не йдуть!

Ганьба! З ночі всього на два кілометри просунулись. Де у вас сором і совість? Я вас питаю, хоч крапля совісті у вас залишилась?

Кирпичников обернувся і підвівся назустріч, все ще тримаючи трубку. Хотів покласти її, збираючись доповідати, та Серпілін махнув рукою:

— Закінчуйте.

— Ще раз повторюю: ганьба вам! — не знижуючи тону в присутності командарма, голосно й люто крикнув у трубку Кирпичников. — Якщо до вечора не виконаєте завдання дня, порушу питання про усунення від командування дивізією. В мене все!

Він ледве стримався, щоб не кинути трубки. Серпілін мовчки дивився на нього, на його зле обличчя з червоними плямами на вилицях, потім повільно обернувся. Прокудін і Синцов, що переступили були поріг, зрозуміли й вийшли.

— Кого це ти усувати зібрався? Чи не Тализіна?

— Усувати чи не усувати, а пристрашити довелося.

Другий день препогано діють!

На обличчі в Кирпичникова ще й досі був злий вираз, з яким він говорив по телефону.

— Усю справу псує, від усіх одстав, — додав він збудженим голосом, не намагаючись погамувати свого роздратування, а може, й не вважаючи за потрібне.

— А ти не припускаєш, що один швидше від іншого йде не завжди лише за рахунок власної доблесті? — спитав Серпілін. — Може, в німця там, навпроти Тализіна, ближче до Могильова, більше силоньки, ніж проти інших твоїх дивізій. Але суцільної оборони в німця й там немає. Проміжки є! І Тализін діє невинахідливо. Про що йому й сказано. Був у нього по дорозі. Не прямо з тебе почав.

— А він саме на свій спостережний пункт приїхав і доповідав мені, за що ви його лаяли.

— От бачиш — доповідав, — сказав Серпілін. — Інший на його місці не квапився б. Виходить, чесна людина. Навіщо ж ти його отак, з маху: «Сором, ганьба…»? Коли б я не ввійшов, ще й дошкульніше щось додав би. Звідки в тебе такий терористичний стиль керівництва, скажи, будь ласка? Невже без цих слів не маєш сили домогтися належних результатів?

— Лайка не бійка, в боці не болить, товаришу командуючий. Чого в запалі не скажеш. І сам не ображався, коли чув, і в інших образ на це не визнаю! — похмуро, з певністю в своїй правоті відповів Кирпичников.

— Не знаю, від кого ти сам таке чув, — сказав Серпілін, і в нього заходили жовна на вилицях. — Від мене не чув і, поки поважаю тебе, не почуєш. А ти, командир найкращого в армії корпусу, судячи з твоєї розмови, командирів своїх дивізій не поважаєш.

— Чому не поважаю? Я Тализіна якраз поважаю, — сказав Кирпичников.

— Як же так, поважаєш, а ганьбиш?

— Не щодня так, товаришу командуючий.

— А коли не щодня, виходить, можна терпіти? Видно, не розумієм один одного. — Серпілін сів до столу. — Доповідай новини, ти сьогодні герой дня.

Кирпичников розгорнув карту й почав доповідати.

— Якщо не брати до уваги відставання Тализіна, справи в корпусі йшли добре. Вже закріпилися за Дніпром на другому плацдармі і щойно захопили третій.

— Авіаторів повідомили про цей третій плацдарм? — одразу спитав Серпілін.

Кирпичников на мить затнувся, але доповів, як було.

Виявляється, не він повідомив авіаторів про цей третій плацдарм, а авіатори його. Повертаючись після штурмування, побачили, як наші ще в одному місці переправляються через Дніпро, і одразу радирували своєму командуванню. А командир штурмової дивізії повідомив у корпус.

— Молодці! — схвалив Серпілін. — А чи набагато розширив ти перший свій плацдарм, північний, за ці години?

Кирпичников показав по карті — на скільки.

— Поки що не густо!

— Німці дуже тиснуть. Якби не штурмовики — зіпхнули б.

З подальшого повідомлення з’ясувалося, що один з офіцерів штабу авіаційної дивізії ще вранці дістався до плацдарму, сидить там, за Дніпром, із своєю рацією і наводить літаки на цілі.

— Молодці, — повторив Серпілін, почувши це. — А ти, Олексію Михайловичу, там, на плацдармах, на штурмовиків, звісна річ, надійся, але й сам пильнуй.

— Ми пильнуємо, — сказав Кирпичников. — Важка артилерія — два полки, — він назвав номери полків, — з цього берега підтримує, дві батареї протитанкових гармат на понтонах туди, за Дніпро, доставили і роту танків переправляємо. Поки що не підтвердили, але, гадаю, й вони вже там.

— Синцов, — тукнув Серпілін, — візьми віліса, їдь назад до повороту на Гусєвку. Понтонно-мостовий батальйон уже має витягтись на ту дорогу. Як головні машини зустрінеш — шукай командира! Батальйон нехай іде до Рести, а командира — до мене… Окремий понтонно-мостовий батальйон, що його обіцяв уранці, через півгодини надійде в твоє розпорядження, — сказав Серпілін Кирпичникову, коли Синцов вийшов. — Що збираєшся з ним робити?

— Уже продумали, — відповів Кирпичников. — За сім кілометрів від Рести, де в нас починаються перемежування з німцями, тримаю напоготові роту танків, дивізіон протитанкових гармат і роту автоматників на «студебекерах». Дам усе це понтонерам як прикриття, і нехай пруть прямо по дорозі до плацдарму.

— А це правильно, — сказав Серпілін. — З повітря прикриття передбачаєш?

— Передбачаю, але з авіаторами ще не уточнював, поки не маю в руках цього мостового батальйону.

— Рішення правильне, — схвалив Серпілін. — Батальйон сильний, до ночі повинен навести перший міст через Дніпро. А завтра до полудня — другий. Твоє завдання — за ніч переправити щонайменше чотири полки. До сьомої ранку забезпечиш, щоб через міст і через твої порядки пройшла армійська рухома група, ми її саме закінчуємо формувати. Хочемо різонути по німецьких тилах в обхід Могильова. Дивись на карту. Ось рубіж за Дніпром, на який ти зобов’язаний вийти рівно на сьому. В рухомої групи жодна волосинка не повинна упасти до цього рубежу. Сюди щоб прийшла за твоєю спиною, пороху не понюхавши! А далі — її справа! А ти всіма трьома дивізіями підеш просто на Березіну. Твоє діло — Березіна. Якщо в Тализіна знову затримка вийде, нехай плацдармів не завойовує, перекидай його вже захопленими переправами. І поквапся! Якщо твій сусід ліворуч смерком не вийде до Дніпра, попереджаю — і його почнемо перекидати через твої плацдарми. І армійський резерв теж через твої мости пущу…

— Так… — Кирпичников навіть почухав голову.

— Потилицю чухаєш? — усміхнувся Серпілін. — Кому багато дано, з того багато й вимагається. В чому тобі відмовили? Ні в чому. Мостовий батальйон дали. Танковий батальйон долучили, самохідний полк з резерву — тобі!

Ціла штурмова дивізія на тебе працює — більше ні на кого. Маємо право й від тебе вимагати…

— А я полегкості не прошу, товаришу командуючий, — гонористо заперечив Кирпичников. — Думаю, як краще виконати.

— Що ж, думай, це корисно, — сказав Серпілін. — І нехай штаб твій подумає й графік складе, щоб усякий мотлох, який поки що на тому березі не потрібний, дороги не захарастив. А я тим часом у штаб подзвоню.

— Дозвольте вийти, товаришу командуючий? — спитав Кирпичников.

Серпілін кивнув. Розумів, що командир корпусу поспішає дати термінові розпорядження.

Кирпичников вийшов, а Серпілін з’єднався з Бойком.

Бойко доповів обстановку. В ній були неясності: між Басею, Рестою і Дніпром німці на одних напрямах відступали, на інших затято билися. Позаду наших частин, що прорвались, утворилося черезсмужжя. Проте навіть ця плутанина свідчила, що наступ набирає ходу.

Від своїх справ Бойко перейшов до сусідніх армій.

Сусід праворуч веде розвідку боєм, але німець перед ним поки що стоїть як укопаний, не відходить. Сусід ліворуч успішно наступає. Командуючий фронтом дзвонив звідти, питав Серпіліна, а дізнавшись, що він у дорозі, задовольнився розмовою з Бойком. Наказав передати командармові, що хоч головного удару завдає він, та коли б не вийшло так, що Могильов візьме сусід.

— Лаявся чи піддрочував? — спитав Серпілін.

— Як на мене, поки що друге. Та якщо не виконаємо завдання дня, буде й перше.

— Постараємося не дати йому цієї можливості, — усміхнувся в трубку Серпілін. І запитав, як справи з рухомою групою.

Бойко, який ніколи не пропускав нагоди дати зрозуміти, що про деякі речі йому зайве нагадувати, відповів, що все в русі й на шосту годину, як наказано, будуть там, де наказано. Із 111-ї дивізії взято полк Ільїна. Він також у русі.

— Віддайте письмовий наказ на ім’я танкістів, — сказав Серпілін.

— Уже готовий.

— Зазначте одразу не лише найближче, а й подальше завдання.

— Зазначено і найближче, й подальше.

— Поставте час введення в прорив завтра рівно о сьомій. І пошліть туди до них з цим наказом Дурдиєва.

Дурдиєв був заступником начальника розвідвідділу армії.

— Нехай чекає на мене там, приїду не пізніше вісімнадцятої й сам поговорю з виконавцями.

— Ясно, — сказав Бойко. — Де будете й коли повернетесь?

— Звідси до Миронова. Потім у рухому групу, до двадцятої години повернусь. Попередь, щоб і артилерист, і інженер були на місці. Одразу почнемо працювати йад завтрашнім днем. Де Захаров?

— У Миронова.

— Подзвонить — передай, що й я там буду. Нехай сам вирішує: чекати на мене чи далі їхати.

Кирпичников, як тільки розмова скінчилась, увійшов і запропонував пообідати: обід привезли.

— Рано. У Миронова пообідаю.

День випогодився, і Серпілін, вийшовши на повітря, раптом помітив, що для командного пункту обрано напрочуд гарне місце: за ним у зеленій заплаві тече річка, а на зритому окопами жовтому піщаному пагорбі, мов свічки, — молоді, стрункі сосни.

— Навіть шкода, що такий командний пункт незабаром кидати доведеться! — сказав Серпілін Кирпичникову й осміхнувся. — Коли обіцяєш, що вранці далеко за Дніпро підеш, мабуть, завтра і сам туди переїдеш?

Кирпичников поки що не обіцяв піти завтра вранці далеко за Дніпро, та що відповіси командармові?

— Так точно, товаришу командуючий. Приїздіть, зустрічатимемо вас за Дніпром.

Серпілін ще раз глибоко вдихнув запах сосен, і йому захотілося затриматись тут, пообідати, як запропонував Кирпичников. Але поява Синцова і майора з саперними сокирками на погонах стримала від спокуси.

— А ось і мостовик! — сказав він.

Маленький, чорнявий очкастий сапер гаркавою скоромовкою доповів, що він командир окремого двадцять дев’ятого понтонно-мостового батальйону майор Горелик, за наказом командуючого прибув.

— Що сам прибув — добре. З чим і вітаю, — мовив Серпілін, потискуючи руку саперові. — А от де ваш батальйон плентається? Сам-один, особисто, без нього мостів через Дніпро нам не наведеш?

— Ні, товаришу командуючий, не плентаємося, а рухаємось, як наказано. На рубіж Рести наказано вийти рівно на тринадцяту, маємо ще двадцять хвилин. — Майор одкотив рукав на порослій чорним волоссям руці й так сердито стукнув по скельцю пальцем, ніби вичитував Серпіліну за його несправедливість. — А он моя головна машина, — радісно додав він, показуючи рукою на вантажну машину з понтоном, що виповзала з-за повороту дороги.

— Виходить, навпаки, з випередженням, — сказав Серпілін. Йому сподобалось, як сміливо розмовляв з ним майор.

— Так точно, з випередженням, товаришу командуючий.

— Ну що ж, Олексію Миколайовичу, — звернувся Серпілін до Кирпичникова, — значить, надходить у твоє розпорядження майор Горелик зі своїм батальйоном.

Начальства, як бачу, не боїться, сподіваємося, що й Дніпра не злякається. І німецького вогню також. — І вже без усмішки, серйозно сказав саперові:— Командир корпусу віддасть вам усі необхідні накази, а від мене таку напутню пораду передайте вашим саперам: у найближчий час повинні бути на Дніпрі, до смерку — один міст, уранці — другий. Зробите — вся армія буде вдячна, не зробите — всю армію підведете!

— Зрозуміло, товаришу командуючий.

— А тепер поїхали, — сказав Серпілін.

— Дозвольте дізнатися про ваш маршрут, як поїдете? — спитав Кирпичников, підходячи до віліса.

— Поїду до Миронова. В його смузі — не твоя турбота, а в твоїй смузі — поїдемо, враховуючи твоє повідомлення про своє просування. Командирові корпусу звик вірити; ад’ютант на карті позначив, де ти, а де німець.

Путівець, яким поїхали від Кирпичникова до Миронова, петляв уздовж Рести і за півгодини вивів до другої переправи. Міст тут був меншої вантажопідйомності і кректав під колесами гармат.

Серпілін затримався біля переправи, підкликав командира артилерійського полку, з’ясував у нього, коли, з якого пункту вирушили і де наказано бути, і, задоволений відповіддю, поїхав далі.

Дорога, що спершу йшла вздовж берега, дедалі збочувала на захід, обгинаючи лісовий масив. Вдалині, праворуч, теж темнів ліс. Як за картою, лишалось уже небагато до того битого шляху, котрим, перейшовши Ресту, мала рухатись тализінська дивізія.

А дорога завертала дедалі праворуч, до лісу, що ледь мрів. Досі з півдня й з заходу чувся лише віддалений гуркіт артилерії. Аж ось долинули близькі й часті постріли з танкових гармат. Потім кілька ударів із «сорокоп’яток», ще кілька пострілів з танкових гармат і недружний, нарізно, гуркіт «ересів». Минуло кілька хвилин, і там, попереду, ваговито, з відтяжкою, почали бити наші стодвадцятидвохміліметрові гармати.

— Товаришу командуючий, — сказав Прокудін, дивлячись на карту, — може, повернемо? Тут ліворуч ще одна польова дорога…

— Треба буде, і повний назад дамо, — сказав Серпілін. — Воювати з німцями в такому складі не будемо. Немає чим! — І у відповідь на запитальний погляд Гудкова кивнув, щоб їхав далі. — Певно, епізод якийсь відбувся. Зараз на битий шлях вискочимо, стане ясно.

Проте їхав тепер, уважно вдивляючись удалину і прислухаючись до пострілів.

Польова дорога вперлася в зруйнований місточок через струмок. Довелось поморочитися хвилин десять, перш ніж усі три віліси переїхали на той бік. І майже одразу вискочили на битий шлях.

Поблизу вже не стріляли, знову чути було лише віддалений гуркіт. Битим шляхом на захід сунула важка артилерія.

— Спитай їх, скільки вони від річки од’їхали? — наказав Серпілін.

Синцов вискочив з віліса спитати й заразом уточнив, яка це частина. Він уже звик: де й кого б вони не зупиняли, треба було позначити в себе, чиє господарство, місце і час зустрічі з ним. Потім, увечері, повернувшись на командний пункт, Серпілін сам переглядав ці ад’ютантові нотатки: де, коли і з ким зустрічалися протягом дня.

І борони боже того, за чиїм донесенням виходило, що його частини в такий-то час перебували не там, де були насправді. На папері — одне, а на ділі — інше! Цього Серпілін нікому не прощав і, навіть коли справи йшли добре, все одно нещадно вичитував за неправдиве або неточне повідомлення. А втім, він не розрізняв цих двох слів.

Казав: те, що неточне, те й неправдиве! Приблизність у донесеннях — першопричина безглуздих рішень. Якщо не знаєш справжнього розташування своїх частин, май сміливість доповісти: «Не знаю, але вживу заходів, щоб знати!» А коли, не знаючи, вдаєш, ніби знаєш, невідомо, де кінець твоєї брехні. Бо всі, хто візьме на віру твою брехню, потім по висхідній вводитимуть в оману один одного, самі того не відаючи.

Синцов повернувся й доповів, що до річки шість кілометрів, і додав номер полку.

Серпілін задоволено кивнув: полк перебував там, де йому й належало бути, — і сказав Гудкову, щоб їхав до переправи.

Тільки-но розвернулись і поїхали на схід, як назустріч вискочив віліс, що обганяв артилеристів. Водій гнав його так, що мало не зіткнулися бампер у бампер.

Побачивши командарма, з віліса вискочив полковник.

Виявляється, він сам сидів за кермом і почав доповідати Серпіліну так плутаючись, наче був п’яний.

— Відставити, — перебив Серпілін, упізнавши в ньому Земськова — начальника штабу тализінської дивізії, людину загалом урівноважену. — Чому самі за кермом? Для вас що, наказ не писаний?

— Товаришу командуючий, сам сів за кермо, хотів заспокоїтись, поки доїду… — майже викрикнув Земськов, що було не схоже на нього.

— Приведіть себе в порядок, тоді доповісте, що сталося, — сказав Серпілін і виліз з віліса на дорогу.

Земськов поправив на лисій голові кашкета, відсунув назад пістолет, що з’їхав на живіт, і вже розтулив рота, щоб доповісти, а Серпілін знову зупинив його:

— Гудзик…

Земськов навпомацки потягнувся пальцями і застебнув гудзика на комірі.

— Тепер доповідайте…

— Товаришу командуючий, командира дивізії вбито… — і, проковтнувши слину, додав: — Щойно…

— Там? — ткнувши пальцем назад, на дорогу, спитав Серпілін. Його вже насторожило, коли він почув, як недоладно, нарізно стріляли «ереси». І цей безлад, що зачепився в свідомості, примусив зараз подумати, що одне до одного — командира дивізії вбито саме там.

— Просто на дорозі, товаришу командуючий. «Фердинанди» з лісу вискочили… Доповіли, що прямим влучанням снаряда. Їду туди.

— Командирові корпусу доповіли?

— Так точно, доповів. Дістав наказ тимчасово виконувати обов’язки командира дивізії.

— Скільки звідси? — спитав Серпілін. — Два з половиною?

— Так точно.

— Поїдемо разом. Гудков, повертайте. — Серпілін обернувся до Синцова: — Ось саме це ми й чули.

Посуньтеся, пустіть полковника. — Карта з собою? — спитав він Земськова, коли віліс уже рушив.

— З собою.

— Доповісти обстановку можете?

— Можу. Всю останню обстановку маю.

— Обстановку маєте, а командира дивізії у вас просто на дорозі вбивають… Доповідайте! — Серпілін розгорнув планшета.

Та від його слів, що командира дивізії вбивають просто на дорозі, Земськов схаменувся, куди він везе командарма, і замість того, щоб доповідати, сказав:

— Товаришу командуючий, обстановка неясна, прошу зупинитися. Я вам тут доповім. І сам поїду.

— То все ясно, то все неясно, — сердито сказав Серпілін. — Що неясно, доїдемо — з’ясуємо. А поки що доповідайте про те, що вам ясно.

Земськов, як належало, став доповідати обстановку, починаючи з правого флангу, від цієї звичної механічності дедалі опановуючи себе. З його повідомлення виходило, що обстановка в дивізії від ранку змінилася на краще, триває просування до Дніпра трьома дорогами одразу.

За кілька хвилин доїхали до місця події. Дорога втягувалася в ліс. Спершу обабіч з’явилися гайки, потім відкрився порослий чагарником виярок, за яким починався великий ліс. Тут усе й сталося.

У кюветі лежала перекинута сорокап’ятиміліметрова гармата. Друга гармата, постріли якої, мабуть, і чули здалеку, стояла на узбіччі. На ній було збито щит.

Посеред дороги зяяла вирва. На грузовик, що стояв біля вирви, закінчували класти поранених. Тут-таки, на дорозі, тупцяли молодший лейтенант-артилерист і піхотний капітан, що перший підскочив до віліса, коли з нього виліз Серпілін.

Капітан доповів, що він командир батальйону.

— А де командир дивізії? — озираючись, як про живу людину, спитав Серпілін.

— Поки що ось… — промовив капітан і показав рукою вбік.

Там, у зарослому травою кюветі, скорчившись сидів якийсь чоловік, а поруч нього лежав згорток. Короткий.

Щось загорнуте в почорнілу, промоклу плащ-палатку.

— Зібрали… — сказав капітан, коли Серпілін перейшов через дорогу і втупив погляд у ту плащ-палатку.

Чоловік, що сидів поруч із згортком, підвівся на ноги й повільно виструнчився. То був немолодий, років сорока, лейтенант із неживим, байдужим обличчям. Синцов упізнав Тализінового ад’ютанта, з яким вони колись разом узимку на Слюдянці підбирали після бою в снігу поранених.

— Пряме влучання, — сказав капітан.

Серпілін кивнув і озирнувся на дорогу. Він уже помітив на ній сліди крові. Але тепер озирнувся й подивився ще раз. Потім обернувся до того, що було загорнуте в плащ-палатку, і сказав лейтенантові:

— Розгорніть…

Той нахилився і, взявшись за кінці плащ-палатки, відкинув їх на різні боки.

Тализіна просто не було. Була пам’ять про нього, а нічого, що могло б нагадати про його існування на землі, вже не було.

Серпілін зняв з голови кашкета і з півхвилини постояв мовчки, дивлячись на цей відкритий перед ним згорток.

Потім промовив:

— Загорніть… — Надів кашкета й повернувся до капітана: — Були присутні, коли сталося?

— Так точно, був присутній, товаришу командуючий.

— Доповідайте!

З повідомлення і доповнень полковника Земськова з’ясувалося те, що й можна було передбачити.

Тализін після зустрічі з Серпіліним їздив з місця на місце, підганяючи наступаючі частини. Він і так відзначався добре всім відомою хоробрістю, але зустріч з Серпіліним і прикра розмова з командиром корпусу, певне, підкрутили його ще дужче. До обіду він робив усе, що міг, аби прискорити просування дивізії, — і прискорив.

Задоволений цим, вирішив ще прискорити: наказав полку, що йшов слідом за передовим загоном, рухатися просто в похідній колоні.

Так і просувалися. Командир полку, якби не було поруч начальства, мабуть, сам ужив би заходів охорони, але командир дивізії не лише натискав на швидкість руху, він при цьому ще й сам особисто йшов з колоною. Через те достатніх заходів охорони так і не вжили.

Спочатку Тализін ішов з першим батальйоном, підбадьорював і квапив солдатів. Це не було новиною. В нього була звичка в поході йти пішки то з однією, то з іншою колоною. Потім перейшов у другий батальйон, а тоді в третій, в оцей. Крокував у голові батальйонної колони і розмовляв з командиром батальйону, коли між узліссям і гаєм раптом вивернулися з заростей три «фердинанди» й відкрили вогонь. Батальйон заліг. Тализін наказав розвернути гармати, що йшли в колоні. Одну, перш ніж вона розвернулась, «фердинанд» розбив прямим влучанням, а друга встигла кілька разів вистрілити. Тализін сам підскочив до неї і керував вогнем — німецький снаряд ударив прямо в щит.

Обслуги «катюш», які рухались позаду батальйону, побачили все це і відкрили вогонь по «фердинандах».

Стріляли нарізно, бо йшли з інтервалами. Залпи «катюш» поразки не завдали, проте злякали німців. «Фердинанди» сховалися в лісі.

Артилерія, що йшла за «катюшами», била вже навздогін.

Як наслідок — сім поранених і один убитий на місці — командир дивізії.

А «фердинандів» треба буде ще ловити й добивати з землі чи з повітря.

Земськов доповів, що, від’їжджаючи сюди, зв’язався з танковим батальйоном, який пішов уперед, дав йому координати «фердинандів», а також сповістив їх авіаторам. Почувши це, Серпілін уважно подивився на нього: незважаючи на пережите потрясіння, Земськов не забув у першу ж хвилину зробити все необхідне. Така людина, певно, зуміє командувати дивізією.

— Доганяйте свій батальйон, — сказав Серпілін капітанові.

— Єсть, товаришу командуючий. Я тільки чекав… — Капітан відчув себе винним, але Серпілін перебив його:

— Доганяйте батальйон і негайно вживайте заходів охорони.

— Уже вжито, товаришу командуючий…

— Уже… Дорого доводиться платити за такі «вже»… Ідіть! — Серпілін обернувся до Земськова — Що думаєте робити… — хотів сказати «з тілом», а сказав: — З прахом командира дивізії?

— Не думав ще, товаришу командуючий…

— Виділіть вантажну машину й дайте супровід. Нехай зроблять усе, що вимагає медицина, всі їхні формальності, а потім з’являться до начальника тилу армії, в нього вже будуть вказівки. А вам треба йти вперед, Могильов брати. Завдання на сьогодні відоме?

— Так точно, відоме.

Серпілін зробив паузу. Вона означала: мало сказати «відоме», треба ще й повторити завдання на сьогодні.

Земськов повторив.

— Правильно, — сказав Серпілін. — І зробити лишилося ще багато, інакше до смерку на Дніпро не вийдете. Беріть дивізію в свої руки. Покажіть, на що здатні!

Сказавши це, подивився на Земськова, що безрадісно відповів: «Зрозумів вас!» — і поклав руку йому на плече.

— І я вас зрозумів. Не в таку хвилину вступати б у командування дивізією, та ми над цим не владні, вступаємо, коли війна накаже!

Серпілін сів у віліса й поїхав назад до Рести, назустріч артилерії, що все ще сунула звідти.

Синцов, сидячи ззаду, бачив його широку, зсутулену спину.

Загорнувшись у плащ-палатку і. зчепивши під нею руки, Серпілін їхав і думав про те, про що не мав ні часу, ні права думати там, на шосе. Точніше, подумав і там, але відкинув ті думки як несвоєчасні, не дотичні до того головного, що він зобов’язаний був зробити. І сама ця вихована в собі за довгі роки здатність відкласти, відтиснути вбік настирливі, але несвоєчасні думки, які можна залишити «на потім», була однією з головних рис його суто військової вдачі, рис, значно важливіших від жвавості чи виправки, які найперше впадають в око у військових людей.

Перше потрясіння від несподіваної загибелі Тализіна звично відтиснули невідкладні думки: дивізія набрала темпи й мала посуватися далі. Те, на що спрямував свої останні зусилля Тализін, не повинно було урватися з його смертю, навпаки! Інакше сама його смерть ставала ще безглуздішою. Навіть розпорядження відправити прах Тализіна прямо в тил армії було викликане бажанням підштовхнути вперед дивізію та її нового командира, змусити їх думати над тим, що далі, а не над наслідками того, що сталося. Позбавити їх необхідності думати зараз про це. Потім подумають!

Тализін, вовкуватий вдачею і на перший погляд малоосвічений, насправді був добре начитаний, знав службу й командував своєю дивізією хоч і не безпомилково, але чесно: не роздмухував успіхів і не приховував невдач.

І взагалі, на думку Серпіліна, був людиною дуже порядною.

Сьогодні вранці у Серпіліна і в думці не було, що Тализін кривить душею, відсиджується. Просто застав його в такий невдалий момент — кожній людині дві години на добу відпочити треба, нехай це й командир дивізії!

Тепер, коли Тализін загинув, Серпілін згадував ранкову розмову з ним: чи не сказав йому чогось несправедливого, такого, що штовхав людей на загибель. Ні, не сказав! Та й Кирпичников, хоч і в своєму крикливому стилі, по суті, вимагав від нього діла.

Ну, не вилаяв би його Кирпичников, то що він, уперед не поліз би? Все одно поліз би. Не через лайку, а від совісті! І не вперше це, в чортзна-яке пекло лазив, а живий лишався…

— Синцов!

Серпілін так довго мовчав, що здавалося, мовчатиме всю дорогу. Синцов навіть здригнувся.

— Слухаю вас, товаришу командуючий!

— Коли в оперативному відділі працював, бував у Тализіна?

— Дуже часто. — Синцов подумав, що Серпілін хоче щось спитати про Тализіна.

А Серпілін нічого не спитав. Помовчав і сказав:

— Шкода втратити командира дивізії. Та коли взяти його самого, така смерть для військової людини, можна вважати, хороша! Думав у останню секунду, як би німцеві в бортову броню снаряд вліпити! А те, що бачили з тобою, що в могилу кладемо, сама людина цього вже не знає. Гірше, коли війна людині залишає час подумати, що вона помирає… — І тепер, коли Синцов уже не чекав, раптом запитав: — Кажеш, добре знав Тализіна? Ну й який він, по-твоєму, був?

— З усіх командирів дивізій, до яких мені доводилось їздити, найбезстрашніший.

— Безстрашністю відзначався, це правда, — сказав Серпілін і знову замовк.

Він знав про Тализіна те, чого не знав і не повинен був знати Синцов, і це знання змушувало його бачити безстрашність Тализіна в іншому світлі, ніж бачив Синцов.

Ніхто, крім Серпіліна і ще трьох-чотирьох чоловік у армії, не знав про командира дивізії Андрія Андрійовича Тализіна, що це той самий, якого в липні сорок першого року разом з кількома іншими генералами було віддано на Західному фронті до трибуналу. Тализіна звинувачено в боягузтві і в тому, що не зміг керувати дивізією. За це його засуджено до розстрілу, який замінено десятьма роками позбавлення волі. З табору писав листи, просився на фронт, улітку сорок другого його звільнено, послано воювати заступником командира полку і за півтора року він знову став генерал-майором, командиром дивізії і навіть Героєм Радянського Союзу.

Відбита в особовій справі швидкість, з якою все це сталося, навіть насторожила Серпіліна. Та, побачивши Тализіна в бою, він зрозумів, що це людина, яка нездатна одержувати задарма нагороди або звання. Хто його знає, як у нього там було насправді в сорок першому році, чому не зміг керувати дивізією. Але та наполегливість, з якою Тализін показував на особистому прикладі, що означає не боятися смерті, та скрупульозність, з якою він доповідав про свої невдачі, і та гіркота, з якою переживав їх, — про це двічі повідомляв Захарову замполіт Тализіна, турбуючись за життя комдива, — все це змушувало Серпіліна думати, що частка вини тоді, в сорок першому році, за Тализіним усе-таки була. І він її пам’ятав і не прощав собі. Інші забули, а він пам’ятав.

Один раз злякатись чи розгубитися може навіть найхоробріша людина. Хто думає інакше, той війни не знає.

Що ж, ніхто на всьому Західному фронті так і не був тоді винен у тому, що сталося? Всі були ні в чому не винні?

А якби ти сам тоді там, під Могильовом, не встояв, відступив, покинув позиції, — що тоді?

Тепер є такі, що, пригадуючи сорок перший рік, кажуть: от, мовляв, генерал Самсонов у Східній Пруссії в чотирнадцятому році зазнав поразки, взяв на себе за це відповідальність — і кулю в лоба! А в наших у багатьох відповідальність була тяжча, а на те, щоб кулю в лоба, — не вистачало! Заднім числом легко говорити! На той світ себе відпровадити не так довго, якщо рука тверда. Та хіба в цьому була тоді суть? Суть була в тому, як німців зупинити! На цьому світі, а не на тому.

Поки Тализін був живий, Серпіліну не спадало на думку запитати його: що було з ним тоді, в сорок першому році? Чи був він у чомусь винен і як сам дивиться на це? А тепер, коли він помер, захотілося спитати.

Та що він міг би на це відповісти — вже ніколи не дізнаєшся…

Генерала Миронова на командному пункті корпусу не застали. Він виїхав у одну з дивізій разом з членом Військової ради армії і мав от-от повернутись.

— Коли скоро буде, зачекаємо, — сказав Серпілін.

Начальник оперативного відділу доповів обстановку.

Мироновський корпус також пробився передовими загонами на Дніпро й тепер ішов до нього основними силами.

— А самі до завтра тут сидітимете? — спитав Серпілін, окинувши поглядом довгий барак, що стояв просто при дорозі, — в ньому розташувався командний пункт корпусу. Тут були торфорозробки, і барак, мабуть, правив раніше за гуртожиток.

Начальник оперативного відділу відповів, що новий командний пункт підготовлено за сім кілометрів звідси, за Рестою, чекають повернення командира корпусу, щоб дістати «добро» на переміщення.

— Ну це ще сяк-так, — сказав Серпілін. — А то вибрали під командний пункт якусь халупу. Взимку воно б ще байдуже, а то влітку, — кращого місця не знайшли? Як у вас зв’язок з армією?

— Усе гаразд. О шістнадцятій доповідали генералові Бойку обстановку.

— От і я з ним поговорю, поки Миронов не повернувся. — Серпілін пішов слідом за начальником оперативного відділу.

Барак усередині мав кращий вигляд, ніж зовні. Та коли Серпілін сів на лавку і стомлено притулився до засипної стіни барака, там за дошками зашурхотіла і посипалась земля.

— Григорію Герасимовичу, — сказав Серпілін, коли його з’єднали з Бойком, — обстановка в Кирпичникова і Миронова мені відома. Доповідай, як у Вороніна.

Бойко доповідав обстановку на лівому фланзі, а Серпілін сидів, як і перше, прихилившись до стіни, і відчував біль у ключиці. «Біс її знає, не боліла, не боліла, а сьогодні раптом заболіла. Від їзди, чи що?»

Вислухавши обстановку і спитавши, як підтягують уперед артилерію, Серпілін сказав:

— Запитання всі. Тепер слухай мене…

Та Бойко перервав його:

— Дозвольте спершу доповісти — командуючий фронтом знову дзвонив від сусіда зліва о п’ятнадцятій десять. Наказав, як тільки вас знайду, зв’язати з вами.

— Чекатиму тут, — сказав Серпілін. — А тепер слухай мене. Від Кирпичникова вже знаєш, що сталося?

— Знаю, — сказав Бойко. — Про Земськова вже віддав наказ.

— Що віддав — добре, — схвалив Серпілін, — а от другий наказ негайно готувати треба. Дай заголовок «Про заходи охорони в період переслідування противника» й суворо нагадай: не знижуючи вимог до швидкості просування, залишаємо в силі всі вимоги щодо розвідки та охорони. Щоб такого руху на відчай душі, як Тализін, ніхто більше собі не дозволяв. До кінця дня розішлемо наказ, а поки що від мого імені — усної — Тализін сам винен, — сказав Бойко. — Скільки разів попереджали!

У голосі його прозвучала непримиренність. Свого часу, після боїв на Слюдянці, він пропонував усунути Тализіна від командування дивізією.

Серпілін скривився:

— Усе так, Григорію Герасимовичу, але тягти його з того світу не будемо. Висновки висновками, вони будуть у наказі, а сформулюємо як належить, що загинув смертю хоробрих. Я наказав його прах до штабу тилу вивезти. Вибери хвилину, подзвони начальникові тилу.

— Зараз зв’яжуся, — відповів Бойко. І раптом радісно сказав: — Кирпичников щойно доповів: понтонно-мостовий батальйон уже на Дніпрі, приступив до наведення першого мосту.

— Чудово, — сказав Серпілін і стурбовано додав: — Подзвони до авіаторів, постав завдання прикрити цю переправу, як ніщо інше. І зеніток туди підкинь! Це нам тепер найважливіше! Цю переправу і для інших корпусів використаємо.

— Зрозуміло, — підтвердив Бойко. — Якщо у вас все, зв’язуватиму вас з командуючим фронтом.

— І просто з ходу доповідай йому про міст, щоб мене про це вже не питав! — Серпілін поклав трубку, згадав, що не обідав, але обідати вже не хотілось.

У барак ввійшли командир корпусу Миронов і Захаров, обидва заляпані грязюкою.

— Де це вас так? Чи машину самі штовхали?

Захаров розсміявся:

— Ішли, там у нього до спостережного пункту дивізії — торфовище, стежка вузенька, а німець міну гухнув.

Як увійшла в болото — аж хлюпнула! Осколками не зачепила, а багнюкою — з голови до ніг!

— «Хлюпнула», — сердито повторив Серпілін. — Тализіна півтори години тому на шляху, біля Веденєєвки, прямим влучанням так хлюпнуло, — все, що залишилось, у плащ-палатку ув’язали! «Хлюпнула»… — ще сердитіше передражнив він Захарова і, обернувшись до Миронова, повторив те, що вже казав Бойку про додержання правил охорони під час переслідування німців.

Потім спитав Захарова:

— Як у дивізії?

— Між передовими частинами й основними силами, не доходячи до Дніпра, ще тиняються групи німців із танками та бронетранспортерами. Але із СП уже бачили Дніпро своїми очима, за чотири кілометри.

— Якщо дозволите, товаришу командуючий, — сказав Миронов, — я зараз при вас іншим командирам дивізій подзвоню, заслухаю їхні повідомлення… Чи самі хочете заслухати?

— Чого ж я буду через вашу голову… Обстановка не вимагає. А ми поки що з членом Військової ради вийдемо повітрям подихаємо!

Коли вийшли, Захаров став розпитувати про подробиці загибелі Тализіна.

— Сам не був присутній, тільки наслідки бачив. — Серпілін поглянув у вічі Захарову. — Не знаєш, як це буває? Убитий — значить убитий! — І смикнув Захарова за рукав гімнастерки: — Почисть!

— Чекав, коли підсохне. Зараз почищу.

Захаров пішов до свого віліса. А Серпілін, провівши його очима, знову тривожно подумав про ту міну в торфовому болоті! «Хлюпнула…» І невдоволено потягнув носом:

— Дідько його знає, Миронова, влаштував собі КП посеред болота! Літо одне на всіх. У Кирпичникова глицею пахне, а в цього — гнилизною.

Він озирнувся й поманив до себе Синцова, що стояв, як завжди, напоготові, не дуже близько і не дуже далеко, за десять кроків.

— Слухаю вас, товаришу командуючий.

— По-моєму, у нас з тобою там ще чай у термосі залишився? їсти не хочеться, а попити треба. Принеси.

Синцов приніс із віліса термос. Лівою рукою в рукавичці притис його до тіла, відкрутив кришку, витяг корок, перехопив термос у праву руку, а кришку, знову ж таки вправно, притис до тіла лівою рукою і, наливши в неї чаю, подав Серпіліну. Зробив усе це хутко, та Серпілін уже не вперше відчував незручність — чи то хотілося допомогти, чи то зробити самому.

Він випив кілька ковтків уже трохи охололого чаю, простяг порожню кришку Синцову і, поки той ішов назад до віліса, подумав про нього: «Ад’ютант є ад’ютант. Хоч, коли брав, обіцяв, що на денщика не перетворюватиму, а на практиці без «принеси, подай» не обходиться. Все-таки, коли брав, достатньо не зважив на його каліцтво. Сам того не хочеш, а ставиш себе з ним у незручне становище».

Захаров повернувся почищений, навіть чоботи блищали.

— Тепер інша річ, — усміхнувся Серпілін. — Як новенький! Ти куди звідси?

— Додому. Хочу викликати до себе тиловиків, перевірити, як з подачею боєприпасів. Сьогодні цим питанням ще не займався. А ти?

— Зачекаю тут. Батюк наказав чекати його дзвінка.

А після цього по дорозі додому заїду до рухомої групи — вона в лісі, на схід від Замошшя, — Серпілін подивився на годинника, — вже зосередилась. — І, взявши Захарова під руку, ще далі відійшов з ним убік і спитав: — Костянтине Прокоповичу, яка в тебе думка про Миронова складається?

Ти й першого дня в нього був, і сьогодні. Чи правильно ми зробили, що після перших невдач не усунули його?

— Гадаю, правильно, — сказав Захаров. — Якось він першого дня надто ідеально підійшов: вважав, що коли все так добре розписано — стільки залпів туди, стільки залпів сюди, — то все само собою й зробиться. І коли загруз у заплаві, розгубився. А тепер у нього вже матеріалістичний погляд на речі: на план надійся, але й сам пильнуй!

— А як з підлеглими? — спитав Серпілін. — Чи досить вимогливий?

— Вимагати вимагає, але тон професорський.

— Тон ще нічого, — сказав Серпілін. — А що першого дня, як ти висловлюєшся, «надто ідеально підійшов» і вважав, що все піде, як за розкладом, — оце мене в ньому налякало…

— Ти сам професор, тобі видніше, — всміхнувся Захаров.

— Це коли було! — сказав Серпілін. — А за нього боявся: тільки на третьому році війни з академії на фронт випросився…

З барака вийшов командир корпусу й попрямував до них.

— Товаришу командуючий, можу доповісти останню обстановку…

Обличчя Миронова з запалими щоками, з щіточкою вусів над тонкими, неусмішливими губами й раніше здавалося худим. А зараз комір генеральського кітеля так одстав від шиї, що здавалося: кітель з чужого плеча. «Ох і дісталося за ці дні професорові! Скільки ж це йому років? Пригадується, молодший за мене…»

Миронов усе ще стояв, чекаючи відповіді. І Серпілін раптом помітив у нього сліди від дужок пенсне. Відтоді, як Миронов прийшов із своїм корпусом в армію, за всі три тижні жодного разу не бачив його в пенсне. Виходить, раніше носив, а тепер не носить. Чому? Професорського вигляду не хоче мати, чи що?

— Доповідайте, Віталію Вікторовичу.

— Краще б на карті.

— Ходімо, — сказав Серпілін. — Надто вже КП у вас непривабливий. І хто його вибирав!

Вони ввійшли в барак. Миронов, стоячи над картою, підняв гостро заструганий олівець кінцем угору й затримав його в повітрі так, наче хотів привернути загальну увагу до того, що зараз говоритиме й показуватиме. І цим одразу нагадав Серпіліну того колишнього Миронова, молодшого ад’юнкта академії, який подавав надії. Він читав їм, слухачам, лекції з історії воєнного мистецтва.

Волосся він ще тоді, у двадцять дев’ятому, носив на прямий проділ, під Шапошникова. І нещодавно випущена книжка Шапошникова про Генеральний штаб — «Мозок армії» — була його євангелієм.

— Обстановка по сто сорок третій дивізії… — почав Миронов і націлився олівцем на карту.

Та в цю мить затріскотів телефон, і Прокудін подав Серпіліну трубку з таким обличчям, що не лишилося сумніву, хто дзвонить.

Почувши звертання на ім’я та по батькові й запитання: «Як себе почуваєш?» — Серпілін відповів також на ім’я та по батькові.

— Дякую, Іване Капітоновичу, почуваю себе добре.

— А я на твоєму місці якраз почував би себе погано, — сказав у трубку Батюк. — Твій сусід ліворуч на шістнадцяту годину вийшов ближче за тебе до Могильова!

— Вживаю всіх заходів, щоб протягом завтрашнього дня бути в Могильові, — сказав Серпілін.

— Доповідай, які заходи.

Серпілін доповів. Батюк там, у себе, дивлячись на карту, двічі уточнив становище. Потім запитав:

— Що міст розпочали будувати, вже чув від твого начальника штабу. А коли буде готовий, хотів би почути від тебе самого.

— Сподіваюся не пізніше двадцять другої години доповісти, що міст готовий.

— Так і запишемо. — В голосі Батюка почулося прояснення — «барометр пішов угору», як висловлювався в таких випадках Бойко.

— Товаришу командуючий, — сказав Серпілін, — доповідаю: просуваючись у похідних порядках своєї дивізії, загинув смертю хоробрих…

Але Батюк перебив:

— Що загинув смертю хоробрих, уже зрозумів з усіх повідомлень. А чому і як — поки що не з’ясував. Бомблять вас, чи що? Тоді чому не доповідаєш?

Серпілін пояснив, чому і як, і додав, що вжито заходів на майбутнє. Наказ по армії за ніч буде доведено аж до командирів полків.

— Наказу по армії мало з такого приводу. Що це вам, розумієш, сорок перший чи сорок другий рік?! Наказом по фронту віддамо і тобі в ньому зауважимо! А тепер слухай останню новину: твій сусід праворуч перейшов до переслідування — німець перед ним відходить, а йому доганяти німця немає чим! На дев’яту ранку, як тільки в тебе Кирпичников основними силами перейде за Дніпро, наказую: взяти в нього сто другу дивізію й передати її твоєму сусідові праворуч. А з тебе вистачить і того, що залишиться, — мабуть, чекаючи від Серпіліна спроби заперечити, додав Батюк: Та Серпілін не заперечив — вважав, що все правильно, хоч віддавати дивізію — невелика радість.

— Буде виконано. Рівно на дев’яту годину передамо дивізію.

— Тільки гляди не розкуркуль її перед тим, — сказав Батюк. — А то іноді в такому вигляді сусідові передають, що й приймати нічого! Все, що оце зараз, на сімнадцяту годину, при ній є, щоб при ній і було! Попереджаю.

— А чому ви мене попереджаєте, товаришу командуючий? Совісті поки що не втрачав. Чи вийшов у вас із довіри?

— Кинь це, — сердито сказав Батюк. — Коли б вийшов з довіри, я не так з тобою розмовляв би. Де б я не був, особисто мені доповіси, як тільки міст наведете. І не просто наведете, а першу колону техніки по ньому пропустите. Тоді, значить, справді навели. А то… — хотів сказати щось іще, та, певно, стримався. — У мене все…

Серпілін поклав трубку. Стомлено потер обличчя руками й знову взяв трубку, наказавши з’єднати себе з Кирпичниковим. І, чекаючи, поки з’єднають, усміхнувся до Захарова.

— Навіщо дражниш? — тихо спитав Захаров, озирнувшись на Миронова, який під час розмови з командуючим фронтом делікатно відійшов убік.

— Не дражню. — Серпілін перестав усміхатись. — Навпаки, набагато глибше шаную, ніж раніше. Але нехай не забуває, що я командарм, і мені про порядність нагадувати не треба. Нехай нагадує тим, кому треба, якщо в нього є такі…

— Усе воно так, — сказав Захаров. — Та не хотілося б, щоб взаємини зіпсував.

— Будемо добре воювати — не зіпсуємо. А провалимо справу — про які взаємини мова? — сказав Серпілін і, почувши в трубці голос Кирпичникова, почав пояснювати йому про дивізію, яку — нічого не вдієш — доведеться віддати сусідові!

Потім поклав трубку і покликав Миронова.

— Пробачте, Віталію Вікторовичу, що перервав вас.

Доповідайте далі. Мабуть, щось хороше від вас почуємо, коли самі поспішаєте доповісти.

— Не зовсім так, товаришу командуючий, — сказав Миронов.

Виявилося, що його лівофлангова дивізія знову застряла, відбиваючи контратаки німецької піхоти з самохідками.

— Хочу сам туди виїхати, — сказав Миронов. — Прошу дозволу.

— Коли правильно вас зрозумів, поспішаєте нас вирядити? Заважаємо виїхати?

Миронов мовчав, але в очах у нього можна було прочитати: «Так, заважаєте. Коли б не було вас тут, уже поїхав би в дивізію».

— Правильно, треба й нам з членом Військової ради рушати, — сказав Серпілін.

Та Захаров несподівано для нього раптом звернувся до Миронова:

— А я, мабуть, теж у дивізію поїду. Разом подивимося: чому там німці не за законом діють? Щось самохідок у них надто густо стало! Що не донесення — самохідки! Коли починали, розвідка нам так багато самохідок не показувала…

Почувши, що Захаров знову збирається їхати разом з командиром корпусу, Серпілін спершу подумав несхвально: чи не надто багато опіки! Але потім вирішив — Захарову видніше. І першого дня, під час невдалих дій Миронова, не вилазив від нього, і сьогодні зранку в нього.

І, може, краще від тебе знає зараз, чим підтримати його дух. Захаров взагалі знає, що робить.

— З тобою ввечері зустрінемося, — кивнув Серпілін Захарову. — А вам, Віталію Вікторовичу, — потискуючи руку Миронову, сказав він, — на прощання порада: не забувайте про бога війни! Добре, звісно, самому комкорові в дивізію приїхати, та коли в нього при цьому ще в запасі, в кулаці, два-три артилерійські полки затиснуті, якими він без зайвих розмов здатний допомогти, — ще краще.

І набагато! Боюся, що ваших підлеглих німець успішно контратакує не тому, що такий уже сильний, а тому, що артилерія у вас ще й досі їде до переднього краю. А час би доїхати!

Попрощався, сів у віліса й, як тільки рушили, спитав у Прокудіна, що сидів позаду:

— Учора ви в оперативному відділі проектували, що німець проти нашого правого сусіда сьогодні зранку відхід почне. Так?

— Так точно, — мовив Прокудін.

— А він зранку не почав. Міркував, певне, як і ви, але наказу ще не мав. А тепер одержав.

— Кирпичников усе-таки за ранок дуже заглибився, — сказав Прокудін. — Їм нічого іншого й не лишалось робити, як починати відхід, коли Кирпичников до Дніпра вийшов…

Думати так, як думав зараз Прокудін, було приємно: що саме ми, наші успіхи — причина того, що німець почав відступати не тільки перед нами, а й праворуч від нас.

Але хоч як солодко так думати, головна причина все-таки інша: обидва сусідні фронти, що завдавали головні удари, пройшли так далеко вперед, що німець відчув загрозу мішка. Звідси і його наказ на відхід!

Серпілін з тривогою згадав про Могильов, що німець і звідти може почати відхід за наказом раніше, ніж ми переріжемо у нього в тилу і Мінське, і Бобруйське шосе.

Ось чого повинна не допустити рухома група! Ось що головне! А чиї раніше за інших полк і дивізія увірвуться в Могильов — твоя чи сусідова, що ліворуч, нехай і хочеться, щоб твоя, — то вже річ другорядна…

Приїхавши до рухомої групи, Серпілін мав змогу пересвідчитися, що Бойко з притаманною йому скрупульозністю простежив за виконанням задуманого. Всі частини рухомої групи були вже зосереджені в лісах, обабіч битого шляху, звідки вони могли швидко вийти до переправи, а командири частин зібрані у командира танкової бригади.

Полковник Галчонок зустрів Серпіліна на узліссі.

Чекав там.

— Дозвольте супроводити до штабу бригади?

— А далеко він у вас?

— Триста кроків звідси, товаришу командуючий.

— Якщо триста кроків — дійдемо. Набридло за день їздити.

Серпілін виліз з машини й пішов наїждженою колією через ліс поруч з командиром бригади.

— Коли Дурдиєв привіз вам наказ?

— Рівно о шістнадцятій.

— А де він тепер?

— У мене в штабі. Знайомимо з наказом командирів і самохідного, й стрілецького полків. Вони пізніше прибули.

— А сапери де?

— Командир саперного батальйону вже був у мене, коли наказ привезли. Відіслав його вперед з моїм помпотехом.

Дав їм два танки, бронетранспортер, два «студебекери» для роти саперів і послав уперед. Нехай самі особисто всю дорогу перевірять на прохідність. Завдання поставив — до самого Дніпра. А якщо, поки доберуться, там уже міст наведуть, нехай і той міст особисто перевірять, переправляться!

— Розумно. Добрий у вас помиотех? — спитав Серпілін, згадавши, якого прочухана дав тому самому помпотехові.

— У нас усі добрі, товаришу командуючий. Поганих не тримаємо.

— У принципі правильно, — всміхнувся Серпілін. — У мене теж усі добрі. А все-таки скільки танків з тих, що мали напередодні наступу, цілком справні? Скільки піде?

— Скільки мали — стільки й маємо. Всі підуть.

— Коли так, згоден, що помпотех добрий.

— Вони вдвох із сапером старанніше від будь-кого іншого все перевірять. Коли щось не так — на їхню ж шию!

— Теж правильно, — сказав Серпілін і, обернувшись, скоса поглянув на полковника, що размашисто, але неквапливо крокував поруч з ним.

У танкіста були голос і манери людини впевненої, що все, що вона робить, вона робить добре, інакше й бути не може.

Танкісти здебільшого хоч і кремезні, але невисокі.

А цей — великий, з довгими руками, що вилазять з обшлагів гімнастерки, з важким довгоносим обличчям, на якому вираз упертості й зосередженості. Суне цим молодим гайком сам чимось схожий на танка.

Минулого разу, коли зустрічалися перед початком наступу, справив враження людини досвідченої. А тепер видався ще й сильним.

Ідучи поруч з танкістом, Серпілін пригадав, як Жуков, коли приїздив у армію перед початком операції, заговорив про одну з невдач на початку війни і висловився про її винуватця: загалом генерал непоганий, але танкових якостей йому бракує!

Що воно таке — танкова якість? Це не просто хоробрість. Хоробрих людей багато. Це свідома рішучість зіткнутися з багатьма невідомими. Загальновійськові начальники все-таки керують наступом, рухають його вперед, самі перебуваючи позаду. Так воно й має бути, якщо не виникло виняткових обставин. А танковий начальник — не позаду, він усередині тієї сили, яку дано йому в руки.

Всередині в ній входить у прорив, всередині в ній просувається по німецьких тилах, керує своїм залізним кулаком, сидячи всередині в ньому! — Скільки вам треба часу, щоб зібрати командирів батальйонів і рот, ваших і самохідників? — спитав уголос Серпілін.

— Десять хвилин, — відповів танкіст. — Передбачав, що ви захочете зібрати їх перед рейдом, — висловився він раптом по-кавалерійському.

— Чи не в кавалерії починали? — спитав Серпілін.

— Ні, товаришу командуючий. З конем не знайомий! Як прийшов у двадцять шостому році на дійсну механіком-водієм на танк «рено», відтоді в танку.

— А зі стрілецького полку, хоча б комбати, за скільки можуть прибути?

— За двадцять хвилин. Вони теж напоготові.

— Коли так, накажіть зібрати всіх, — сказав Серпілін, задоволений тим, що Галчонок виправив його власний недогляд, — зранку сам хотів розпорядитися, щоб зібрали заздалегідь, а потім, коли вбили Тализіна, вилетіло з голови.

У наметі стояв стіл, збитий із свіжонапиляних дощок.

За цим столом, розіклавши кожен свою карту, працювали четверо офіцерів: Дурдиєв з розвідділу, майор-танкіст — начальник штабу бригади — і два підполковники — командир самохідного артилерійського полку та Ільїн, якого Серпілін так давно не бачив, що не одразу впізнав. Що робили — питати не випадало — готувалися до майбутнього.

Серпілін привітався з офіцерами, останнім — з Ільїним.

— Не впізнав тебе, багатий будеш.

— Постараюся, товаришу командуючий, — весело сказав Ільїн. — Трофеїв не прогавимо.

— Так, можливості для цього відкриваються, — сказав Серпілін і оглянув намет. Крім стола, тут стояло кілька довгих лав. «Усе готове, просто хоч заняття проводь», — подумав Серпілін.

— Де це ви стільки лісу напиляли? Пилораму з собою возите, чи що?

— Пилораму не пилораму, а малу циркулярну пилку в господарстві маємо…

— Синцов, дай карту, — сказав Серпілін. — А ви наказ, — обернувся він до Дурдиєва, який хоч і привіз наказ, підписаний Бойком від імені командарма, і познайомив з ним виконавців, але вручати не вручав, чекав Серпіліна.

Серпілін звелів Дурдиєву ще раз прочитати наказ і сам, поки той читав, стежив по карті. Потім поцікавився: чи є запитання?

Галчонок мав одне запитання: що вважати ймовірнішим, виходячи з загальної обстановки, — яким шосе прориватимуться німці з Могильова — Мінським чи Бобруйським?

— Про це німці поки що не доповідали, — сказав Серпілін. — Але гадаю, що залежить не так від них, як від вас. Якщо в призначений вам час переріжете тільки Мінське шосе і не переріжете Бобруйського, прориватимуться Бобруйським. Якщо переріжете й Бобруйське, але при цьому захопитесь і на Мінському залишите надто слабкий заслін, — прориватимуться Мінським. Як з оточень прориватися, на це німець мастак. Та й досвід має. Дедалі частіше змушуємо його до цього. А коли відчує, що на обох шосе нетвердо стоїте, — і тут, і там пробуватиме. Де намацає слабину, туди й перегрупується. Зрозуміли?

— Так точно, зрозумів, товаришу командуючий, — відповів Галчонок. — Виконаємо завдання повністю.

— Що зрозуміли — добре, а тепер я вам дещо додам, — сказав Серпілін. — Загальна обстановка — прорив сусідніх фронтів у глиб Білорусії — полегшує наше завдання. Німці навряд чи намагатимуться деблокувати Могильов. Мабуть, навпаки, докладуть усіх зусиль, щоб вирватися з нього. На всякий випадок подбайте, щоб прикритись і з заходу, але основна ваша увага — на схід, обличчям до Могильова! Пам’ятайте, що пильнуватимемо за вами з повітря. І пильнуватимемо, й допоможемо, якщо треба! За Дніпром до вас приєднається авіатор зі своєю рацією. Буде йти з вами, а тримати зв’язок із своїми. Так що ввійдете в прорив з усіма вигодами, але це не означає, що не треба працювати. Завдання попереду серйозне, опір — також. До нього, сподіваюся, готові. А від зайвих труднощів звільнимо.

Запитань більше не було. Серпілін уже чув краєм вуха, як там, за брезентом намету, збираються люди.

— Якщо командирів зібрано — нехай заходять.

Так і не перевчився — вже другий рік треба називати офіцерами, але значно частіше говорив по-старому — командири.

Галчонок вийшов, скомандував: «Заходити!» — і намет заповнили офіцери.

— Довго говорити не збирався, та коли приготували лави, сідайте. — Серпілін, зачекавши, поки посідали, взяв зі столу наказ і подав його Галчонкові. — Товариші командири, у вашій присутності вручаю наказ на наступні дії командирові ордена Червоного Прапора, ордена Олександра Невського гвардійської Карачевської танкової бригади полковникові Галчонку, якому довірено очолити вашу рухому групу. Завдання армії: визволити Могильов. Коротко ваше завдання: з того берега Дніпра, з уже захопленого плацдарму трудом і кров’ю інших, уранці ввійти в прорив і на середину дня перерізати Мінське та Бобруйське шосе, закривши противникові вихід з Могильова. До сьогодні воювали інші. А вас ми берегли для цього удару. Чекаємо від вас, що не випустите з Могильова жодного танка, жодного «фердинанда», жодної машини, жодної гармати. Нічого й нікого! Хто з вас від перших днів війни воює? Підніміть руки. — Майже третина офіцерів піднесла руки. — Це добре. І добре, що живі залишились; німці на інше розраховували. Від вас і ваших товаришів завтра вимагається тільки одне: зробити тут, під Могильовом, німцям сорок перший рік навпаки! І не просто навпаки, а ще крутіше! Ви через сорок перший рік пройшли — і живі, і не в полоні, і я теж, як і ви. А німці нехай завтра від вас такий сорок перший рік одержать, щоб, хто не мертвий, той у полоні, а хто не в полоні, той мертвий! Зрозуміло чи щось іще пояснити?

— Не треба, товаришу командуючий!

— Командир самохідного артилерійського полку підполковник Гусєв, так? — Серпіліну закарбувалось у пам’яті це прізвище, ще коли підполковник відрекомендувався. — Де починали воювати, товаришу Гусєв?

— Під Перемишлем, товаришу командуючий.

— А я тут, під Могильовом. І тут же, під Могильовом, познайомився тоді з вашим однофамільцем, теж артилеристом, капітаном Гусєвим, який вийшов сюди з-під Бреста з боями, з останньою гарматою свого дивізіону. І загинув тут. І останні п’ять солдатів його в землю опустили. І до мене прийшли, щоб далі воювати…

Серпілін зупинився й, проковтнувши клубок, що стояв у горлі, дивлячись в обличчя людей, які майже всі були набагато молодші за нього, сказав несподіваним для них тихим голосом:

— Сам навіть не знаю, навіщо згадав. Вам і так усе ясно. Та коли вже спало на пам’ять — де подінеш? Бажаю вам успіху в завтрашньому бою.

— Товаришу командуючий, — сказав Галчонок, — від імені особового складу бригади й доданих їй частин обіцяю: виконаємо присягу до кінця!

Нічого більше не сказав, і це сподобалося Серпіліну.

Коли надто багато сил витрачають на обіцянки — надто мало залишають на виконання.

Відпустивши офіцерів на перекур, Галчонок вийшов провести Серпіліна.

— Може, затримаєтеся, товаришу командуючий, покуштуєте в танкістів хліба-солі?

— Дякую. Покуштуємо, коли завдання виконаєте!

— Тепер доведеться пообідати в них десь за Могильовом, — уже в дорозі сказав Серпілін Синцову. — Коли пообіцяв — брехати незручно. Буває, звичайно, й інший погляд у нашого брата, що тільки підлеглі нам брехати не мають права, а ми їм маємо! Як був до війни журналістом, не помічав цього за людьми? — І, не чекаючи відповіді, спитав у Синцова про те, про що вже не раз думав: — Що, коли, закінчивши операцію, підберемо на твоє місце іншого, а тебе — на стару стезю, до нашої армійської газети?

— Не хотів би цього, товаришу командуючий, — сказав Синцов. — Залишається моє попереднє прохання — в стрій!

— А чому не в газету? Війні вже кінець видно, а при демобілізації — дивлячись правді у вічі — навряд чи з своєю рукою в кадрах затримаєшся. Як і багатьом іншим, доведеться повертатися до довоєнного діла. Рано чи пізно…

— Разом з усіма — згоден, товаришу командуючий, а раніше за всіх — немає бажання!

— Немає, то й немає… А до війни, мабуть, думав, що так усе життя в газеті й сидітимеш, статті друкуватимеш?

— Не зовсім так, товаришу командуючий, до війни — чекали війни. На все життя вперед не думали!

— Теж правильно, звісна річ, — кивнув Серпілін і раптом сказав про себе: — А я от ніколи нічого не писав так, щоб потім надрукували. Тільки курс лекцій з тактики свого часу розмножили на цьому, ну, як його… — Він забув слово і шукав допомоги в Синцова.

— На ротаторі?

— Еге. Не знаю, де воно тепер. А може, на краще, якщо пропало. Після війни багато над чим з того, що до неї писалося, лише головою хитатимем… Ти дивись, який день сьогодні…

День справді після полудня видався на диво. Сонце, навіть схиляючись до заходу, світило так, ніби цьому дню, що почався шістнадцять годин тому, не буде кінця.

День був такий неймовірно довгий і стільки в ньому всього було, що навіть смерть Тализіна, яка в інший день довго здавалася б, що вона ось-ось сталася, вже відсунулась далеко назад, і згадки про неї стільки разів за день були перервані різними міркуваннями, наказами, повідомленнями, що теж здавалися вже давніми. Війна пішла далі й з кожною годиною все більше змушувала думати про інше, а не про те, загорнуте в плащ-палатку, що було раніше Тализіним…

Бойко просто з порога зустрів Серпіліна повідомленням, що міст наведено, а плацдарм за Дніпром Кирпичников дедалі розширює.

Звістка — найважливіша за день. Коли вже у Бойка відверта радість на обличчі — а це буває раз на рік за замовленням, — то й він чекав з нетерпінням! І, щоб якнайраніше одержати це донесення, протягом цілого дня, як безвідмовний насос, перекачував звідси, ззаду, туди, вперед, і техніку, і людей, і транспорт, і накази, й нагадування.

— Міст навів, а техніка пройшла в нього по тому мосту? — спитав Серпілін.

— Про це не доповів.

— Зв’яжися з ним, запитай.

— Навіщо його даремно од діла відвертати, Федоре Федоровичу, — заперечив Бойко. — І так ясно: коли навів міст, то й техніку по ньому переправляє.

— Тобі ясно, мені ясно, а може, комусь і неясно, — сказав Серпілін. — Накажи, щоб з’єднали. — І, поки з’єднували, спитав: — Із штабу фронту багато було дзвінків?

— Не смикали, все в нормі, — сказав Бойко. — Тільки останній дзвінок не дуже приємний. Перепитували, скільки полонених і скільки трофеїв за день. Мабуть, для підсумкового фронтового зведення хотіли б витиснути з нас якнайбільше. Не вистачає для ефекту.

— Що відповів?

— Відповів: скільки є— стільки є. Полонених можемо тільки взяти, народити не можемо.

— Нічого, — сказав Серпілін. — Ще не замкнули їх. Замкнемо — все наше буде!

Бойко взяв трубку. На проводі був Кирпичников.

— Самі говоритимете з ним? — затуливши трубку рукою, спитав Бойко.

— Сам.

На запитання «Що переправлено?» Кирпичников відповів:

— Два дивізіони важкої артилерії вже на тому березі, а третій на мосту.

— Коли так, інших запитань немає, — сказав Серпілін. — Залишилось подякувати тобі за міст. На командира окремого понтонно-мостового батальйону готуй подання до нагороди сьогодні ж. А то заберуть од нас і не дістане належного. Про інших самі не забудемо. Бажаю успіху.

Серпілін поклав трубку, але, перш ніж доповісти командуючому фронтом, наказав з’єднати себе з командиром лівофлангового корпусу Вороніним, у котрого сьогодні не був…

Розділ двадцятий

Коли наприкінці п’ятої доби білоруської битви командуючого групою армій «Центр» генерала-фельдмаршала Буша було знято з його поста, призначений замість нього фельдмаршал Модель одразу ж вилетів до Бобруйська, в штаб оточеної дев’ятої німецької армії, ще сподіваючись відвернути катастрофу.

За іронією долі рівно за три роки до цього, двадцять восьмого червня тисяча дев’ятсот сорок першого року, тоді ще не фельдмаршал, а генерал-лейтенант Модель, командир третьої танкової дивізії, прорвавши російський фронт, перший увірвався в той-таки Бобруйськ.

Тепер, через три роки, здійснивши свій ризикований політ до Бобруйська і насилу вибравшись звідти, Модель змушений був розпочати свою діяльність з наказів відступати, залишати міста і будь-якою ціною вириватися з оточення.

У наших військах того ранку, двадцять восьмого червня, ще не знали ні про заміну генерал-фельдмаршала Буша генерал-фельдмаршалом Моделем, ні про перші накази нового німецького командуючого.

Зате знали інше, цілком очевидне, що, прорвавши оборону німця, вже п’яту добу йдемо вперед по дванадцять-п’ятнадцять кілометрів на день і що німцеві доводиться скрутно. І оце почуття, що німцеві скрутно, поступово ставало загальним, згори донизу.

Серпілін, виїхавши вранці з командного пункту у війська, не лише пфділяв це почуття, яке в нього, як у командуючого армією, спиралося до того ж на величезну кількість різної інформації, а й був щасливий ним і відчував приплив упевненості, що й надалі все має піти якнайкраще. Треба тільки ні в якому разі не дати німцям відірватися. Це — найважливіше, навіть важливіше, ніж те, за скільки саме годин визволимо Могильов.

Учора ввечері одрізані в Могильові німці відхилили нашу пропозицію — здатися. Відповіли мовчанкою. А слідом за цим двічі пробували прорватися з Могильова спочатку Мінським, а потім Бобруйським шосе, які сідлала з заходу рухома група. Сьогодні можна було чекати й нових спроб вирватись, і дальшого затятого опору в самому місті.

Хоч командування фронтом і вимагало якнайшвидше скінчити з Могильовом, Серпілін міркував собі: якщо німці там, у Могильові, битимуться до кінця, то хоч би як ми старалися повністю ліквідувати їх у вуличних боях, може піти і день, і два. Місто є місто, а Могильов — місто губернське, і в ньому, особливо в центрі, багато й міцних старих будинків з товстими стінами, й підвалів, і всяких інших можливостей, щоб битися, — якби тільки була рішучість!

Лівофланговий корпус армії, сьогодні зранку продовжуючи наступати на Могильов, воював уже на околицях.

Там учора півдня сидів Серпілін, там залишався Захаров, туди ж таки зранку поїхав і Кузьмич. А Серпілін на світанку поїхав у свої два правофлангові корпуси, які після оточення Могильова поспішали тепер прямо на захід, на Друть і Березіну, слідом за відступаючими німецькими частинами, що залишились поза могильовським котлом.

Дуже хотілося швидше скінчити з Могильовом, але, якщо всю свою увагу приділимо цьому, а переслідувати німецькі частини на відході будемо мляво, можемо зробити послугу німцям, дамо їм сісти на такий зручний для оборони рубіж, як Березіна.

Могильов був для Серпіліна першим великим містом, яке вони визволяли в цій операції. Там оточені німці, і там їх треба буде брати в полон. Там успіх набирав відчутних обрисів, він начебто вже існував! Та хоч і кортіло побачити на власні очі зі спостережного пункту однієї з дивізій, як вриваємось у той самий Могильов, де ти починав війну, Серпілін усе-таки поїхав туди, де вважав себе потрібнішим — у корпуси до Миронова та Кирпичникова. Їхати туди треба було просто зранку, не гаючи часу.

Треба, бо йде шостий день важкої і трудомісткої операції, з форсуванням чотирьох річок. А попереду ще одна — Друть, а за нею ще одна — Березіна… І, незважаючи на весь свій порив і піднесений настрій, люди в отакій операції з кожним днем усе дужче стомлюються і недосипають. Не так уже й просто щоранку, як розвидніє, заводити ще на одну добу всю цю машину, котру при будь-якій кількості техніки все одно рухає вперед людська воля. Коли позаду вже кілька днів наступу, армії, як стомленій людині, важко одразу, зранку, ставати до роботи, їй треба заново розкачатися, розійтись, щоб поступово набрати швидкості…

Серпілін свідомо виїхав сьогодні дуже рано, звечора попередивши командирів обох корпусів. Хотів своєю присутністю вплинути на них, щоб раніше почали розкручувати машину наступу.

Трохи схитрував при цьому — сказав обом, що буде на п’яту ранку, а потім, приїхавши до першого, до Кирпичникова, подзвонив від нього Миронову, що буде пізніше.

Але й у Миронова тим часом машина була заведена, і він, вважаючи, що до нього з самого ранку приїде командуючий, діяв відповідно до цього.

Серпілін не перебільшував значення своєї присутності; за всім скрізь і всюди не простежиш — і не можна, і не треба, бо втома втомою, а сумлінних людей усе ж таки набагато більше, ніж несумлінних. А проте для користі справи не знехтував цього разу маленькою хитрістю.

А почав не з Миронова, а з Кирпичникова — і тому, що той, як і раніше, йшов швидше за всіх і міг перший вирватися до Друті, і тому, що уявляв собі настрій цього молодого й честолюбного командира корпусу, який першим завоював плацдарм за Дніпром, першим навів міст і пропустив через себе рухому групу, що відрізала Могильов. Усе це його успіхи, їх у нього не відбереш! Але загальний хід подій і загальна користь невблаганно вимагали спочатку забрати саме в цього командира корпусу, який діяв найкраще, одну дивізію для сусідньої армії, а потім змусили, не повертаючи в обхід Могильова, без перепочинку штовхати його корпус уперед, на захід. І якщо дивитися по карті, виходило, що він начебто вже непричетний до визволення Могильова, хоч напочатку зіграв у цьому першу скрипку!

Серпілін відчував не лише необхідність, а й особисту потребу побувати в Кирпичникова, переконати його, що тепер нам найважливіше форсувати Друть і, не спиняючись, іти до Березіни, — Могильов у нас і так у кишені!

Німець, котрий у Могильові, тепер не втече, а ось той, що просто перед ним, Кирпичниковим, може втекти. І якщо корпус сьогодні, на хвості в німця, вийде до Друті, то Кирпичников знову зробить цим основне діло, як зробив його два дні тому, коли перший вийшов до Дніпра.

Що наказано, Кирпичников і так виконає! Але треба, щоб він до кінця зрозумів свою роль в операції: як був, так і лишається на головкому напрямі. Так і є, коли не думати, що кінчаємо війну в Могильові.

Ми на цьому не кінчаємо воювати, а якраз починаємо!

Саме так і висловився Серпілін, коли говорив з Кирпичниковим. Була в цій розмові, як і потім з Мироновим, ще одна тонкість. Запроваджене як правило після Курської дуги найменування частин за назвами міст, які вони визволяли, задовольняло законне бажання слави. Але тут була й своя складність. Оперативне мистецтво, яке зросло за час війни, здебільшого вимагало не брати міст у лоб, а обходити, оточувати, змушувати німця кидати їх.

І часом виходило, що саме той, хто відіграв основну роль — змусив німця квапливо кинути місто, — не потрапляв до наказу. А діставали найменування лише ті, що перші ввірвалися!

Формулювання: «Такі-то при сприянні таких-то…» — теж не завжди відповідало мірі зусиль. Бувало й так, що «сприяючі» виконували якраз найважчу роботу війни.

Правда й інше: на війні сьогодні — одному насіння, другому коріння, а завтра — навпаки! Та це не кожного втішить. І добре, що ці накази з найменуванням частин тепер дедалі докладніше опрацьовувались, якнайточнішо узгоджувалися з дійсним ходом справ і мірою праці.

Звичайно, в свідомості жителів — їхній визволитель той, кого першого зустріли! Та на війні добре знають, як часто бувають у міста й інші визволителі, які навіть не заходили до нього, навіть ні вулиць, ні околиць його не бачили, а без їхніх зусиль воно ніколи б не було визволене!

Серпілін не раз думав про це, інколи знаходячи в наказах похибки, а інколи радіючи з їх справедливості. Все це він виклав Кирпичникову, вже віддавши всі розпорядження, перед від’їздом, за склянкою чаю. Не хотів відкривати торгівлі, прямо обіцяти, що будуть твої дивізії могильовськими, хоч ти й опинився далеко від Могильова. Але міркування своє Кирпичникову висловив. І, тільки висловивши, відчув, як це до речі.

З Мироновим щодо цього було простіше. Менше було в ньому того честолюбного вогню, яким горів Кирпичников. І взагалі менше, ніж потрібно. Воював Миронов сумлінно, виконував накази беззастережно, з ним було простіше, ніж з Кирпичниковим. Та простіше — ще не завжди краще! Якщо будеш сам собі вважати, що з ким простіше, з тим і краще, — прогавиш… У Миронова при всіх його знаннях і сумлінності ретельність — лише на довжину одержаного наказу. А від Кирпичникова, при всіх його вадах, можна сподіватися, що, дійшовши до кінця наказу, не зупиниться, на свій риск піде далі.

Пробувши до полудня в корпусах Кирпичникова й Миронова і залишивши там командуючого артилерією армії довершувати розпочате, прискорювати просування артилерії до Березіни, Серпілін повернувся на південь і їхав тепер тим шляхом, яким ішла вчора, в обхід Могильова, рухома група армії.

Буває так, що, як командарм, відповідаючи за все, разом з тим за якусь частину цілого почував на собі подвійну відповідальність. Так було для Серпіліна і з цією рухомою групою. Він сам, на свій риск, наполіг створити її за незвичайно короткий час, уже в розпалі бою відкинувши побоювання, що вона не досить потужна своїм складом, — коли б чого не сталося! Сформував так, що на ділі, а не на папері була рухомою — вся до одного солдата — на колесах і гусеницях. Вірив, що в таких випадках — великий, як ломака, а дурний, як собака, малий червінчик, та дорогий! Сам учора вранці приїхав на плацдарм ввести її в прорив, ревно стежив за кожним її кроком, а тепер хотів особисто впевнитись, як виконано накази, які віддав учора ввечері, одержавши донесення про те, що німці намагаються прорватись.

Дізнавшись про ці спроби, він не завагався й не відмінив свого розпорядження корпусам Миронова та Кирпичникова — просуватись, як і просувалися, на захід, до Березіни. Не піддався і першому бажанню повернути ліворуч, у тил Могильова, хоча б одну з дивізій Миронова.

Не став плутати карти командирові корпусу, роздвоювати його увагу.

Але сто одинадцятій дивізії, яка залишилась у резерві армії й яку ще раніше, вдень, зрушив з плацдарму слідом за танкістами, наказав пришвидшити просування, стати позаду рухомої групи обличчям до Могильова і в разі чого теж вступити в бій.

Чуття підказувало, що німці не зіпхнуть танкістів ні з Мінського, ні з Бобруйського шосе. Та чуття чуттям, а береженого бог береже. Те, що візьмемо Могильов на кілька годин пізніше, ніж наказано, тільки-но візьмемо — спишеться. Тим більше, що, судячи з останньої розмови з Бойком перед від’їздом від Миронова, вже третина міста в наших руках. А от якщо дозволимо хоча б частині німців вирватися з Могильова, тут і сорому не збудешся, і сам собі не простиш!

Дивлячись на дорогу, якою вчора пройшла рухома група, можна було візуально перевіряти по ній учорашні донесення полковника Галчонка. Одне за одним на шляху поставало те, що було в них перелічено. Спочатку в око впало кілька спалених німецьких бронетранспортерів і три розбиті штурмові гармати «фердинанд» — перший німецький заслін, по якому вдарив Галчонок після того, як рвонув з плацдарму.

Потім на схилі пагорба з’явилась розбита, розтрощена танками позиція німецької протитанкової батареї. Одна покинута гармата стирчала хоботом догори, мов зенітка, інші були розкидані, перевернуті догори колесами. За ними простяглося поле, яким, не всидівши в окопах, почав відступати німецький піхотний заслін, що його застали танки просто на полі.

Ніхто нічого, звісна річ, ще не прибирав, усе так і лишилось, як було вчора вдень…

Далі, через проміжок на кілька кілометрів, дорогу захарастило те, що лишилося від німецької артилерійської колони, яку застигнуто на марші.

Ще через два кілометри доїхали до перехрестя з польовою дорогою, якою просувалися вчора на захід німецькі тили. Як доповідав Галчонок — близько ста машин, так вони й стояли на цілий кілометр уздовж цієї польової дороги — і до роздоріжжя, і після нього. Танки, мабуть, вийшли сюди віялом і разом ударили по всій колоні. Відкриті й криті грузовики, штабні автобуси й легкові машини — все згоріле й понівечене.

Колона була довга, але на роздоріжжі танки розчистили в пій прохід, розкидавши на боки рештки розбитих машин.

— Чи це не їхня похідна друкарня? — спитав Серпілін у Синцова, дивлячись на перевернений автобус, біля якого були розкидані ящики з свинцевими пластинками, що тьмяно поблискували.

— Так, набір валяється, — підтвердив Синцов.

— Запиши й подзвони потім до політвідділу, — може, їм згодиться. А то пропадає добро! — сказав Серпілін і знову скоса глянув на дорогу: на одному з грузовиків німці везли продовольство — в пилюці було розсипано рис, схожий на нерозталий град.

За роздоріжжям, на пагорбку, стояла розтрощена зенітна батарея. Тут німці встигли приготуватися, вели вогонь по танках прямою наводкою. Шлях рухомої групи і раніше був позначений нашими згорілими машинами.

Але їх було небагато, давалася взнаки раптовість удару.

А тут на якісь хвилини перевага раптовості, мабуть, виявилась за німецькими зенітками, — вони не розгубилися, — й ось результат: одразу чотири згорілі танки, скупчено, недалеко один від одного.

Усього, судячи з донесення Галчонка, до самого виходу на Бобруйське шосе рухома група втратила одинадцять машин. Не так багато, як зіставити з наслідками.

Але чотири з них укупі тут, перед цими зенітками!

Галчонок доповідав тільки про згорілі. Про пошкоджені поки що не доповідав. У таких випадках певний себе командир поспіху не виявляє. Вдасться відновити своїми силами — відновить, не вдасться — ще встигне повідомити.

Трапляються й, навпаки, любителі якнайшвидше і якнайголосніше послатися на свої втрати, щоб потім, у разі невдачі, лишився документ: зазнаю втрат, прошу допомоги, доповідав, не допомогли — от і зазнав невдачі! Та Галчонок до таких не належав.

Невдовзі мало показатись і шосе Могильов — Мінськ.

Зв’язавшись по рації з командиром сто одинадцятої дивізії, Серпілін наказав йому чекати себе на роздоріжжі, хотів вислухати особисте донесення. По радіо командир дивізії вже доповів, що вийшов у призначений район, але зіткнення з німцями ще не має.

Туди ж, до шосе Могильов — Мінськ, куди їхав Серпілін, просувалися різні господарства другого ешелону сто одинадцятої дивізії. Щойно поминули її медсанбат, а зараз випереджали колону грузовиків із снарядними ящиками. Коли везуть снаряди, то артилерія вже на позиціях.

Минувши розбитий міст, переїхали по руслу струмок, видерлись на розкришений гусеницями схил, проїхали ще метрів зі сто, і Серпілін наказав Гудкову спинитися.

Бронетранспортера з автоматниками не видно було.

— Поглянь, де вони там застряли, — з досадою сказав Серпілін.

Синцов вискочив з віліса й пішов дізнаватися.

Серпілін теж вийшов розім’яти затерплі ноги. Їздити з бронетранспортером він не любив, але після випадку з Тализіним доводилося брати.

Увечері того дня було одразу дві неприємні розмови на цю тему — і з Бойком, і з Захаровим.

Першу догану дістав від Бойка. За формою все було в межах припустимого при їхніх службових взаєминах, — Бойко взагалі ніколи не виходив за ці рамки, — а по суті все-таки догана від підлеглого.

— Товаришу командуючий, вважаю за свій обов’язок звернути вашу увагу на те, що сталося. Вважаю неправильним, що ви самі іноді ризикуєте своїм життям, хоч і немає тепер на те необхідності. Їздите з дивізії до дивізії через небезпечні ділянки за не досить ясної обстановки. А практичний результат не такий великий. Адже вам і в корпусі доповіли б про все те, що ви в дивізіях дізналися, без того, щоб ви наражали на небезпеку своє життя…

Говорив довго, це навіть було не схоже на нього.

Певно, нервував — начальству догани висловлювати не так уже й просто.

Слухаючи все це, Серпілін злився на Бойка, але поважав у ньому те, що стояло за його словами — рішучість виконати свій обов’язок хоч і ціною зіпсованих взаємин.

— Двічі за день зв’язок з вами втрачав, — додав Бойко.

— Щодо зв’язку — винен, виправлюсь.

— І дозвольте повторити, що на невиправданий риск ви не маєте права…

— Права мої мені відомі, — розізлений словами Бойка, різко почав Серпілін. Але, знову згадавши, як нелегко Бойку в його становищі висловлюватися з такою прямотою на таку слизьку тему, закінчив м’якше, ніж почав: — Права відомі, а от свої обов’язки якнайкраще виконати хочеться, як я звик їх розуміти. — І, потиснувши руку Бойку, додав — За прямоту вдячний, і на тому скінчимо.

Говорячи так, знав, що річ не лише в нещасті з Тализіним, а в тій внутрішній суперечці, яка існувала між ними. Бойко вважав, що командармові взагалі треба менше їздити й більше сидіти на командному пункті. Тоді й штабові буде легше працювати.

Серпілін розумів, що в цій суперечці в Бойка була своя правда. Небажання Бойка, щоб військами керували, поминаючи штаб армії, було зрозуміле, і Серпілін значною мірою зважав на це, тим більше, що сам колись у ролі начальника штабу армії спізнав незручності, коли дуже часто відсутній командарм. Та й те, що штаб армії працює злагоджено й роль його стала набагато більшою, ніж на початку війни, все це показує, що воюємо правильніше і вміліше.

Але, зважаючи на все це, він-таки не міг і в глибині душі не хотів переробляти себе. Відчував, що внаслідок його перебування у військах виникають деякі складності в роботі штабу, які він, правда, прагнув зменшити, весь час виходячи на зв’язок з Бойком. А разом з тим у цих поїздках не лише в корпуси, а й у дивізії, а траплялось — і полки, в цій атмосфері бою, у власному знанні всього того, що відбувається й на дорогах, якими їхав, і на передових командних та спостережних пунктах, було щось таке, без чого особисто він не міг би командувати армією, не міг би приймати цілком упевнених рішень.

Мабуть, інші можуть, а він не міг! І хоч де в чому поправляти себе можна, і він поправляв себе, але переробляти пізно. Є такі риси в характері, що їх коли переробиш, то втратиш упевненість у собі, станеш від цього тільки гірший, а не кращий.

Усе це було для нього зрозуміле і давно вирішене, тому він і не став пояснювати цього Бойкові, тим більше, що сам собі вважав: їздить сміливо, але акуратно, тому й живий-здоровий понині.

Розмова із Захаровим відбулася вже вночі, коли, повечерявши, на пропозицію Захарова пішли пройтися лісочком, де стояв КП.

Захаров узяв його під руку і сказав:

— Федоре Федоровичу, після сьогоднішнього подумав про тебе самого, що занадто ризикуєш, коли їздиш.

Серпілін усміхнувся, подумавши сам собі, що все-таки для командарма основний і постійний риск у тому, що він приймає рішення, від яких залежить успіх чи невдача всієї справи, а не в тому, що раптом сам ненароком заїде під кулі.

— Не ризикував і ризикувати не маю наміру, — сказав він уголос. — А взагалі риск на війні виключити неможливо. Тим більше в умовах переслідування противника.

— Неможливо, а хотілося б, — сказав Захаров. — Прошу тебе, зведи риск до мінімуму. Кажу так, бо відповідаю за тебе.

— Що означає — відповідаєш за мене? — неприязно спитав Серпілін.

— А оте й означає. Така вже моя посада! Чи, може, ти за мене відповідаєш? Адже не скажеш цього сам про себе. А я кажу, бо маю право, так воно й є. І по-братньому тебе попереджаю: або дружбі кінець, або від завтра, поки йде наступ і переслідування, без бронетранспортера не виїзди!

— Відстає він. З ним менше за день встигнеш.

— Досить і того, що встигаєш.

— Ти ж його не береш із собою?

— А я на нього не маю права, — сказав Захаров. — А тобі, командармові, за наказом дозволяється. А мені не дозволено! За буквою наказу ти його зобов’язаний з собою брати, а я не зобов’язаний.

— Гаразд. Не будемо про це, навіть безглуздо якось, — мовив Серпілін.

Йому стало ніяково від слів Захарова. Ніби й справді його життя може вважатися дорожчим за життя Захарова чи когось іншого. Ніби це може бути визначено наказом.

І хоч справді може бути визначено наказом, але думати так про себе самого не можна було.

Так з’явився цей бронетранспортер, що тепер нарешті подолав підйом і виїхав на пагорб.

Серпілін зачекав, поки Синцов добіг до віліса, невдоволено озирнувся на бронетранспортер і поїхав далі.

Уздовж дороги Могильов — Мінськ, до якої вони за кілька хвилин доїхали, ліс було вирубано кроків на сто в кожний бік. Причина ясна: партизани! Як німці не старалися тут, у Білорусії, примусити людей жити так, як потрібно було їм, німцям, а виходило навпаки — білоруси змушували німців, незважаючи на всю їхню силу, жити тут, у Білорусії, не так, як вони хотіли, і не так, як звикли. І ця схожа на просіку дорога була одним із слідів нещадної трирічної суперечки.

Серпілін наказав зупинитися. За хвилину поруч зупинився віліс командира сто одинадцятої Артем’єва.

— Пробачте, товаришу командуючий! Чекав, як наказано, а потім бачу, вас немає, з’їздив до другого путівця, на роздоріжжя — і спізнишся.

— Не ти спізнився, а я спізнився, — сказав Серпілін, кивнувши на бронетранспортера. — Оця дурепа затримала!

— Може, до нас у штаб? Ми тут близько, — запропонував Артем’єв.

— Часу обмаль. Тут поговоримо.

Серпілін озирнувся й побачив збиту з молодих берізок альтанку, під нею стіл з березових обаполів і три березові лавки.

— Видно, в них тут зупинка транспорту була, — сказав він з тим почуттям досади, яке охоплювало всіх у армії, від малого до старого, хто бачив різні німецькі витівки з березою.

Артем’єв доповів, що, ставши за рухомою групою, перекрив двома стрілецькими та двома артилерійськими полками обоє шосе — і Мінське, й Бобруйське; основні сили розвернув лицем на схід, до Могильова, а два батальйони — лицем на захід на той випадок, коли німці спробують деблокувати свої оточені в Могильові війська.

Артилерію, якщо буде потрібно, можна всю повернути і на схід, і на захід, залежно від обстановки…

— Усе правильно, — схвалив Серпілін. — Перестрахуватися треба! Правда, авіатори з. ранку повідомляють, що ніяких ознак руху німців до Могильова немає. Але місця тут лісові, сховатися від авіації є де. До речі, — спитав раптом Серпілін, — як у вас із позначенням переднього краю? Ракети, дими й таке інше? Щоб свої штурмовики вас тут не стукнули, як учора в Нестеренка.

Усупереч заведеному порядку, позначати для авіації сигналами з землі лише той рубіж, на якому основні частини, в дивізії у Нестеренка раптом почали давати ракети з другого ешелону. І медсанбат себе позначив, і якась госпрота себе позначила — всім раптом захотілося показати, де вони є. Як наслідок — заплутали шестірку штурмовиків, які, вважаючи за сигналами, що летять уже над німцями, рубонули по своїх. Довелося повторити як найсуворіший наказ по армії: щоб показували авіації своє місцезнаходження лише ті, хто йде попереду!

Артем’єв відповів, що наказ одержано, і доповів, як його виконують.

Серпілін спитав про наказ не тому, що мав сумнів, чи одержано його, а просто скористався своїм перебуванням у військах, щоб іще раз перевірити, як зрозуміли накази. Часом унизу неточно розуміють той чи інший наказ тому, що сам він неточний, — відданий без урахування обставин, очевидних унизу і неочевидних нагорі. Таке теж буває, і доводиться лаяти за це вже не підлеглих, а самого себе. Коли, звісно, вистачає почуття самокритики, яка в армії тим важка, що вимагати її від тебе нікому не дозволено, і, отже, вона цілком на твоєму сумлінні!

Роботи штурмовиків тут, на ділянці рухомої групи, сьогодні зранку не планували. Майже вся авіація фронту працювала на півночі, там, де, переслідуючи німців, ішли до Березіни правофлангові корпуси Кирпичникова і Миронова, а сюди її могли викликати тільки в разі критичного становища. Нічого не вдієш, над кожним солдатом по літаку все одно не буде…

— Як у вас, ще тихо? — спитав Серпілін.

— Тихо. Поки висувалися, чули, вже в темряві, звуки бою, а прийшли— все скінчилося. Самохідки й сапери без нас німця зупинили.

— На Бобруйському шосе проти ночі також намагався прорватися, знаєш про це?

— Знаю. Ільїн там разом з танкістами воював, одразу мені доповів.

— Отже, хоч тимчасово й підпорядкований іншим, тобі доповідати не забуває! З командиром рухомої групи зв’язок маєш?

— І зв’язок маю, і їздив до нього сьогодні. Познайомився й поле бою оглянув. Вони там, на Бобруйському, не менше, ніж тут, навергали.

— Про що з ним домовились?

— Домовились, щоб самохідний полк залишив переді мною тут, на цьому шосе. А там, на Бобруйському, попросив мене, щоб я щільніше підтримав артилерією. Вважає, що німець, мабуть, ще раз на Бобруйськ прориватиметься.

— Можливо! За словами полонених, у них штаб армії був там, у Бобруйську, — сказав Серпілін. — Де командир самохідного полку?

— Попереду, в лісі, кілометр звідси.

— Зв’язок маєш?

— Маю, — сказав Артем’єв. — Тільки треба назад повернутись, до мене на КП.

— Як маємо назад повертатися, краще вперед, — сказав Серпілін. — Тим більше — по телефону все-таки гірше видної Сідай у свого віліса, показуй дорогу, я за тобою. — І, обернувшись до Синцова, наказав — Синцов, сідай до полковника. — Помітив, що Синцов з Артем’євим перезирнулись, як добре знайомі люди, і згадав розмову напередодні наступу, що вони свояки. «Нехай проїдуться разом. При командармі не дуже поговориш!»

— Як живеться, Пашо? — спитав Синцов, сівши у віліса позаду Артем’єва.

— Поки що кепсько, — мовив Артем’єв. — Чи будемо діяти, невідомо. Може, й без нас обійдуться. Добре, хоч Ільїн учора повоював! Під чужою командою, а все-таки наш полк! Усе інше — нормально! Від Надії вчора листа одержав. Запитує про тебе — як поживаєш?

Синцов промовчав. Коли після повернення з Москви зустрівся випадково з Артем’євим, що приїздив до штабу армії, нічого, звісно, не сказав йому про те, що бачив у нього вдома. Навіть зрадів, що зустріч така коротка, менше довелося кривити душею.

І тепер, коли Артем’єв заговорив про Надю, Синцов був радий, що вони майже одразу завернули й зупинились у лісі.

Артем’єв вискочив і пішов назустріч Серпіліну.

Командир самохідного полку спав у наметі. Було чути, як його будять: «Вставайте, товаришу підполковник, командуючий прибув». Серпілін стояв перед наметом і чекав. Артем’єв поквапився пояснити, що командир самохідного полку не просто так валяється, а, мабуть, ліг, ослабнувши від втрати крові. Вчора йому осколком цілий клапоть з передпліччя видерло, глибоко, до кістки.

Підполковник вискочив з намету вдягнений і підперезаний, у шкірянці з польовими погонами. Проте гімнастерки під нею, здається, не було: надягнув просто на білизну.

Доповідаючи, насилу тримав руку біля козирка.

— Вільно, опустіть руку. Поранені, а в донесенні командира рухомої групи не читав про це! Ви йому не доповідали чи він мені?

Серпілін з насмішкуватим співчуттям дивився на підполковника: як викрутиться? Як би не відповів, усе одно погано! Сказати «не доповів» — взяти провину на себе.

А сказати «доповів», звалити на іншого — теж недобре!.

— Так точно! — дивлячись в обличчя Серпіліну, після секундного вагання відрубав підполковник.

Серпілін засміявсь і, скинувши вдавану суворість, сказав Артем’єву:

— На вигляд підполковник Гусєв з ніг не валиться, але там, по дорозі, я обігнав, підходить твій медсанбат. Надішли все-таки сюди, просто на позиції, Нікольського Павла Павловича. Він у вас і тепер?

Артем’єв підтвердив, що провідний хірург медсанбату той самий, що був при Серпіліні.

— Нехай огляне підполковника Гусєва і вирішить його долю. Бо в Гусєва за штатом у полку лікар один, і той, мабуть, у жмені в командира. Який висновок накаже йому написати Гусєв, такий і напише. А все інше, крім свого поранення, доповів точно? — не перестаючи усміхатися, запитав Серпілін у Гусєва. Йому подобався цей підполковник у шкірянці, молодий, певне, сміливий та беручкий, і, незважаючи на поранення, щасливий з того, що вчора зробив.

— Усе точно, товаришу командуючий!

— Тоді покажи на місцевості. Їхати було недалеко, до узлісся. Ліс кінчався, переходив у відкрите поле, на якому розігрався вчора ввечері бій з німцями. Сліди бою було видно. Оглядаючи поле, Серпілін налічив на ньому тринадцять підбитих німецьких танків і самохідок.

— А скільки німці у вас вивели з ладу?

— Сім машин, — сказав Гусєв. — П’ять безповоротно, а дві закінчуємо ремонтувати.

Серпілін згадав, як, проїжджаючи лісом, почув стукіт молота по залізу. Самохідники клепали розірвані гусениці.

— Учора попрацювали добре, — сказав Серпілін. — А сьогодні становище ваше ще міцніше. За спиною он яка сила! — Він кивнув на Артем’єва. — Але потрібна пильна увага. На лаврах не спочивати.

— Зовсім ні. Сам не знаю, як заснув, товаришу командуючий. Винен! — зніяковілий Гусєв сприйняв слова «пильна» і «спочивати» на свій особистий рахунок.

— Що поспав, навпаки, правильно. Тим паче після поранення. Я не про це, а про дальше спостереження за противником.

Коли повернулись на роздоріжжя, Артем’єв попросив дозволу супроводити Серпіліна до танкістів, але Серпілін не дозволив, сказав: «Залишся».

Галчонок, зустрівши Серпіліна, доповів про втрати, завдані противникові, про свої втрати, тепер уже відчутні, й підтвердив, що зв’язок і взаємодія з командиром сто одинадцятої стрілецької дивізії налагоджені й на випадок подальших дій усе особисто погоджено.

Наприкінці доповів, що правофланговий батальйон доданого йому стрілецького полку перебуває на південь від шосе Бобруйськ — Могильов, у ліктьовому зв’язку з тисяча сорок четвертим стрілецьким полком сусідньої армії. Тепер кільце навколо Могильова повне.

— Домовилися з сусідом, що стик з ним не лише він, а й ми страхуємо. У нас все-таки коробочки, — сказав Галчонок про свої танки.

За ранок він просунув свої танки й піхоту, і поле вчорашнього бою залишилось у нього позаду. Картина поразки німців і тут була майже та сама, що й на шосе Могильов — Мінськ. Тільки підбитих німецьких танків і самохідок, розкиданих на ширшому просторі, ніж там, не видно було всіх одразу.

— В них, у самому Могильові, вважаємо до двох дивізій, — сказав Серпілін, — одна з них танкова. Крім того, кілька самохідних дивізіонів та інші додані частини.

Що, коли всією цією силою на тебе натиснуть? — для перевірки запитав Серпілін, хоч знав — усією силою німці вже не наваляться: дуже загрузли там, у Могильові.

Галчонок пояснив, що частину танків зарито на позиціях, зручних для ведення вогню, а частина стоїть за лісом, у резерві. Піхота окопується попереду, понад узліссям. Полкові гармати стоять на прямій наводці, а від артилерійського стодвадцятидвохміліметрового полку сидить попереду спостерігач, який зранку вже робив пристрілку по можливих напрямах руху німців.

— Шосе замінували?

— Замінували, товаришу командуючий. Не на передньому краї, а вглибині. Якщо підуть просто по шосе — спершу пропустимо, а потім, коли на міни наскочать, відкриємо вогонь із засідок, з двох боків. У борти битимемо.

Вислухавши все це, Серпілін поїхав лісом, через який петляла від дерева до дерева ледь наїжджена колія.

Три роки тому він їздив цими самими місцями, не вілісом, а конем, — машини, як командир полку, тоді не мав. Бої точилися далі на захід, на Березіні, а їхній дивізії було наказано заздалегідь зайняти оборону навколо Могильова. І вони разом з покійним командиром дивізії Зайчиковим вибирали тут позиції…

Колія вивела до спостережного пункту Галчонка. Між дерев почався спершу мілкий, а далі глибший хід сполучення, яким вийшли на узлісся, до окопу, прикритого дрібним чагарником. Так його й викопали, щоб прикрився цим чагарником. Усе зробили грамотно. Розсунувши кущі, Серпілін оглянув перед себе довге, на дві версти поле, що колосилося тоді житом, а тепер поросло бур’яном, праворуч і ліворуч від нього під кутом сходились до Могильова Бобруйське шосе й залізниця. І коли побачив, як щось темніє вдалині, мабуть, зруйнована будка обхідника, а ще далі до Могильова височить башта елеватора, — спогади з такою силою заволоділи ним, що у відповідь на якесь пояснення, зроблене Галчонком, сказав:

— Стривай… — і ще довго мовчки стояв у окопі.

Справи йшли добре, а в душі переверталося щось важке, ніби все не дожите, не додумане тоді, в сорок першому році, доживало своє життя тепер…

Узявши з рук Синцова бінокль і навівши його на елеватор, він побачив пробоїни від снарядів; вони були вже тоді, в сорок першому, в перший день бою. Артилеристи влаштували на елеваторі спостережний пункт і, незважаючи на прямі влучання, так і сиділи там до кінця.

Він перевів бінокль на будку обхідника, від якої залишилась купа цегли, а потім ще далі праворуч — на бугорни там, на гребені пагорба, де вгадувались козирки старих окопів — його тодішніх окопів, а за ними темнів дубовий гай.

Усе було на цьому полі, майже як тоді. Бракувало тільки спалених німецьких танків та бронетранспортерів, що стояли тоді на ньому, їх німці прибрали. «Своє вони завжди прибирають, — із злістю подумав Серпілін. — Наших коробочок, що їх вони спалили в сорок першому, хоч їм і потрібен залізний брухт, за всю війну так і не прибрали. А свої одразу геть з очей! Ніби ми тоді так нічого в них і не спалили!»

І ще чогось не було на цьому полі. Чогось такого, чого вже не повернеш назад. Тебе самого, яким ти був тоді, і тих, хто був з тобою. Може, вони й є десь, та тільки не тут. Хоч і тут є один. Не твій, але той, хто став тоді твоїм.

Картаючи себе останніми днями за те, що взяв Синцова в ад’ютанти, Серпілін тепер радів з того, що ця людина поруч.

— На подивись! — відірвався він од бінокля й віддав Синцову.

Синцов довго дивився в бінокль. Надто довго для ад’ютанта, якому командуючий передав бінокль, щоб теж поглянув. Галчонок докірливо зиркнув на Синцова і, знявши зі своїх широких грудей, простягнув Серпіліну власний бінокль.

Та Серпілін зупинив його. Серпіліну не здавалося, що Синцов занадто довго дивиться туди, в бік Могильова, на це поле.

— Як, упізнав? — спитав він, коли Синцов опустив бінокль.

— Упізнав.

— Та сама позиція, лише в перевернутому вигляді.

Могильов не позаду, а попереду, а німці не ввійти в нього хочуть, а вийти з нього!

— Сьогодні, товаришу командуючий, начебто й вийти не хочуть! Чуємо цілий ранок, як там, у Могильові, бій гримить, а тут у нас тихо, — сказав Галчонок. — Дозвольте запропонувати сніданок? Позавчора обіцяли, якщо виконаємо завдання, покуштувати танкістського хліба-солі.

Серпілін поглянув на годинника.

— Відмовитись не можу, але нашвидку. Я до вас і так протизаконний гак зробив.

Він кивнув у бік канонади, що долинала з Могильова, і обернувся до Синцова:

— Збігай повідом по рації, де перебуваємо і що зараз вирушаєм назад, на КП армії. Повідомиш — повертайся.

Запрошую від імені полковника до сніданку.

Вони підійшли до намету, запона якого була піднята, щоб провівало.

— Ну й меткі ви люди, танкісти, — сказав Серпілін, побачивши, що біля намету до сосни прибито умивальника й на цвяху висить рушник.

Він, засукавши рукава, розстебнув комір гімнастерки, помив руки, обличчя й шию і, хлюпнувши за комір дві пригорщі холодної води, з насолодою відчуваючи, як вона цівкою побігла по хребту, подумав про себе: «Отак воно, живий і здоровий повернувся сюди через три роки, і не з полком, а з армією, з такою силою в руках, про яку тоді й мріяти не смів!»

Про метку вдачу танкістів довелося ще раз згадати, коли ввійшли до намету, — на лавах обабіч столу лежали м’які автомобільні сидіння.

— Трофейні?

Галчонок кивнув.

— Трофеїв багато, товаришу командуючий, тільки немає коли ними займатися. Ішли не затримуючись.

— Нічого. Ви не затримувались, інші затримаються.

І розкуркулять все, що ви не встигли, та ще як свої трофеї вдруге запишуть!

— Суп їстимете, товаришу командуючий? — спитав Галчонок. — Учора сухим пайком видали, а сьогодні суп зварили.

— Для себе чи для всього війська?

— Для всього війська.

— Тоді покуштую, чим військо годують. Але спершу наллємо. Хоч сніданок, а не вечеря, та коли хліб-сіль — зробимо виняток.

— Можна вважати, що вечеряємо, товаришу командуючий, — сказав Галчонок. — Учора провоювали, довелось на ранок одкласти.

— Доповів, де перебуваємо? — запитав Серпілін у Синцова, що спинився біля намету.

— Так точно. Повідомив, що зараз вирушаємо.

— Покривимо душею на п’ятнадцять хвилин, не більше, — мовив Серпілін. І, показавши очима на четвертий прибор, спитав Галчонка — А це для кого?

— Командир стрілецького полку має повернутися.

Поїхав на стик із сусідом, погодити взаємодії, та чомусь затримався.

— А може, він там на радощах, що дві армії з’єднались, як ми з тобою, погоджує? — кивнув на флягу Серпілін.

— Не схоже на нього, товаришу командуючий.

— А на нас схоже? — всміхнувся Серпілін. — Гаразд, більше копи лиха не буде, налий по півсклянки! — І, обернувшись до Синцова, кивнув — Сідай.

Галчонок налив рівно по півсклянки, не перелив. Як сказано, так і зроблено. Серпілін хотів був сказати, що є подвійна причина випити: і те, що рухома частина виконала завдання, і те, що він сам повернувся туди, де починав війну. Але говорити про це не став. Кожний десь починав війну і пам’ятає свій початок.

Він випив за успіх рухомої групи і, обчистивши круте яйце і вмокнувши його в крупну сіль, закусив. Од випитої горілки захотілось потягтися. А ще краще б лягти під сосною, видивляючись крізь віти в небо і забувши, хто ти і що тобі треба за хвилину робити.

— Щойно привітав командира рухомої групи з виконанням завдання, — сказав Серпілін, коли, спізнившись, з’явився Ільїн. — Сідай! По другій не будемо, а першу, якщо до цього не приймав, прийми.

— Дякую, товаришу командуючий, не п’ю. Обіцянку дав.

— Кому?

— Сам собі.

— Як там, на стику? А ти не доповідай — за столом сидимо. Просто розкажи.

Проте Ільїн, за своєю звичкою, не міг не доповісти.

Доповів і номер дивізії, й номер того полку сусідньої армії, з яким зійшовся, і прізвище та звання командира дивізії й командира полку, і точні координати, — де саме проходить стик, і які заходи спільно вжиті, щоб стик був надійний, оскільки напрям усе-таки танконебезпечний, і як перекрили цю польову дорогу вогнем з двох боків, унакладку.

— Отже, силами двох армій цей путівець обороняєте, — всміхнувся Серпілін. — Тим-то й затримався!

— Не люблю стиків, товаришу командуючий, — сказав Ільїн. — Половина неприємностей на стиках. «Ось вони, молоді командири полків, — подумав Серпілін, із приємністю дивлячись на Ільїна. — Швидко посуває людей війна. Добре, якби довоював і нічим не зачепило. Багатообіцяючий!»

— Уже не пригадую, ти був поранений? — спитав Серпілін Ільїна.

— Жодного разу не був, товаришу командуючий.

— От правильно, оце я й згадав. Щось у тобі таке незвичайне, про що мені казали. Четвертий рік воюєш і жодного разу не поранений. З якого ти року?

— З дев’ятнадцятого, товаришу командуючий, — невдоволено сказав Ільїн.

У душі пишаючись своєю молодістю, він не любив, коли про неї говорили інші, йому здавалося, що це ніби дає підставу для сумніву щодо його воєнної досвідченості.

Здалось і тепер, коли Серпілін, почувши його відповідь, про щось задумався.

Та Серпілін задумався зовсім не про воєнну досвідченість Ільїна. А згадав про свого сина, котрий був старший за Ільїна і, коли б він був живий, йому було б тепер не двадцять п’ять, як Ільїну, а двадцять дев’ять.

— А ви з якого? — спитав він, обернувшись до Галчонка.

Щось заважало йому, щойно дізнавшись про вік Ільїна, запитувати про це саме на «ти» вже немолодого чоловіка.

— З четвертого.

— Де війну почали?

— На Південно-Західному, від кордону, від Володимира-Волинського до Прип’яті відходили з боями, — сказав Галчонок з відтінком гордості: не відступали, а відходили з боями… «Так воно й було», — пригадав Серпілін. Йому довелося чути від тих, хто воював там, на північній ділянці Південно-Західного фронту, що вони до самої Прип’яті відходили тільки за наказом.

— У складі П’ятої армії? — спитав він.

— У П’ятій.

— А родом звідки?

— А тут недалеко, — мотнув головою Галчонок, наче народився десь у цьому лісі. — Сьогодні зведення передавали, що вчора на Мінському напрямі взяли станцію Бобр… Я саме звідти. Між Бобром і Крупками на роз’їзді народився. Батько колійним обхідником був. Там і жили. Спершу на роз’їзді, а потім у Крупках.

— А де тепер батьки? — спитав Серпілін.

— Не знаю. Коли війна почалась, у Крупках залишались…

Галчонок сказав це спокійно, наче не хотів дати волю почуттям, які вже нічому не могли ні зарадити, ні зашкодити. Випустити чи не випустити німців з Могильова — залежало від нього. А чи залишаться живими там, у Крупках, його батько й мати, не залежало.

— Нам же як, — після мовчанки з ноткою самоосуду в голосі мовив Галчонок. — Один рік відпустки не дали, другий — не дали, а на третій — куди путівку одержав, туди і гайнув. Так усе й одкладав. З тридцять шостого року батьків не бачив. Учора, коли через німців ішли, одного хлопця — він розвідникам дорогу показував — узяв до себе в машину. Тринадцять років хлопцеві. Чого тільки від нього не наслухався, що тут німці коїли…

Він зітхнув. Незважаючи на його спокій, відчувалося, що тривога за батька й матір невідступно гризе цього сильного й упевненого в собі чоловіка. Їм на той час принесли по півказанка супу.

— Добрий суп зварили, — сказав Серпілін.

— Охолов трохи, — куштуючи суп, сказав Галчонок.

Серпілін глянув на годинника. П’ятнадцять хвилин, які він призначив собі на сніданок, промайнули вже. Чай пити немає коли, а суп хоч і прохолов, але смачний — доведеться попрацювати над казанком, поки дно побачиш.

Снаряд розірвався близько, в лісі, з тріском і гулом.

Перший снаряд від несподіванки завжди гучніший за інші, і здається, що вибухнув ближче, ніж це є насправді.

Наступні три чи чотири вибухнули вже далі. А коли й не набагато далі, все одно тихіше, бо вже не так несподівано.

Як це буває з людьми, в яких раптом виникає одразу кілька обов’язків і які пам’ятають про кожний з них, сталася коротка заминка.

Початок обстрілу означав нову спробу німців прорватися, і Галчонкові треба було негайно вживати заходів.

Але поруч у наметі перебував командарм, і треба було потурбуватися про його безпеку. Вибухи віддалялись, але могли й знову наблизитись.

— Товаришу командуючий, пропоную, поки обстріл, сховатися в моєму танку. Він за сто метрів.

— Аякже! — сказав Серпілін. — Ходімо на СП!

Серпілін ішов швидко, але Синцов через кілька кроків оббіг його і пішов попереду. Безглузде бажання, з яким часто стикаєшся на війні, — хочуть у хвилину небезпеки затулити собою старшого начальника, опинитися між ним і противником, забуваючи, що міна чи снаряд з таким самим успіхом можуть вибухнути позаду. Та про це згадують потім, а інстинкт діє одразу.

— Синцов! — невдоволено гукнув Серпілін. — Не крутись під ногами! Не в атаку йдемо!

Але Синцов, наче не почувши, йшов усе попереду нього аж до самого ходу сполучення, що виводив до окопу спостережного пункту.

Звідси було добре видно все, що відбувалося попереду.

Точніше, початок того, що мало розгорнутися на цьому полі, між дубовим гаєм, що темнів там, на пологому пагорку, і цим лісом. Зараз, під прикриттям артилерійського вогню, що перекочувався вздовж узлісся, звідти, і просто з дубового гаю, і ліворуч від нього, за насипом залізниці, і праворуч на шосе розверталися німецькі танки й штурмові гармати. Позаду них з’явились бронетранспортери і лави піхоти.

З однієї точки, навіть такої вигідної, як ця, не побачиш усього. Частину панорами закривали зліва й справа складки місцевості, але в трикутнику між шосе і залізницею, що розширювався сюди і звужувався до Могильова, в полі зору одразу опинилося близько двадцяти танків і самохідок.

Мабуть, не менше їх було і ліворуч, і праворуч, за пагорбами. Деякі з них то з’являлися, то зникали з очей.

Судячи з інтенсивності артилерійського вогню, німці не шкодували снарядів.

Розриви знову почали наближатися. Кілька снарядів пройшли над головою. Ззаду в лісі пролупав гучний вибух.

— Чи не твій танк, куди мене запрошував? — з деяким зусиллям, бо над головою знову просвистіло, пожартував Серпілін.

— Не мій, — похмуро сказав Галчонок. — Мій там, ліворуч, стоїть.

— Доповідайте по рації в армію. І штурмову авіацію викличте. Авіатор з вами?

— Зі мною.

— В усьому іншому дійте за розробленим вами планом, від мене додаткових наказів не чекайте, — сказав Серпілін, прагнучи швидше порушити ту скутість, що була викликана його присутністю і побоюванням за його життя. — Працюйте, — вже сердито додав він. Не сказав, а гримнув, бо саме це й треба було зробити! І, не звертаючи більше уваги ні на Галчонка, ні на Ільїна, ретельно навів бінокль і дивився туди, де, чимраз збільшуючись, посувалися німецькі танки й штурмові гармати.

Йому було не чуже почуття небезпеки, яке з особливою гостротою далося взнаки, коли позаду вдарило прямим влучанням чи то в танк, чи то в машину. Це почуття небезпеки й почуття розпочатого бою завжди вимагали від нього дій. Але та дія, до якої саме тепер, у ці перші хвилини, він повинен був вдатися, полягала саме в бездіяльності, в тому, щоб своєю присутністю не перешкодити людям якнайшвидше почати робити все те, що вени мали зробити. Подолавши в собі потребу самому розпоряджатися, що інстинктивно виникає в таку мить у людини, яка звикла командувати, він спостерігав, не втручаючись у наперед обмірковані дії своїх підлеглих.

Він стояв у окопі, розставивши ноги, вперши лікті в бруствер, відчуваючи ними прохолоду вогкуватої, тільки недавно, вночі, викиданої землі, і стежив у бінокль за німцями, а люди, звільнені від потреби питати й чекати його наказів, швидко й старанно робили своє діло, до якого вони досить добре підготувались, хоча, як би ти не приготувався, перші хвилини бою, перші близькі розриви все одно збуджують нерви, і ця нервозність переборюється лише діяльністю, лише низкою передбачених і не передбачених заздалегідь, проте необхідних вчинків.

Ця діяльність уже давала перші наслідки. Праворуч, з узлісся, по німецьких танках вели вогонь дві полкові гармати, а ще далі праворуч — ціла батарея.

Ззаду, з глибини, вже почали пристрілку по німецьких батареях наші стодвадцятидвохміліметрові гармати.

Вчора під час нічного бою в німців ішли тільки танки й самохідки, німецька артилерія не виказала себе, і тому її не засікли. Засікали тепер. Били не по танках, а саме по вогневих позиціях німців, щоб задушити німецьку артилерію, залишити танки без підтримки.

Розриви там, у глибині в німців, іноді було видно, а іноді лише чутно. Снаряди падали за дубовим гаєм.

Колись у Серпіліна стояв там на вогневих позиціях один дивізіон. Певне, й німці обрали саме це місце. І тепер їх там шукають, намагаються накрити.

А двома гарматами ведуть вогонь по елеватору, запідозрили, що там німецькі спостерігачі. Цілком можливо, що й так! Але поки що снаряди лягають то ліворуч, то праворуч, знову ліворуч, знову праворуч. Ось нарешті один влучив у башту і ще один — униз, під корінь. «Непогано», — схвально подумав Серпілін.

А полкові гармати все б’ють по танках, але дистанція ще велика, і хоч, мабуть, є і влучання, та поки що безрезультатні. Задимів тільки один танк. А німецька артилерія, хоч тепер уже засікли її вогневі позиції й б’ють по них, ще й досі веде вогонь, обробляє наш передній край. Правильно відчуває, що десь тут і піхота закопалась, і танки стоять. Хоче приголомшити, підготувати грунт для прориву, який своїм вістрям піде, очевидно, по дорозі.

— Синцов, — одірвався від бінокля Серпілін, — біжи до вілісів. Скажи, щоб не сиділи по машинах у готовності номер один, а сховалися. Бо стукне дурний снаряд — і тільки їх і бачили! Але дуже далеко хай теж не розповзаються. Тільки-но тут проясниться, поїдемо.

— Може, по рації повідомити, товаришу командуючий? — спитав Синцов.

— Кого і про що? Що бій зав’язався, вже доповіли.

А що ми з тобою тут перебуваємо — рятуйте наші душі! — поки що немає причин! Біжи й повертайся.

Серпілін провів очима Синцова, що побіг ходом сполучення, і всміхнувся. Йому самому спало на думку додатково, ще й по своїй рації, зв’язатися з авіаторами. Але подумав і відмовився від цієї думки. Було в ній щось неприємне йому: «Побачив, як повзуть на тебе німецькі танки й штурмові гармати, попав під вогонь артилерії — і дублюєш уже зроблене, квапишся скоріше побачити над головою штурмовиків, щоб вони тебе прикрили!»

А там, попереду, німецькі танки й штурмові гармати все наближались і наближались не стріляючи. Колись, було, починали стріляти раніше, поспішали ще здалеку примусити нас здригнутися!

А тепер поки що не стріляли, давали викладатися артилерії; а самі берегли снаряди для близької дистанції, щоб під прикриттям вогню артилерії підійти впритул і розтрощити все живе.

Але й наші також з танків, поставлених у лісі в засідках, вогню поки що не ведуть, не виказують себе. Теж витримують характер, хочуть підпустити ближче.

А артилерія лупцює по німецьких позиціях щосили — два дивізіони б’ють! Третього поки що не чути, а два б’ють! І німецький вогонь слабшає. Або розбили їх батареї, або змусили міняти позиції.

— Товаришу командуючий! Дозвольте доповісти!

Серпілін опустив бінокль і обернувся до Галчонка.

Галчонок доповів, що артилеристи стріляють двома дивізіонами по вогневих позиціях німців, а третій дивізіон переміщується. Зважаючи на те, що німці все ж таки кинули в бій чимало техніки, командир сто одинадцятої дивізії наказав цьому дивізіону негайно стати на пряму наводку за спиною в танкістів на шосе Могильов — Бобруйськ, на випадок, якщо частина німецьких танків і самохідок прорветься далі. І дивізіон «ересів» перекидає — бити по живій силі.

— Отже, не покладається на тебе, що ти німців стримаєш?

Галчонок ледь помітно знизав під шкірянкою плечима. Хоч і сподівався сам стримати німців, але дії командира дивізії теж вважав правильними. Не став запевняти командуючого, що стримає сам, як зробив би на його місці інший, а доповідав далі. Доповів, що рубіж за шістсот метрів звідси пристріляно сьогодні перед світанком двома дивізіонами і, тільки-но німці підійдуть до нього, артилерія перенесе свій вогонь туди.

— Товаришу командуючий! — після короткої паузи сказав Галчонок, і повіка в нього помітно сіпнулась!

Здавалося, не може на такому обличчі сіпнутися повіка, а сіпнулась! Як видно, його все-таки нервувала присутність тут, в окопі, командуючого армією. — Ми наказ виконаємо. А вас усе ж таки прошу сісти в мій танк і поїхати на командний пункт сто одинадцятої дивізії.

І командир дивізії теж вас просить! Там усе: і засоби зв’язку, і видно також… — невпевнено додав Галчонок, усвідомлюючи, що каже неправду і що командуючий розуміє це.

— Діда лисого звідти видно! — заперечив Серпілін. — Танк мені твій не потрібен, у мене свій бронетранспортер є. Якщо драпати почнете й нічого іншого не залишиться, знайду на чому. А якщо драпати не думаєте, куди ж я від такого бою поїду? Окоп у тебе добрячий, наказ обіцяєш виконати, куди ж мені від тебе їхати?

Навіщо? — спитав Серпілін. І додав серйозно й спокійно: — Не можу зараз від тебе поїхати, сам повинен розуміти. Як тільки зламаєш бій на свою користь, одразу поїду. Доробляй без мене!

— Вважаю, впораємося, — сказав Галчонок. — Авіацію викликали й дістали підтвердження.

— Усе правильно, — погодився Серпілін. — Одне неправильно: що суп я не досьорбав, злякався.

— Можна сюди?..

— А ось і почали! — не дослухавши запитання, вигукнув Серпілін.

Високо над їхніми головами просвистіла випущена з німецької танкової гармати болванка і, зачепившись десь ззаду, в лісі, за дерево, заскімлила, ніби там, за спиною, вдарили по якомусь велетенському ксилофону.

Слідом за цією болванкою, вже не над головами, а праворуч, ближче до шосе, почали вибухати осколкові снаряди.

— І тим, і сим гатить, — сказав Серпілін. — А ви коли почнете?

— Як тільки перетнуть, — Галчонок показав на невисоку смужку чи то чагарника, чи то бур’яну на старій межі, — почнемо одразу з усіх видів зброї. А праворуч залишимо їм коридор, нехай втягнуться, дійдуть до наших мін. А як зупиняться, кинджальним вогнем з двох боків.

— Іди командуй, — сказав Серпілін, подумавши: «Подивимось, як ти все це розіграєш, на скільки в тебе нервів вистачить. Справа не проста!»

Галчонок пішов, а Серпілін знову дививсь на німецькі танки й самохідки, що наближалися.

Досі вони маневрували, повзали по місцевості, очікуючи піхоту, боячись, щоб її не одрубали від них вогнем.

А тепер, коли й бронетранспортери, й піхота, що лавами йшла між ними, підтяглись, танки просувалися швидкими короткими ривками, зупинялись, стріляли, робили ривок уперед і знову стріляли.

Спершу здавалося, що основна маса їх прямує просто в лоб, між шосе і залізницею, а тепер вони скупчувалися до Бобруйського шосе, праворуч від спостережного пункту, на якому перебував Серпілін. «Усе-таки близько, — подумав він і ще раз повторив подумки — Близько вже!»

І в цьому подумки сказаному «вже», хоч-не-хоч бриніло почуття страху.

Перебуваючи на війні в різній обстановці і на різних посадах, до чогось звикаєш, а від чогось одвикаєш. І від того, свідком чого ставав зараз Серпілін, він останнім часом усе-таки одвик. Так близько від себе бачити німецькі танки йому не доводилося з Курської дуги. Тоді атака застала його на спостережному пункті дивізії, і він теж не поїхав звідти. Командуючий не шукає для себе небезпеки, це було б безглуздо й шкідливо для справи! Та майже щоденні поїздки у війська допомагають розуміти підлеглих. То тут, то там нагадують тобі самому, що таке небезпека.

Людина, яка не знає або вважає, що вона не знає страху смерті, не може розумно керувати військами. Не відчуваючи страху смерті сама, вона не знатиме, що можна й чого не можна вимагати від підлеглого. А коли наказуєш, треба знати, яке місце має страх при виконанні твого наказу.

Перебільшуючи значення цього страху, мирячись з ним у підлеглому, не вимагатимеш від нього того, що зобов’язаний і можеш вимагати. А применшуючи, вимагатимеш зайвого, нездійсненного і, отже, марного.

Приблизно такий вигляд мали б думки Серпіліна, що охопили його в останні дві чи три хвилини, поки він спостерігав дедалі швидший рух німецьких танків, якби можна було вишикувати їх, ті думки.

Але вишикувати їх у такій послідовності не було змоги, бо його думки про те, що можна й чого не можна вимагати від людини на війні, переривалися власним відчуттям дедалі більшої небезпеки, що його, заглушаючи в собі, зазнав Серпілін, побачивши, як наближаються й наближаються танки й самохідки.

— Товаришу командуючий, ваш наказ виконав.

Це повернувся ходом сполучення Синцов.

— Рація ціла?

— Усе гаразд.

— А люди?

— Теж.

Синцов відповідав, а сам напружено дивився вперед, на німецькі танки.

— Товаришу командуючий, — раптом сказав Синцов, — вам принесли…

Серпілін спершу не зрозумів — виявляється, за спиною в Синцова стояв Галчонків ординарець з казанком.

Казанок було накрито перевернутою кришкою, на кришці лежали ложка й хліб. Ординарець стояв, тримаючи в руках казанок, і обличчя в нього було таке саме напружене, як і в Синцова. А очі хоч і дивились на Серпіліна, але все одно насправді дивилися крізь нього, туди, в поле, на німецькі танки…

— Поставте, — сказав Серпілін, подумки вилаявши Галчонка за те, що не зрозумів жарту.

Ординарець поставив казанок в утрамбовану земляну пічурку.

— Дякую, йдіть, — сказав Серпілін.

І той повернувся кругом, пішов, але пішов так, ніби й тепер, ідучи ходом сполучення, спиною до німецьких танків, усе ще дивиться на них туди, в поле…

Цієї хвилини між німецькими танками і впритул за ними, відсікаючи бронетранспортери та піхоту, що йшли слідом, лягла ціла серія вибухів стодвадцятидвохміліметрових снарядів. Ударили одразу двома дивізіонами. Уже не били по німецьких батареях, а перенесли весь вогонь сюди. Один залп, потім другий, потім третій… Кілька бронетранспортерів з піхотою вирвалися слідом за передніми танками на дорогу і зникли з поля зору Серпіліна за вигином узлісся.

Два бронетранспортери загорілись, загорівся танк, піхота почала залягати, хтось побіг назад.

І раптом праворуч, близько, — Серпілін раніше не помітив, що один з наших танків стоїть у засідці так близько, — вдарила танкова гармата. Різко, з віддачею, потім ще одна й ще…

Танкові гармати заговорили вздовж усього узлісся — і ліворуч, і праворуч. Одні німецькі танки затупцювали на місці, інші на великій швидкості рвонулись уперед по дорозі, стріляючи на ходу. Болванка, що вдарила в наш танк, відскочила рикошетом і з вищанням пішла низько над землею.

Якась ще не задушена німецька батарея все ще била по лісу.

Три чи чотири хвилини здавалося, що там, попереду, на полі, перед узліссям, у німців якась каша — незрозуміло, куди ж вони рухаються. Та поступово ця каша розповзлася. Піхота побігла назад. Два бронетранспортери поспішали назад, вихляючи між вибухами й вирвами. Сім чи вісім танків і самохідок горіли просто на узліссі, а з десяток машин на різних швидкостях відповзали назад.

Стіна артилерійського вогню немовби розірвала німців на дві частини, і тих танків, що проскочили крізь неї, Серпіліну тепер не видно було, але добре чутно. Вони просувались і стріляли десь недалеко, праворуч, за лісом, там, де їм була влаштована засідка і де наші — це відчувалось за звуками бою — розстрілювали їх з двох боків зустрічним вогнем.

З глухим сильним стуком били танкові гармати — і наші, й німецькі. Потім повітря сколихнув важкий вибух протитанкової міни. І раптом з усього цього мішаного гуркоту долинуло надсадне, задихане ревіння мотора. З лісу вихопився німецький важкий танк і на граничній для нього швидкості помчав полем, наздоганяючи піхоту, що відстала, і вцілілі штурмові гармати й танки, які вже відійшли туди до Могильова. Він проскочив крізь густу мережу вибухів і пішов далі. Один снаряд навскоси вдарив його в кормову броню, другий влучив просто в башту; навіть видно було, як танк схитнувся, але знову пішов уперед.

— Утік усе-таки, — з досадою сказав Серпілін. І подивився на поблідлого від збудження Синцова.

Одна німецька батарея все ще била по лісу. Ззаду долинуло кілька пострілів з танкових гармат, потім ще один.

Знову кілька і знов один. І все! Тільки хтось іще стріляв з кулемета…

Серпілін здригнувся від ревіння. Над узліссям, пікіруючи на поле, промчала шестірка наших штурмовиків.

— Оце вже гірше, — сказав Серпілін. — Коли б по нас не вчистили.

Та з-попід узлісся одразу знялося кілька сигнальних ракет, що позначали передній край. Певно, не лише Серпілін подумав про те, щоб не вчистили по своїх…

А штурмовики спікірували просто над головами німецької піхоти, що відступала вже на тому краю поля, над уцілілими німецькими танками, що вже майже доповзли до дубового гаю. Два з них спалахнули. Загорілося щось іще, звідси не зрозумієш що. Штурмовики розвернулись і знову низько пройшли над німцями, над тим краєм поля.

Часто й виразно застукотіли німецькі ерлікони. Один із штурмовиків розвалився в повітрі, а інші все ще по черзі пікірували над полем… І, тільки витративши боєзапас, пішли навскоси, над лісом, назад…

А німецька батарея, немов прагнучи помститися за те, що сталося, все ще била по лісу. Поки над полем пікірували штурмовики, здавалося, що вона замовкла, а тепер знову було чути вибухи її снарядів за спиною в лісі.

І Серпілін раптом подумав: «От зараз, коли все вже скінчилося, когось неодмінно там, у лісі, вб’є останнім або передостаннім снарядом. Так воно майже завжди й буває, як на зло».

Наші артилеристи, що весь час до цього били по полю, знову перенесли частину вогню вглибину, за дубовий гай, намагаючись вивести з ладу цю останню німецьку батарею.

Серпілін прислухався. Позаду, в лісі, стало тихо. Все скінчилось. Димова запона, одірвавшись від землі, піднімалася над верхівками дерев.

Потім неподалік почувся скрегіт загальмованих гусениць, і в окоп спостережного пункту вскочив Галчонок.

— Товаришу командуючий, зупинили й повністю знищили, — сказав він хрипким, ще не людським, не охололим від бою, уривчастим голосом, таким, наче він не стояв на твердій землі, а його ще трусило й шарпало там, усередині танка.

— Ну, правда, не повністю. Деякі назад утекли, та інакше й бути не могло за умовами бою, — сказав Серпілін, махнувши рукою в бік Могильова.

Він не хотів докоряти Галчонкові. Навпаки, людину можна тільки хвалити за такий бій. Але звичка уточнювати спрацювала навіть і в цю хвилину. Повністю — це значить повністю: скільки з’явилося в полі зору, стільки й залишилось на полі бою.

— Я про тих, що прорвалися на дорогу, товаришу командуючий, сім танків, з них чотири «тигри», чотири штурмові гармати, чотири бронетранспортери, близько роти піхоти — цих усіх повністю. Сорок сім полонених…

— І теж не повністю, — сказав Серпілін. — Один «тигр», на власні очі бачив, утік од вас. І від штурмовиків утік.

— Один утік, правда, — погодився Галчонок. — Забув про нього!

— А може, в тому «тигрі» сам їхній командуючий Могильовським укріпленим районом — чи хто там у них головний — рятувався? — сказав Серпілін. І всміхнувся: — Дарма, тепер уже ніде не дінеться. Вважаю, це було останнє їхнє зусилля!

— Ми спитаємо, хто в тому танку був, — пообіцяв Галчонок. — Сорок сім полонених узяли, з них п’ять офіцерів. Запитаємо в них.

— А скільки разом машин знищили, не тільки на дорозі, а разом, ще не підрахували?

— Ще не підрахували, товаришу командуючий. Зопалу одному здається, що він підбив, іншому — що він! Підрахуємо — повідомимо.

— І сам повоювати встиг? — спитав Серпілін.

Перед тим як підійти до нього, Галчонок витер обличчя, але на шиї в нього залишилась порохова кіптява.

— Трохи, — сказав Галчонок. — Вийшов на танку простежити за боєм. Кілька разів вистрелив.

— Ну що ж, дякую. — Серпілін обняв Галчонка. — За все, включаючи цей бій! Військова рада армії представить вас до високої нагороди. Заслужили її. Передайте подяку всьому особовому складу від імені Військової ради. І доданих вам частин не забудьте, вони теж заслужили!

— Чи не подивитесь, як ми їх там накришили? — спитав Галчонок. Відчувалось, як йому хочеться, щоб Серпілін подивився.

— Пробач, не можу. Треба їхати. Вважаю, що завдяки вашим діям Могильов сьогодні напевне впаде. Отже, сам винен: поспішаю туди!

Але незважаючи на те що сказав «поспішаю», зупинився й, ніби боячись забути, ще раз подивився в бік Могильова, на поле, на дими, що стояли над не догорілими ще танками, — високі, довгі. День був безвітряний…

І тільки після цього разом з Галчонком та Синцовим пішов до лісу, до залишених там машин. З побитих і обпалених осколками сосен стікала живиця. Різко пахло глицею й горілим. Щойно розщеплені снарядами стовбури біліли серед темної зелені, мов голі кістки, що стирчать з відкритого перелому.

Обидва віліси й боєтранспортер були напоготові. Та коли Серпілін уже підійшов до віліса, побачив, що швидкою ходою прямує до нього Ільїн. За ним ішов німецький капітан-танкіст, якого підганяли двоє автоматників.

— Товаришу командуючий, дозвольте доповісти, — залишивши німця позад себе, відрапортував Ільїн, — бійці довіреного мені триста тридцять другого стрілецького полку захопили в полон капітана німецької армії, командира дивізіону штурмових гармат. На допиті після взяття в полон дав важливі показання!

— Які? — спитав Серпілін. Йому не вірилось, що зопалу, одразу після бою, цей капітан міг дати важливі показання.

— Повідомив на допиті, що наказ будь-що Прорватися з Могильова командування Могильовського укріпленого району одержало по радіо, безпосередньо від генерал-фельдмаршала Моделя.

— Щось ти плутаєш.

Сказав «плутаєш», бо знав — Модель ніякого відношення до Могильова не може мати: командує групою армій «Північна Україна». А групою армій «Центр» командує фельдмаршал Буш.

— Хто допитував?

— Я допитував.

— Виходить, наплутав. Підведіть німця.

Німця підвели. Тепер він стояв за два кроки від Серпіліна, між двома автоматниками, обеззброєний, з чорною розстебнутою кобурою парабелума на ремені зліва, з рицарським залізним хрестом на шиї, з обличчям, темним від порохової кіптяви, як у наших; так само ще не охололий, весь перевернутий, перекручений після бою. Плечі й руки сіпаються, ніби йому холодно, але стоїть прямо, навіть голову задер угору. Молодий і з рицарським хрестом.

— Капітане, — повільно добираючи німецькі слова, які добре пам’ятались, але на превелику силу, не одразу тулились одне до одного, сказав Серпілін, — ви після взяття в полон повідомили, що наказ на прорив з Могильова одержано від фельдмаршала Моделя. Очевидно, це помилка?

— Дане генерал, я сказав правду. Нам перед боєм прочитали наказ фельдмаршала Моделя.

— Вами командує не Модель, — сказав Серпілін.

— Не знаю, пане генерал. Нам прочитали наказ фельдмаршала Моделя. Нам сказали, що тепер він командує групою армій «Центр».

Повідомлення було важливе, принаймні заслуговувало на увагу. Коли змінюється командуючий групою армій, це побічно говорить і про те, яка склалася обстановка, і про те, як оцінюють цю обстановку самі німці. Від доброго життя командуючих не змінюють!

— Чому здалися в полон?

— Мій дивізіон перестав існувати, а я був обеззброєний.

— Бився до кінця, нічого про нього не скажеш, — підтвердив Ільїн, котрий, як тепер переконався Серпілін, справді розумів по-німецькому.

— Де почали воювати? — піддавшись не до кінця усвідомленому почуттю, спитав Серпілін: йому раптом чомусь спало на думку, що й цей німець міг теж тоді, в сорок першому, бути тут, під Могильовом…

Але німець вимовив якусь назву, якої Серпілін спершу навіть не зрозумів. Зрозумів, лише перепитавши й пригадавши те, про що часто якось само собою забувалось: війна ж почалася не в сорок першому, а в тридцять дев’ятому році. І німець назвав не паше місто, а Дінан у Бельгії, де німецькі танки прорвали фронт французів.

— Нагодуйте, якщо захоче, і відправте до штабу армії, в розвідвідділ, — наказав Серпілін. — Потрібний буде там сьогодні ж для підтвердження своїх показань. Зрозуміло?

Сказав суворо, нагадуючи Ільїну, що ніяких випадковостей не повинно бути.

— Ясно, товаришу командуючий.

— За успішно проведений бій дякую особовому складові полку. Тих, хто відзначився, представте до нагород, — сказав Серпілін. І, сідаючи у віліса, зупинив Синцова, котрий збирався лізти на заднє сидіння: — Сідай до радистів. Як виїдемо з лісу, буде краща чутність, передаси Бойкові, що справді їдемо, і той факт про Моделя, що полонений повідомив. Нехай доповість у штаб фронту, не чекаючи нашого приїзду.

Розділ двадцять перший

Надвечір Могильов було взято і остаточно очищено від німців. Та Серпіліну довелось і після цього працювати ще багато годин, плануючи майбутнє — все те, що виникало й вимагало негайних рішень у зв’язку з новою, додатковою директивою Ставки. Їхньому фронтові було наказано, розвиваючи успіх, з ходу форсувати Березіну і разом із сусідніми фронтами навально наступати на Мінськ.

Внаслідок цього робочий день розтягся майже на добу — з четвертої години ранку, коли встав, щоб їхати у війська, до третьої години ночі, коли, попрощавшись з начальником штабу, пішов до себе в хату спати.

І хоч нарешті міг собі це дозволити, все одно не спалося — всупереч природі й здоровому глузду.

Уже й ординарцеві сказав, щоб розбудив о шостій ранку. І гімнастерку стягнув, залишалось тільки скинути чоботи, роздягтись, лягти на послане ліжко й вимкнути лампочку, що світила від движка. Уже двічі збирався це зробити, але щось заважало.

Як сів до столу, вже без гімнастерки, на хвилину, щоб випити на ніч склянку голого чаю, так і сидів, не відпочиваючи, а думаючи, наче не можна про все це подумати згодом, колись, а не сьогодні. Та, мабуть, не можна, мабуть, думки приходять не за розкладом. Події дня змінювали одна одну в пам’яті і плутались у часі. Що було раніше, пригадував потім, і навпаки. А то й взагалі згадував речі, які зовсім не стосувалися цього дня. Та виходить, стосувалися, коли згадував…

Кажуть, на новому місці не спиться. Але ця приказка не для війни, за нею взагалі спати розучишся. Тільки за шість днів наступу третє місце. Річ не в новому місці, а в нових думках, що лізуть у безсонну голову впереміж із спогадами про минуле.

І хоч завтра продовження того самого, що було сьогодні, того самого наступу, а все-таки в твоєму власному житті визволення Могильова щось одне завершує, а щось інше починає. Мабуть, тому й не спиться! Вгадуючи наперед дальше завдання, вони ще вчора вночі намітили з Бойком це, щойно взяте тоді село при дорозі Могильов — Мінськ як зручне місце для майбутнього командного пункту. Вчора, в цей час, з ходу взяли — тим-то й село ціле, — а сьогодні вже ночуємо в ньому, за сімнадцять кілометрів на Північний захід від Могильова.

А Могильов, про який останніми днями стільки говорилося, що здавалось, саме це слово висить перед тобою в повітрі, залишився позаду, в минулому. І за новою розмежувальною лінією, навіть не в смузі твоєї армії, а в сусіда ліворуч. І його дивізія там залишиться, і його комендант! А тебе націлили прямо на Мінськ.

Хоча шосе Могильов — Мінськ звідси, від краю села, за два кілометри, все одно чути, як ревуть на об’їздах грузовики. Цілу ніч ідуть і війська, й техніка, й тили.

А шосе — тільки назва! Власне, поліпшений путівець, який німці при відступі й розгрузляли, й загатили своєю розбитою з повітря та з землі технікою; вся дорога — від початку до кінця самі об’їзди…

Генералів у Могильові взяли тільки двох — командуючого укріпленим районом і командира дивізії. Кажуть на допитах, що вчора, коли замкнули кільце оточення, генералів було п’ять. Одного пораненого вночі вивезли «шторхом» з могильовського аеродрому до Мінська. Долетів чи ні — невідомо. Другого наші штурмовики спалили на дорозі в машині. А ще про одного самі не знають, де він подівся. Вважають, що загинув десь під містом.

Можна повірити! Бувало, що й ми не знали.

Досадно, певна річ, що обох генералів узяв не ти, а сусід ліворуч. Коли вдень розітнули місто навпіл, а потім ще раз переполовинили, генерали виявилися в тих кварталах, які брав сусід.

Коли потім зустрілись у Могильові, сусід сказав про командира німецької дивізії, що той свого часу, командуючи полком, брав участь у взятті Могильова, признався в цьому розвідникові.

— Який полк? — запитав Серпілін.

Сусід покликав свого розвідника, щоб назвав полк.

— Правильно, — сказав Серпілін, — брав участь. У мене перші за війну полонені були з того полку.

Така подія, як перші полонені, западає в пам’ять надовго.

— Отже, саме з тобою бився, — сказав сусід. — Я їх ще до штабу фронту не відправив, — може, поговориш з давнім знайомим?

Серпілін відмовився. Була спокуса, та була й незручність. Чого ж допитувати чужих полонених? А чуда ніякого немає: був німецьким полковником, командував полком, брав Могильов. Потім став генералом — командував дивізією на цьому самому напрямі. Спочатку йшов уперед, потім назад.

Коли й є чудо, то в нас самих. Як усе-таки витримали, знесли їхній перший удар? Як не дали їм увійти в Москву? А все подальше — закономірне! Хоч є, звісно, й процент випадковості — що тобі випало на долю визволяти саме Могильов, який тоді залишив. А щодо іншого, у всіх, хто живий з сорок першого року, хоч як їх перетасовувала війна, почуття однакове: кожний згадує тепер, наступаючи, де він був тоді й що залишав…

Сусід заквапився до комендатури, перевірити, як там розгортається комендант міста, якого він призначив, а Серпілін зустрів Батюка, що приїхав подивитись, яке воно є, взяте військами його фронту місто Могильов.

Розмова з Батюком підтвердила припущення Серпіліна про подальший рух армій на Мінськ.

І раніш, і сьогодні, коли ще на кілька годин відсунулись строки взяття Могильова, Батюк натискав лише на це. Не злазив з цієї теми і по телефонах, і коли приїздив. А тепер, коли Серпілін доповів йому останні дані щодо просування Кирпичникова, який за день уже пройшов двадцять верст і дав слово до ночі передовими загонами форсувати річку Друть на півдорозі до Березіни, Батюк не повертався до колишніх докорів за Могильов, не лічив, скільки кварталів узяв ти і скільки сусід…

Про це мови вже не було. Було мовчазне визнання того, що ти правильно діяв і сьогодні зранку, і до цього, коли натискав на просування своїх правофлангових корпусів на захід, до Березіни.

Документа ще не було, його очікували з години на годину. Але Батюк, який не любив напускати туману, тим більше зі своїми командирами, одразу, коли зустрілись у Могильові, сказав Серпіліну, що його вже попереджено по ВЧ, — їхньому фронту у взаємодії з сусідами передбачено розвивати успіх прямо на Мінськ!

— Як ти й передчував, — сказав Батюк. — Думаєш, я не бачив? Бачив. Я з нього стружку знімаю, що затягнув з Могильовом, а він собі й оком не моргне, вже про Мінськ думає.

— А ви самі хіба не думали, товаришу командуючий? — спитав Серпілін.

— Моє становище простіше. Мені хоч яка армія візьме Могильов, обидві мої! А ти характер у цьому ділі показав — не перенервувався! За Могильов лаяв тебе, а за те, що про завтрашній день встигав думати, хвалю!

Львов приїхав у Могильов пізніше від Батюка, приєднався, коли зайшли випити чаю, до командира дивізії, що брала останні будинки, в тому числі й вокзал. Командир дивізії з такої нагоди, як визволення Могильова, мав на думці, звісно, не чай, але Батюк од іншого відмовився:

— Запрошував на чай — чай і питимемо. До ночі роботи багато. Ти своє на сьогодні закінчив, а я лише починаю. — І обернувся до Серпіліна: — Правильно чи ні, командарме?

Львов не став пити чаю. Зайшов до прибраної нашвидкуруч кімнати з повибиваними шибками, глянув на кухлі, з яких пили чай, — може, йому кухлі не сподобались, здалося, що гігієни не дотримано, а може, й справді не хотілося пити — сів осторонь на край стільця й так і сидів окремо, чекав, коли звільниться Батюк. Коли сідав, скривився. Як перед наступом розтягнув ногу, так і не одійшла; перетерплював.

Виявляється, Львов, — Серпілін цього не знав, якось вийшло так, що в поспіху не доповіли, — був сьогодні вдень там же, де він сам. Зробив повне коло, доїхав до стику з сусідньою армією і повернувся до Могильова через сусіда ліворуч.

— Як мені доповіли, роз’їхався з вами на двадцять хвилин, — сказав Львов.

— Виходить, усього не набагато бою не застали, — сказав Серпілін. — Я одразу після бою поїхав. А наслідки бачили?

— І наслідки бачив, і бій застав. Тільки в різних місцях з вами.

— Так, — устряв у розмову Батюк. — Коли мені вранці доповіли, що командарма на місці нема, перебуває там, де йому не слід, хотів був витягти тебе звідти й прочухана дати. А тут, майже водночас, доповідають, що й член Військової ради фронту вже там, дзвонить звідти начальникові штабу, щоб звернули увагу на роботу трофейних команд. Вимагає, щоб начальник трофейної служби фронту особисто, невідкладно, негайно прибув туди, на поле бою! Виручив тебе Ілля Борисович, — кивнув Батюк на Львова. — Коли тебе лаяти, треба й члена Військової ради фронту критикувати. А його критикувати — собі дорожче. А критикувати самого тебе несправедливо…

Львов слухав, і оком не моргнувши, наче все це його не обходило. І сказав про те єдине, що його цікавило:

— Давно вважаю, що начальник трофейної служби або має бути сміливою людиною, здатною навести лад з трофеями по гарячих слідах, під вогнем, або ж він взагалі не годиться. Цвинтарні сторожі на цій посаді нам не потрібні!

Батюк не відповів. Чи то мав свою думку про начальника трофейної служби фронту, але не хотів сперечатися при Серпіліні, чи то взагалі не надавав значення цій розмові.

— Хочу знати вашу думку, товаришу Серпілін, про заступника начальника політвідділу вашої армії Бастрюкова, — несподівано для Серпіліна спитав Львов. — Стикалися з ним?

— А які в мене з ним можуть бути зіткнення?

Мабуть, Львов ужив слово «стикалися» в іншому його значенні, але Серпілін вважав за потрібне вточнити.

— Я не в тому розумінні, — нетерпляче сказав Львов.

— Служу з ним в одній армії давно, а повсякденно й безпосередньо справи з ним не маю. Гадаю, член Військової ради армії грунтовніше за мене може доповісти вам про його службові якості.

Ухилившись од відповіді, Серпілін не брав великого гріха на душу: що скаже Захаров про Бастрюкова — відомо!

— Це мав на увазі, — сказав Львов. З його обличчя не можна було зрозуміти, задоволений чи не задоволений він відповіддю Серпіліна. — А вашу думку хотів знати лише з одного питання. Проявів боягузтва в нього не спостерігали?

— З вашого дозволу, сформулював би інакше: проявів хоробрості з його боку не спостерігав.

Батюк зареготав з такої атестації, а Львов, не добачивши в ній нічого смішного, сприйняв її як відповідь по суті і, швидко кивнувши, спитав Батюка, чи збирається той їхати назад до штабу фронту. Почувши, що командуючий затримається в Могильові, дав усім своїм виглядом зрозуміти, що хоче залишитися з ним удвох. Серпілін вийшов, як ведеться в таких випадках, попросивши в Батюка дозволу піти розпорядитись…

Розпоряджатися в даний момент не було чим; вийшовши з будинку, Серпілін сказав командирові дивізії, який підійшов до нього, щоб той продовжував своє діло, а сам, стоячи біля ганку, на сколупаному тротуарі, все дивився на цю вулицю, що вела на південно-західну околицю Могильова і якою в сорок першому, ще до боїв з німцями, коли готували оборону, не раз їздив з полку до штабу дивізії. І вулиця тоді була ціла, і люди ще жили на ній десь між миром і війною, не одвикнувши від одного й не звикнувши до другої. Не лише в цивільних і у військових — у тебе самого в голові ще не вкладалося, що тут цілих три роки можуть пробути німці, що через два будинки навскоси звідси буде їхня німецька комендатура, від якої залишилась тепер тільки купа руїн: підпільники затягли до підвалу пекельну машину; висадили в повітря і комендатуру, й коменданта.

Люди в місті й тепер живуть. І зустрічали, і червоні прапори, виявляється, зберегли. Група партизанів пройшла вулицями зі зброєю й червоним стягом. І жінки вилізли з підвалів, і діти. І сльози були, і обійми. І вбогий хліб-сіль звідкись узявся — спекли паляницю з борошна з лободою. Командир дивізії розплакався і від цього хліба-солі, й від жіночих сліз, коли передавали йому ту паляницю на рушнику. Такі сльози — як зараза. Серпілін і сам це відчув, коли худа, мов жердина, бабуся плачучи обняла його і, незважаючи на те що він поспішав, тричі повільно поцілувала, повертаючи за голову до себе, наче він не генерал, а заблудлий син.

Стоячи біля ганку, Серпілін обернувся на скрипіння гальм. З віліса вискочив Батюків ад’ютант Барабанов, що їздив кудись за його наказом. Серпілін мимохідь бачив його багато разів, але отак, упритул, зіткнувся вперше.

І вперше помітив, як постарів і схуд Барабанов; шкіра так туго натягнута на вилицях, ніби її вже не вистачало. Барабанов козирнув, хотів пройти повз нього до командуючого, а Серпілін зупинив його:

— Що з тобою, Барабанов, хворієш?

— Хворію. Виразка відкрилась.

— Треба в госпіталь.

— Поки можу — терплю. Запити боюсь, якщо через цю виразку знов до госпіталю.

— Чому ж запити?

— Я себе знаю, товаришу генерал, — сказав Барабанов.

Серпілін раптом відчув себе не те щоб винним перед ним, — ні, винним він себе не вважав, та, коли звела нагода, хотів, щоб між ними не лишалось такого, чого не повинно лишатися між людьми на війні.

— Не хочу, щоб ти ображався на мене, Барабанов.

Барабанов звів очі, до цього дивився собі під ноги.

— Атестат його вдові, як вам обіцяв, надсилаю. Якби вважав, що ви не праві, не робив би цього. — І попросив: — Дозвольте пройти?

З ганку, накульгуючи, спустився Львов, кивнув Серпіліну, сів у свою високу, незграбну емку з двома ведучими осями й поїхав.

Коли Серпілін повернувся, Батюк ще сидів за столом, а Барабанов доповідав йому, — виявляється, їздив за його наказом по ордени. Батюк хотів тут-таки, в Могильові, вручити ордени й медалі тим солдатам і офіцерам, котрі взяли в полон двох німецьких генералів.

— А реляції на завтра оформимо, — підводячись, сказав Батюк. І, вже від’їжджаючи, певне, тому, що їхав нагороджувати, заговорив про свого сина, який воював на Ленінградському фронті: — Про сина по ВЧ сьогодні подзвонили. Виявляється, вдруге поранений. Ми з тобою двадцять третього тільки ще починали, а його саме того дня під Мусталахті, вже за Виборгом, осколком у руку. Вдруге в строю залишився і медаль «За відвагу» одержав. Він дужий у мене, штангіст. До війни на третьому курсі у Лесгафта вчився…

І Серпілін відчув з його голосу, що бадьориться, а за сина страшно. Тим страшніше, що знає: трохи покрививши душею, міг би на тій самій війні підшукати синові місце трохи ближче до себе й трохи далі від смерті. А може, й дружина — мати є мати — раз у раз пише про це в листах…

Батюк поїхав до сусіда, а Серпілін залишився в тій частині міста, яку брали його війська, проїхав вулицями, перевірив, як вони знімаються, виходять з міста. Не дуже це й просто: шість днів тільки й думали, як узяти місто, а тепер, коли взяли, одразу, навіть не переночувавши, йти з нього далі. Поздоровив кількох командирів полків, кого ще на відпочинку, кого вже на марші; розпитав про втрати, про які вже склав собі перше уявлення. Найбільше вбитих там, де не одразу протаранили оборону, затупцювали на одному місці, Підставили себе під вогонь якоїсь німецької вогневої точки, яку потім ущент було розбито.

На братських могилах у кращому разі пишуть на дощечці хімічним олівцем імена, а звідки хто — не пишеться. Але й з імен можна здогадатися, хто звідки. На одній такій темно-сірій дощечці, мокрій від дощу, який бризнув надвечір, де поховані не сьогоднішні, а ще вчорашні, — з-поміж одинадцяти прізвищ були не тільки російські, й українські, й білоруські — як завжди і скрізь, — а й казахське, і якесь схоже на іноземне, мабуть, естонське, прізвище, і кавказьке — Джатієв — може, осетин, а може, чеченець. І всі на тій самій дошці, проти того самого розбитого кулеметного гнізда.

Бій у місті, звичайно, дає додаткові переваги тим, хто обороняється. Весь час, поки їх виколупуєш, зазнаєш жертв. Проте сила, яку ми мали тепер у своїх руках, долала й цю перевагу — випалювали німців залпами «катюш», штурмували їхні розтягнені по околицях позиції з повітря, гнізда та опорні пункти в будинках розбивали прямою наводкою, — робили все, що могли, щоб зменшити свої втрати. І, як наслідок, навіть у межах міста втратили менше, ніж німці. Підсумок непоганий.

За попередніми даними, полонених у самому Могильові взяли близько двох тисяч. Якби німці вчора пішли на капітуляцію, ще кілька тисяч залишилися б живі. І ми також сьогоднішніх втрат не зазнали Коли ставиш ультиматум і чекаєш, не воюєш, а потім, не діставши відповіді, знову гатиш, поки не скінчиш, відчуття у військової людини двоїсте. Досада за свої втрати, яких могло не бути, коли б у відповідь на твої умови вийшли з білим прапором. І, звичайно, злість на противника за ці втрати, за те, що він не припинив, як то кажуть, безглуздого опору. Та як не злостись, а безглуздий він, той опір, та й не зовсім! Бо ті, кого він убив у тебе того останнього дня, лежать у землі і вже не підуть за тобою далі, ні на Мінськ, ні на Варшаву, ні на Берлін. І в цьому найгіркіша гіркота!

Німецької техніки набили багато і вчора, й сьогодні.

І в Могильові, й за Могильовом. Особливо по дорозі на Мінськ. Довелось надавати своїй піхоті колонні шляхи ліворуч і праворуч від цієї дороги, бо не пройдеш! А щоб протягти нею артилерію, зараз сапери працюють — розчищають.

Коли проїздив містом, на головній вулиці, серед зруйнованих і напівзруйнованих будинків, побачив уцілілі вивіски. За німців тут, у Могильові, була сяка-така торгівля, тулилися по магазинчиках крамарі, що вилізли з підпілля; виробляли тут і свічки, був і комісійний магазин якогось А. Дуплака, і чиясь, не розбереш чия, бо піввивіски одірвало снарядом, кав’ярня…

Побачив усе це й пригадав двадцятий рік — листопадовий, холодний не по-кримському день, коли після Перекопу, переслідуючи білих, увійшли в Сімферополь і побачили головну вулицю з позабиваними, облупленими, але все-таки багатшими за ці, могильовські, магазинами, крамницями й крамничками зі складами всього того, що жило там за Врангеля і що лишалося ще на вивісках…

Пригадав тодішні свої почуття — молодої, двадцятип’ятирічної людини, яка щойно зруйнувала старий світ і добивала Його там, у Криму. Пригадав і подумав про те, що серед усіх воєнних турбот часом забувалося: ні, не просто — ми і німці! Не тільки це! Є ще й свої таргани, свої блощиці! Дохленькі, вже, здавалося, так присушені часом, що сама шкурка лишилась, а все-таки ожили, зуміли, відкрили свою небагату поганеньку торгівлю. Жили за німців навряд щоб так уже солодко — в страху і навшпиньках. Проте хоч і навшпиньках, а мали надію на повернення старого, зруйнованого в сімнадцятому році…

Хоч сякого-такого, на будь-яких умовах…

Коли біля вокзалу командир дивізії представив солдатів, що відзначилися, взявши в полон найостанніших німців, Серпілін в одному з них, сержантові, за прізвищем і вимовою впізнав касимівського татарина, материного земляка, й заговорив до нього по-татарському. Сержант від несподіванки дивився на Серпіліна так, ніби командуючий армією, що стояв перед ним, — це одне, а говорить усередині в ньому по-татарському хтось інший. Тільки згодом дотямив і озвався. Виявилось, і справді, касимівський.

Відповідав упереміж російською й татарською.

Військове по-російському: «Так точно, товаришу генерал», «Служу Радянському Союзу, товаришу генерал!» А інше, не військове, по-татарському. Розмовляти татарською мовою Серпіліну давно не випадало.

Потім, коли поїхав далі, все думав про матір. А спогадам цим було рівно стільки ж літ, скільки командирові дивізії, котрий брав місто, — тридцять дев’ять років тому востаннє розмовляв з матір’ю по-татарському, перед її смертю. Тридцять дев’ять років! Як для кого — ціле життя.

Отож-то, дитинство далеко. Так далеко, що вже й не видно, де скінчилося…

У щойно взяте місто намагалися знайти привід заїхати майже всі. Не лише ті, кому треба було по службі, а й кому зовсім не треба.

Серпілін зустрічав і тих, других, але зауважень не робив: не було настрою. Ну, зробила людина гак, проїхалась, подивилася на Могильов… Зрозуміти можна! Тільки згодом посміявся з цього, коли з’їхався в місті з Захаровим.

— Кого тільки не бачив! Лиш Бастрюкова не зустрів, навіть дивуюся! Він-бо в тебе любить у міста входити.

І коли останній входить, однаково вигляд такий, ніби перший…

— Бастрюкову сьогодні не до того, — махнув рукою Захаров. — Він сьогодні на Львова так напоровся, що, поки й віку, не забуде.

І розповів історію, з якої Серпілін зрозумів несподіване для нього запитання Львова про Бастрюкова.

Виявляється, Львов, котрий усе ще сватав Бастрюкова на начальника політвідділу, сьогодні зранку забрав його з собою на передову. Як це часто з ним бувало, нікого не повідомив, куди їде і де буде, подивився в оперативному відділі обстановку, сів у свою славнозвісну емку, взяв віліса з автоматниками й поїхав. Не заїжджаючи ні до штабу дивізії, ні до рухомої групи, за власною картою майнув просто на стик двох армій, хотів особисто перевірити, як забезпечений!

Не завжди добре орієнтувався, а цього разу переплутав напрям, повним ходом вискочив з лісу на передній край, праворуч від Бобруйського шосе, і саме попав під вогонь німецької артилерії.

Емка його шурхнула в старий окоп, але вціліла. Віліс з автоматниками, в якого перед цим, на розвилці, спустив скат, відстав, і Львов опинився на полі вчотирьох — із своїм порученцем Шлейовим, Бастрюковим і водієм, якого поранило в голову; тим-то він і не втримав, загнав машину в окоп. Водія Львов сам власноручно перев’язав і, забравши з емки напівавтомат, з яким завжди їздив, і гранати, заліг тут же, в чагарнику, разом з усіма, хто його супроводив, готовий прийняти бій, якщо німці підійдуть ближче.

Німці до них не підійшли, були зайняті іншим. Шлейов, давно вже перебуваючи при Львові, звик до колотнеч і тому лежав поряд з ним, а Бастрюкова, коли бій затих і німецькі танки та бронетранспортери попалили й зупинили, поблизу не було.

— Ти на СП ліворуч від шосе був, — сказав Захаров, скінчивши свою розповідь, — а Львов праворуч, кілометрів за півтора. Поки вони звідти шофера пораненого вивели, самі вибрались, узяли в танкістів іншого водія, витягли емку, — тебе вже не було, ти поїхав, а командир дивізії Артем’єв явився перед ясні очі. Він мені все це й змалював у лицях. Бастрюков, виявляється, на цілий кілометр назад рвонув через ліс, не знаю вже, на що сподівався! Може, зі страху вважав, що всі, крім нього, загинуть — і кінці у воду? Але тільки Львов побачив його на дорозі, біля віліса, — віліс, коли скат замінили, лишився на місці, — автоматники не знали, куди поткнутися, й пішли вперед — шукати Львова. А Бастрюков якраз на цей віліс вибіг чи виповз, не знаю вже як! Але кажуть, коли Львов його біля віліса засік, картина була сильна!

Бастрюков пробує викрутитись, пояснює, що прибіг до віліса за підмогою, щоб на виручку до товариша Львова їхати, а водій заперечує, каже: ніяких наказів від полковника не одержував… Ну, Львов, треба сказати, швидко розібрався. Бастрюков, мабуть, подумав, що крива вивезе, як уже не раз вивозила, вислухав сумирненько все, що на його долю дісталось, і стояв, мов чижик, збоку, поки Львов з командиром дивізії розмовляв. Потім бачить: Львов їхати зібрався. В емку до нього, звісно, не посмів, а на віліса з автоматниками бочком-бочком і поліз… Львов емку зупинив, дверцята відчинив та як гримне на нього: «Геть з машини!» Той у першу мить не зрозумів. Львов йому ще раз: «Геть з машини!» Хряпнув дверцятами так, що шибка тріснула, і поїхав двома машинами, тільки курява з-під коліс!

— Так, не знав я, — сказав Серпілін, — коли там, на спостережному пункті, дивився на цей бік, що член Військової ради фронту в такому критичному становищі. Як це сталося, що під вогонь заїхав? Як пропустили? Все-таки справжнього порядку, виходить, не було! Доведеться спитати за це.

— Тільки не надто суворо, — сказав Захаров, як Серпілін заднім числом не на жарт розгнівався. — Що це з ним, уперше, чи що? Нікого не слухає, ні в кого не питає, любить — як сніг на голову! Правда, треба віддати йому належне, коли попадає в таку халепу, то й винного не шукає. Вважає для себе за звичайну річ: заїхав, то й заїхав, що тут такого? Навіть пишається потім! — засміявся Захаров і спитав, чи не збирається Серпілін повертатися на командний пункт армії. — Може, разом?

Та Серпілін сказав, що в нього ще є справа в Могильові. Яка — пояснювати не став.

Захаров поїхав, а Серпілін, залишивши і бронетранспортер, і радистів у центрі Могильова, наказав їм чекати, взяв з собою лише Синцова й автоматника і поїхав через місто на його південно-західну околицю. Їхав швидко, не вагаючись, не розпитуючи, лише командував, де повертати. Гудков і автоматник не знали, куди їдуть, тільки Синцов догадувавсь…

Коли під’їхали до руїн цегельного заводу, виліз із машини і постояв. Шукав очима ті ями, про які казав Ситін, що німці примусили населення ховати в них убитих.

Подивився й побачив їх за сто кроків. Ями там, де й були.

Тоді й переховувалися в них від бомбування, і ховали вбитих — самі це почали. «Вісімдесят сьомі» так пікірували до самої землі, що тільки прямих влучань у щілини та окопи було по десятку на день…

Постояв біля тих ям і поїхав далі, до дубових насаджень, на третій кілометр Бобруйського шосе, де колись приймав із своїм полком перший бій. Уранці дивився на це поле бою звідти, з того боку, а зараз хотів подивитися звідси. Звідти — одне почуття, звідси — інше!

Залишивши віліс на дорозі, пройшов триста кроків до ярка, де в нього тоді, в перший день, був перший переораний потім бомбами командний пункт.

Тепер тут стояли покалічені німецькі гармати, ті самі, які сьогодні вранці обстрілювали звідси узлісся.

Зенітки, теж потрощені й перекинуті, валялись біля самої дороги, а серед дубових насаджень то тут, то там стояли згорілі й покинуті німецькі танки й самохідки. І коло них, і коло розбитих гармат лежали ще не прибрані трупи німців.

Але він дивився й ніби не бачив усього цього, бачив не те, що зараз, а те, що було тоді. І навіть, здавалося, чув самого себе, свій тодішній голос, свої квапливі накази й радісні повідомлення перших годин бою, коли вперше на власні очі побачив, як зупиняються й горять німецькі танки.

І те, що час було повертатися до штабу і вести далі війну і вже не залишалося часу стояти тут і думати, тільки посилювало його почуття. Сила спогадів загострюється, коли на них мало часу…

Він озирнувся й побачив колону полонених німців, що переходили через дорогу; їх конвоювали партизани.

Спіймали десь тут, у лісах, у районі Могильова, і кудись вели. Мабуть, на нічліг: уже вечоріло, і полонені теж будуть десь і їсти, й ночувати. В хвості колони, підганяючи німців, ішов бородань у вицвілому кашкеті прикордонника, в німецькому офіцерському мундирі з червоною пов’язкою на рукаві і в плямистій трофейній плащ-палатці, що розвівалася за плечима.

— Поїхали, — сказав Серпілін Синцову, що стояв у нього за спиною.

І це «поїхали» було єдине, що він сказав за весь час.

На новому командному пункті армії Серпілін нашвидкуруч підвечеряв разом із Захаровим та Бойком. Із штабу фронту щойно подзвонили, що до них уже виїхав офіцер оперативного управління з наказом на подальші дії.

Звичайно вечеряли пізніше, коли закінчать з основними турботами. А цього разу вирішили порушити порядок, щоб потім уже не відриватись.

Бойко один з них трьох так і не побував сьогодні в Могильові.

— Ну й витримка в тебе, Григорію Герасимовичу! — з подивом перед послідовністю характеру начальника штабу, що виявилась навіть у цьому, сказав Серпілін. — Як це було не подивитися на Могильов?

— Буде нагода — подивлюся, — сказав Бойко. — Потреби не виникло, а сїправ цілий день було по зав’язку. І до всього — штаб фронту з телефонів не злазив, яких тільки даних від нас не вимагав!

— Та ще до того ж я прошпетився перед тобою…

— Я за вас хвилювався сьогодні, — не прийнявши жарту, відповів Бойко.

Слова «хвилювався» Серпілін у лексиконі Бойка не пам’ятав. Почув уперше і навіть подивився на нього.

Бойко мовчки витримав погляд; ніби нагадуючи, що й звідси, здалеку, тримав у полі зору все, що діялося там, де був Серпілін, сказав:

— Того капітана, якого при вас у полон взяли, я після допиту в розвідвідділі наказав привести до себе, перед тим як відправити в штаб фронту. Хотів перевірити на ньому їхній стан духу — чого від них можна сподіватися надалі. «Виявляється, і на це час знайшов», — відзначив сам собі Серпілін.

— Тримався сміливо, а пригніченість відчувається.

У відповідь на моє запитання: «Як сталося, що мусив здаватись у полон?» — нервувався й натискав на нашу перевагу в силі: виправдувався тим, що в нас усього набагато більше, ніж у них. Навіть запевняв, що в п’ять разів більше! Довелося запитати його: звідки знає, що саме в п’ять? Може, страх має великі очі?

— Не без того, — сказав Серпілін. — А взагалі, природно, кожен свою поразку намагається чимось виправдати. Тепер німці намагаються, — тим, що в нас усього більше, ніж у них. І кількісну перевагу над ними маємо, і матеріальну створили! Все так. Але їх самих, як військових, це ні на волосину не виправдує. Нападаючий повинен знати, на кого меч підняв. І які будуть відстані, і які дороги, і який клімат, і з якими людьми доведеться мати справу. І загалом, і тут, у Білорусії, зокрема.

Тема була така, на яку тягло поговорити саме сьогодні, коли за спиною залишився щойно визволений Могильов, Та приїхав зі штабу фронту офіцер оперативного управління з наказом, і всі, поспіхом допивши чай, одразу ж пішли працювати, як звичайно, до Бойка.

Хоч цього разу командний пункт був у селі, Бойко й тут наказав поставити той самий великий намет, в якому працював на попередніх командних пунктах. У літній час віддавав йому перевагу перед хатою.

— Думаєш так до осені й возити з собою цю резиденцію? — спитав Серпілін.

Бойко кивнув:

— Для роботи корисно, коли звикаєш до чогось одного.

Наказ, згідно з яким армія мала брати участь у Мінській операції, що продовжувала собою Могильовську, був небагатослівний. Те, про що думали й раніше, особливо вчора й сьогодні, тепер було викладено як пряма вимога: навально переслідувати німців усіма наявними силами, обходячи їхні опорні пункти, ніде не затримуючись, виграючи час і простір, іти вперед, до Березіни, а після її форсування — до Мінська.

З цим найближчим завданням, якнайшвидше дійти до Березіни й форсувати її, й було пов’язане майже все, про що говорили в штабі до пізньої ночі.

Офіцери оперативного відділу з наказами про сплановані на завтра дії поїхали в корпуси. Підписавши накази, серед ночі поїхав уперед, у війська, й Захаров.

А Серпілін з Бойком та з командуючим артилерією все ще працювали над тим, що мало бути далі. Треба було заздалегідь заправити у величезну армійську машину з усіма її штабами та розгалуженнями все, що вона мала за цю ніч і завтрашній ранок перетравити в собі, роздробити на десятки різних документів, наказів, розпоряджень і довести до виконавців, — без цього навіть найкращий наказ залишився б тільки марними словами. І хоч Серпіліну, й Бойку, й усім іншим, хто працював з ними цієї ночі, потрібен був час, щоб думати й вирішувати, вони самообмежували себе, знаючи, що й там, нижче, в штабах корпусів, дивізій і далі вниз, тим, хто на підставі їхніх наказів віддаватиме дальші, свої, теж треба встигнути подумати, перш ніж наказувати. А тим часом операція вже почалася, вже переросла за цей вечір і ніч з однієї в другу…

Не дивно, що після такої роботи почуваєш себе стомленим. Дивно інше: що, незважаючи на втому, вже постеливши постіль, все-таки сидиш і не спиш. Буває в людині таке поєднання душевного піднесення з глибокою втомою, коли вона до останньої секунди не вірить, що засне…

Згадавши, як Батюк говорив йому сьогодні в Могильові про друге поранення свого сина, який служив у протитанковій артилерії, Серпілін подумав про того, іншого, теж старшого лейтенанта, котрий теж служив у протитанковій артилерії, тільки не на Ленінградському, а на Третьому Українському, про сина Баранової, якого знав лише з маленької фотокарточки, надісланої матері з фронту…

На Третьому Українському поки що тихо, але не за горами час, коли й вони почнуть. І його мати, мабуть, думає про це в свої вільні хвилини. Там, де вона тепер, на сусідньому фронті, що найбільше вклинився в Білорусію, в неї, як у хірурга, тепер не менше роботи, ніж у командарма. Кожному своє…

На столі затріскотів телефон, і Серпілін зняв трубку.

Дзвонив Бойко.

— Ви наказали оперативному черговому, якщо Кирпичников подзвонить раніше третьої, доповісти вам.

Серпілін поглянув на годинника: без однієї хвилини третя.

— Що там?

— Доповідає, що дві його розвідувальні групи вийшли на Друть і переправились. Одна дала радіограму й замовкла, більше на зв’язок не вийшла. А друга ще раз підтвердила, що перебуває за Друттю і з’єдналася там з партизанами.

— Добре, навіть чудово! Тепер можна й спати, — мовив Серпілін, якому раптом здалося, що він не міг заснути, не одержавши цього донесення від Кирпичникова. — А ти що робиш?

— Доопрацьовували з Маргіані артилерійські питання. Щойно закінчили.

— Отже, я, вважається, сплю, а ти ще працюєш.

— Закінчили, — повторив Бойко.

— Підете прогулятися? — спитав Серпілін.

Він знав: хоч би там що, Бойко маршируватиме свої п’ятнадцять хвилин перед сном. І Маргіані теж часто ходив разом з ним.

— Коли гулятимете — пройдіть повз мене, я перед сном на лавочці посиджу…

Поклавши телефонну трубку і не вдягаючись, Серпілін, у заправленій у бриджі натільній сорочці, спустився з ганку і сів на лавку, ще трохи вогку після вечірнього дощика.

Автоматник, що чергував біля ганку, відійшов і почав ходити трохи далі.

Серпілін вийняв з бриджів пачку «Казбеку» й закурив. Одразу після Архангельського, як і обіцяв, стримувався, а тепер викурював по півпачки. Закурив і побачив Бойка, що переходив дорогу.

— Сідай, Григорію Герасимовичу.

Бойко сів, випроставши свої довгі ноги, і скоса поглянувши на сорочку Серпіліна, що біліла в темряві, спитав:

— Чи не холоднувато? Глядіть, плече застудите!

— Та ні, наче тепло. Докурю й піду. А Маргіані де? — спитав про командуючого артилерією. — Я думав, що обидва підійдете.

— Пішов до себе, посоромився. Знаєте його вдачу!

Серпілін знав вдачу Маргіані — твердий у ділі, а в особистому спілкуванні з людьми соромливий до відлюдкуватості. Воював гучно, а жив мовчазно, можна сказати, як чернець, нічим не схожий був на такого грузина, якими звичайно їх собі уявляють. Носив у очах якийсь сум, ніби колись десь сталося з ним щось таке, про що він ніяк не може забути.

— Ну що ж, до себе, то й до себе, — сказав Серпілін. — Артилеристам теж іноді спати треба.

Бойко стримано позіхнув і затулив рота рукою.

— Стомився? — спитав Серпілін.

— Часу рівно по годині на день не вистачає!

І, почувши цю сердиту скаргу, що вихопилась у Бойка, Серпілін із спалахом вдячності подумав про нього: «Дає відчути масштаб своєї особи не тим, що якає або лізе перед очі, а тим, що при всій суворості до інших — до самого себе ще суворіший! І щодо витривалості — віл. А до всього того ще й молодий!»

Бувало, думав про це із заздрістю, а тепер раптом з іншим почуттям — з полегкістю, чи що? — що от є в свої тридцять п’ять років такі, як Бойко! Подумав у цю хвилину не про себе і про нього, а про щось набагато важливіше, що стосувалося не старості й молодості, не тебе і його, а війни, армії, часу, в який живемо і ще житимемо. А вголос сказав лише:

— Спати, чи що?

Не тому, що захотілося спати, а тому, що відчув: Бойко сидить поруч вимушено, поспішає походити перед сном. Чого ж його на лавці біля себе тримати?

— Походжу, — сказав Бойко. — На добраніч!

Серпілін, лишившись сам, загасив недокурок і подивився перед себе в темряву.

Хмарно. Ніч — хоч в око стрель. І десь там, за тридцять кілометрів звідси, за річкою Друттю, люди, котрі перші переправились через неї на чому трапилось, лежать мокрі на тому березі. А може, не просто лежать, а відбиваються зараз від німців. Або загинули. Одна група підтвердила вдруге по радіо, що переправилась і перебуває там, а друга спочатку передала, але чомусь не підтвердила…

Із сорока чоловік тієї розвідгрупи, яка, переправившись через Друть, один раз сповістила про себе по рації і більше не виходила на зв’язок, за три години, що минули після переправи, лишилося в строю трохи більше половини. А інших за цей час убито або поранено.

Поранених ніде було діти, і вони разом з усіма теж лежали тут, на п’ятачку, під німецьким мінометним обстрілом. І декого поранило вже вдруге.

Незважаючи на втрати, непослабний німецький вогонь і чекання, що німці, тільки-но розвидніє, знову, втретє, полізуть в атаку, солдати, перебравшись на західний берег Друті, вже вважали його своїм і вірили, що не відійдуть. Хоч це не заважало їм з тугою й нетерпінням чекати допомоги й лаятись, що її досі немає.

Батальйонну рацію, яку надали групі, розбито Прямим влучанням міни невдовзі після переправи, та лейтенант, командир групи, тоді ще живий, одразу послав двох радистів, що залишились без діла, щоб дісталися до своїх і повідомили про обстановку. Пожартував, коли заходили знов у воду:

— Мали позивний «Олень», тож повинні — одна нога тут, друга там!

Старшину, котрий заступив командира групи, годину тому поранено, він лежав у забутті, і після нього команду над рештою людей прийняв сержант Нікулін, що останні три дні був зв’язковим при командирі групи. Вже під його командою відбили другу атаку німців, коли вони, припинивши мінометний обстріл, спустилися з двох боків і пішли низом, по берегу.

Зустріли їх вогнем з трьох ручних кулеметів — станковий, як і рацію, розбило міною, — наводили за спалахами їхніх автоматних черг, і німці, як і під час першої атаки, не пішли далі. В темряві всюди було чути, як вони відтягають назад своїх поранених.

Спочатку все йшло навіть легше, ніж сподівався Нікулін. Вихід до заплави річки перетинала смуга лісу.

Групу підкинули на двох вантажних манганах. Машини прикривав танк. До лісу проскочили без перешкод, лише раз удалині, в ярку, танкісти помітили скупчення німців і обстріляли їх, розігнали. На узліссі машини розвернулися й пішли назад, і танк теж.

Розвідгрупа, поминувши ліс, підійшла до Друті без жодного пострілу з того боку. Хоч середину річки довелося долати плавом, переправилися швидко. Вже стрибали до цього через чотири річки, і щоразу першими, мали при собі на такий випадок різні підручні засоби; навіть дві порожні бочки тягли, щоб, пустивши їх ставма вплав, скласти всередину гранати, диски, коробки з патронами, малі саперні лопатки і всяке інше знаряддя. А тут, у лісі, край заплави, ще, на щастя, стояв старий сарайчик; розкидали його й пов’язали плотики, витратили на це моток трофейного телефонного проводу. Дехто понабивав сухим торішнім сіном з цього сарайчика гімнастерки, шаровари, плащ-палатки, застебнули, зав’язали і з ними, як з поплавцями, — в річку. Медсестра, що йшла з групою, не пошкодувала бинтів, подерла на клапті, щоб солдати зачепили за вушка чобіт, — і на шию… Досвід мали, не розгубилися…

А бій розпочався, коли вже опинились на західному березі. І самі перепливли, і «максим», і два 82-міліметрові міномети на плотиках переправили. І раптом, переправившись, уже в сутінках побачили, як ззаду, вище за течією, з лісу густо висипали на той, на східний, берег німці, мало не батальйон, — виходить, майже одночасно поспішали через той ліс до Друті, але трохи відстали.

Побачивши німців, командир групи, незважаючи на їхню перевагу в силі, наказав відкрити по східному берегу вогонь з обох мінометів. Було видно, як вибухали перші міни — і на березі, і в воді, поміж німців, що переправлялися через річку. Не припиняли вогню по них і в темряві, навмання, до останньої міни, а мін з собою було небагато.

Німці спочатку розгубилися, та незабаром відкрили у відповідь мінометний вогонь з того берега, а потім і з цього, з глибини. Клали міни густо і звідти, і звідси, а коли переправились, певно, дістали наказ знищити росіян, поки не пізно, і, не чекаючи світанку, двічі ходили в атаку.

А після всього того кожні дві-три хвилини — міна, коли не поряд, то близько. І від мін туга бере, і поранені стогнуть… Медсестра, яка рвала бинти, щоб чоботи зв’язали за вушка, давно лежить мертва на піску…

Нікуліну чомусь здавалося, що саме світання принесе порятунок. Ось ніч скінчиться, розвидніє — і на допомогу підійдуть наші! Хоч світанок міг, навпаки, принести загибель, бо німці, мабуть, коли розвидніє, й підуть у нову атаку.

Та після пережитого за ніч про цю ранкову атаку Нікулін думав якось незворушно: хоч побачиш німців у вічі!

Вночі моторошніше: б’єш по них, а не бачиш, зупинив чи ні. Може не зупинив? Може, котрийсь із них через хвилину поруч опиниться! А коли розвидніє — всі як на долоні!

Нікулін уже двічі обповз усіх, хто лежав у круговій обороні: перевіряв, як окопуються. Дуже підганяти не доводилося: самі розуміли, що в одному порятунок — залізти якнайглибше в землю. Копали й саперними лопатками, хто мав, і кинджалами, казанками, пряжками від ременів, своїми й знятими з убитих касками, добре, що хоч грунт піддатливий — пісок.

Нікулін скомандував викопати в піску траншейки і для поранених — для тих, хто не міг для себе зробити; а пораненому старшині сам викопав окопчик поряд себе.

І тепер лежав, перепочиваючи, на спині, знявши для зручності ремінь, і протирав подолом гімнастерки затвор автомата, в який набився пісок. Робив те саме, що наказав і всім іншим, — перевіряв зброю.

Лежав, шкодуючи, що в них не лишилося в запасі жодної міни. Один з мінометів цілий, а міни жодної.

А якби мати хоч кілька і, як німці рушать, вдарити по них, коли вони вже вважатимуть, що в нас нічого нема, — інша річ!

Провоювавши більшу частину війни мінометником, Нікулін вірив у свою зброю і шкодував, що лейтенант, командир групи, коли був живий, дозволив витратити всі до однієї міни. Коли б він, Нікулін, розпоряджався ще тоді, як розпоряджається тепер, лишившись за старшого, він хоч кілька мін, а залишив би про запас.

Старшини, який лежав непритомний і стогнав, Нікулін не встиг вивчити, що він за людина, і жалів його не більше за будь-кого іншого — всіх шкода! А особливо жаль медсестру за те, що вона, не така вже молода жінка, на вигляд ровесниця його, Нікуліна, дружини, безвідмовно йшла з ними всі ці дні, як солдат, і пов’язки, й шини накладала, і поранених на собі тягала не гірше за санітара, і жодного разу не поранено… А тут, на березі, від німецької міни враз як і не було жінки! Вбитого лейтенанта Нікулін теж дуже жалів: лейтенант був ще молодий, але війну пройшов усю наскрізь — туди й сюди. І Нікуліна, котрий прибув до нього три дні тому з поповненням, одразу добре зрозумів. І хоч Нікулін не приховав, що був у штрафбаті, лейтенант не зважив на це, а одразу ж, як досвідченого солдата, взяв до себе в зв’язкові. Зважив не на те, що Нікулін потрапив до штрафбату, а на те, що після штрафбату з команди одужуючих поспішив у бій.

Розмова про минуле зайшла з трьох нашивок за поранення. Дізнавшись, що Нікулін до штрафбату був сержантом, лейтенант так і звав його — не на прізвище, а «сержант», і сміявся: «Вважай, що тобі вже знову присвоїли, ще тиждень повоюємо, так і буде!» Взагалі був сміхотливий, веселий. Але при цьому не забував, що Нікулін набагато старший. Сам був швидкий і вимагав, щоб усі — швидко! Проте даремно не квапив. Та й причин не мав при тій старанності, яку звик виявляти на війні Нікулін. «Через цю старанність і вскочив у халепу», — думав Нікулін про себе тепер, коли кров — на щастя, невелика, — яку він пролив у атаці першого ж дня наступу, і власне бажання піти назад у стрій з команди одужуючих зняли з нього ту провину, яку він мав і яку після всього цього він сам вважав уже не провиною, а лихом.

Він лежав під німецькими мінами разом з іншими солдатами на західному березі Друті, попереду всіх у цілій армії, чого сам, звісно, не знав: знав тільки, що попереду всіх у батальйоні, — і сумував через те, що нічим не може послабити цього німецького вогню. Він не хотів бути вбитим, так само як і всі інші, що лежали разом з ним, і чекав допомоги ще нетерплячіше, ніж вони. Не тому, що більше за них хотів жити — жити хотіли всі, — а тому, що, ставши командиром цих двох десятків людей, почував себе не лише відповідальним за їхнє життя, а й ніби почасти винним перед ними за те, що досі не надійшла допомога.

Війна, на якій Нікулін тепер уже чотири рази був поранений і бачив стільки повсякденних небезпек, скільки випадав лише на долю солдата, більше ні на чию, — змусила його звикнути і до вигляду чужої смерті, й до думки про власну.

Але та ж таки війна, зробивши жорстокішими його почуття, привчила його не журитися, привчила, що солдати залишаються живі, коли й самі не чекають, і виходять з безвихідного становища, і дістають допомогу, коли їй уже немає звідки взятися.

Нікулін лежав і думав про тих двох радистів, яких послано до наших, що вони вже мали б дійти. Він добре знав, що на війні буває всяке: можуть і заблудити, і після двох переправ туди й назад не здолати втоми й нічного страху і перележати десь до ранку, поки обстановка проясниться. Знав, що й таке буває. Та, маючи віру в людей і сам не звикши зраджувати цієї віри, вважав у душі, що обидва посланці, якщо тільки живі, дійшли й повідомили.

А чому наші досі не йдуть — теж не тому, що не хочуть, а тому, що не встигли ще: може, наскочили дорогою на німців — стрілянина точиться не тільки тут, а й там, на східному березі Друті. І якщо навіть посланці не дійшли, загинули, те, що німці все б’ють і б’ють з мінометів і вже кілька разів світили ракетами, має підказати нашим, що ми тут не вмерли, ведемо бій, німці над безлюдним берегом не світитимуть. Та й мінні вибухи чутно, звук над водою далеко біжить, особливо серед ночі…

Одразу після переправи, коли передали по рації свої координати, лейтенант радісно сказав Нікуліну: «Все в ажурі, вже знають про нас — де!» Нікулін разом з ним радів: яка хороша річ — радіо. Майже все він знав на війні і майже все вмів, а от з радіозв’язком стикатися не випало — так уже вийшло. Інша річ — проводовий!.. Тоді, напочатку, радів разом з лейтенантом, а тепер, коли й рація розбита, й лейтенанта немає, під вибухи німецьких мін з тугою згадав за проводовий зв’язок. Згадав, як у сорок третьому році на Україні, на Пслі, теж брав участь у переправі — і солдата, котрий плив поруч з ним, посеред річки поранило, хотіли допомогти тому солдатові допливти назад, а він просив, навпаки, допомогти дістатись уперед, на західний берег. І його, як на поплавці, прилаштували на лямці між двома порожніми снарядними ящиками, підтримали й витягли, хоч біля самого берега його ще раз поранило, вже на смерть. І лише, коли витягли, побачили, що він телефоніст — кінець проводу обмотаний навколо пояса. «Хотів з цим кінцем допливти, доставити зв’язок — і доставив І» — подумав Нікулін з повагою до того давно загиблого чоловіка і до проводового зв’язку, що для нього, як і раніше, лишався найнадійнішим з усіх.

Для тих, хто, як Серпілін чи Бойко, командував армією, керував усім її великим механізмом, переконаність у нашій перевазі над німцями грунтувалася на загальному успішному ході операції, на кількості захоплених полонених і трофеїв і на тих цифрах, якими виражалося дедалі гірше для німців співвідношення сил: п’ять до одного — в авіації, три до одного — в артилерії, два до одного — в танках… У цих загальних масштабах той неповного складу німецький мінометний дивізіон, який цілу ніч вів вогонь по п’ятачку за Друттю, де сидів Нікулін та його товариші, був мізерною часткою цілого — всього сім чи вісім стволів з кількох сотень, які ще залишались у німців перед фронтом армії.

Але на тій смужці низького піщаного берега, де лежав Нікулін з товаришами, німецьких мінометів було вісім проти одного. І той один мовчав, бо скінчилися міни, а ті вісім не вгаваючи стріляли цілу ніч, добиваючи поранених і притискуючи до землі вцілілих, породжуючи в них те усвідомлення несправедливості всього, що відбувається, яке виникає в солдата в хвилини важкого бою, особливо якщо він виявився важким несподівано.

І якби Нікулін та його товариші піддалися цьому небезпечному почуттю несправедливості, яке — тільки-но піддайся йому — навпростець веде, до відчаю, вони не втрималися б цієї ночі там, за Друттю, а кинулись би назад, через річку, не знаючи, загинуть чи залишаться при цьому живі. Бо загострений відчаєм інстинкт самозбереження далеко не завжди рятує людину, іноді, навпаки, веде до загибелі якраз тієї миті, коли вона сама вже вважає, що врятувалась.

Та Нікулін, незважаючи на це почуття несправедливості, не піддався йому, і, хоч знав, що німці тут, на цьому березі Друті, зараз сильніші за нього, робив усе так, ніби він залишався сильнішим від німців.

За шість діб наступу він уже пройшов сто кілометрів.

І більшу частину шляху цього йшов, усвідомлюючи, що його бережуть, хоч по кілька разів на день над ним нависала то та, то інша небезпека, яких, хоч би як швидко наступали, все одно не минеш, коли йдеш попереду.

Нікулін сам був легко поранений у першу ж годину наступу, але він пам’ятав, як мало було інших поранених поблизу нього і взагалі як мало було в нас втрат після того, як авіація й артилерія переорали німцям весь їхній передній край. Він пам’ятав, як, випереджаючи його, вже пораненого, йшли вперед самохідки й танки, і як били через голову «ереси», і як попереду й на другій і на третій німецьких позиціях знову дибом здіймалася земля…

А коли, перебувши два дні в медсанбаті, повернувся в стрій і пішов знову вперед під командою вбитого сьогодні лейтенанта, то знову відчув, як його бережуть, як збивають перед ним німців з позицій щільним артилерійським вогнем, як подавляють опір танками, як німці припиняють стріляти по ньому після того, як у їхній бік пройшли над головою наші «горбилі» й влаштували там свою карусель.

Усе, що так довго й з великим трудом готували перед початком операції, хоч і не було позбавлене осічок та промахів, однак спрацювало й продовжувало працювати, підпираючи Нікуліна й допомагаючи йому йти вперед.

Та настав час, без якого на війні не обходиться, і німець, про котрого Нікулін уже звик думати в ці дні наступу, що він слабкіший, раптом виявився тепер і тут сильнішим. І хоч Нікулін вірив, що це ненадовго, але треба було на цей час зібрати всі сили, які тільки є в запасі в людини, щоб німець не встиг відчути себе сильнішим, щоб не дати йому відчути це!

Сьогодні на світанку полковий агітатор дістався до їхнього батальйону, нашвидку переказав учорашнє зведення й сповістив, що взято Вітебськ, а тут, як він висловився, «повсюдно» наші війська вийшли на східний берег Дніпра й ведуть бої за Могильов.

Цілий день після того рухались уперед, і, взято чи не взято Могильов, Нікулін так і не дізнався, хоч у Москві вже кілька годин тому було дано на честь цієї події двадцять артилерійських залпів з двохсот двадцяти чотирьох гармат. Але, не знаючи багатьох важливих подій, — і минулих, і тих, що зараз відбувалися на фронті, — Нікулін відчував значення цих подій з тією внутрішньою силою, яка дається особистою причетністю до них.

Коли вранці агітатор сказав, що за зведенням «повсюдно вийшли на східний берег Дніпра», то говорилося це вже за Дніпром, на його західному березі. І те «повсюдно» для Нікуліна було вже десь позаду, а не попереду. А коли він сам ще два дні тому переправився через Дніпро, то це було не «повсюдно», а саме ж вони перші й переправлялись!

Ще не знаючи, що Могильов визволений, але власними ногами відмірявши всі сто кілометрів, які за шість діб пронаступала їхня армія, Нікулін розумів, що визволив і залишив у себе за спиною цілу землю, яка три роки лежала під німцем, — дванадцять сіл — «вйосок»! — як по-тутешньому називав їх лейтенант, сам теж тутешній, з-під Мінська. Нікулін рахував лише ті села, що їх сам пройшов за ці дні, ніяких інших не рахував, тільки їх — і геть спалені німцем, і напівспалені, й цілі, — й до них до всіх уже повертаються і повертатимуться жителі.

Він спитав полкового агітатора, чи не чути чого про Псковщину, як там ідуть справи. І відповідь не порадувала його: агітатор сказав, що Пскова поки що не визволили і, як там іде наступ, у зведеннях немає. І хоч відповідь агітатора засмутила Нікуліна, вигляд тих визволених сіл, через які він ішов зі своїми товаришами, від думок про свою сім’ю, що залишилась там, на Псковщині, набув для нього надто глибокого, можна сказати, особливого значення.

В одержаній сьогодні додатковій директиві Ставки вже передбачались і оточення всіх німецьких військ, що відступали тут, і строк узяття Мінська.

Жменька людей, що воювала разом з Нікуліним на п’ятачку за річкою Друттю, зрозуміло, нічого не могла знати про цей таємний документ, який надійшов глибокої ночі до штабів фронтів. Але прямий зв’язок одного з другим полягав у тому, що сама ця додаткова директива Ставки була наслідком того, як воював Нікулін та інші такі самі, як він, люди тут і в багатьох інших місцях, на всіх чотирьох фронтах, що наступали в Білорусії.

І той, хто не зрозумів чи не схотів би зрозуміти цього, нічого б не зрозумів у тому, чому виявляється, що одні накази на війні можна виконати, а інших — ні. А тим самим не зрозумів би, й що таке війна в її кінцевій солдатській реальності — водночас і найвищій, і найнижчій.

Найнижчій, бо директиви спускають згори вниз, і коли вони доходять до самого низу, — це й означає, що вони дійшли до солдата. А найвищій, бо в директив, хоч би з якої височини вони йшли, немає вищого виконавця, ніж солдат. І вони стають реальністю лише після того, як він візьме задумане до виконання і, незважаючи на небезпеку й страх смерті, зрештою виконає. І начебто казенне, суконне слово «виконавці», яке вживається в армії щодо тих, кому належить виконати одержаний згори наказ, насправді в словом, сповненим високого значення й поваги до людини, котра робить на війні своє діло. «Виконавець» — той, від кого залежить виконання. І коли він не виконає, то нічого не буде виконано.

Один з цих виконавців — Нікулін Петро Федорович, тридцяти дев’яти років від народження, сімейний, багатодітний, був засуджений, змив провину кров’ю і тепер поранений уже вчетверте — лежав на західному березі Друті, змерзши від вогкості в своєму обмундируванні, що не встигло просохнути після переправи, і, очолюючи двадцять інших солдатів, виконував свій обов’язок, який полягав у тому, щоб утриматися тут, на захопленому клаптику берега, доки надійде підмога, або вмерти в бою.

Тиждень тому Серпілін за своєю посадою командарма і за правом, наданим цією посадою, не затвердив надто суворого вироку Нікуліну і тим самим, власне, врятував йому життя. Але ці слова «врятував життя», які, коли про них думають, а тим паче, коли вимовляють уголос, пов’язуються з уявленням про якусь благодійність, зроблену людині, не спадали на думку ні Серпіліну, коли йому під час однієї з поїздок у війська здалося, що в строю батальйону майнуло знайоме обличчя сержанта Нікуліна, ні самому Нікуліну, коли там, на дорозі, солдати раптом заговорили, що повз них проїхав командуючий.

Тоді, перед початком наступу, Серпілін просто виявив щодо сержанта, котрий попав до трибуналу, ту справедливість, яку Нікулін день у день підтверджував у боях кожним своїм вчинком, не думаючи при цьому про минуле, бо думати про нього означало б думати про себе, а він усі ці дні найменше думав про себе.

І тільки тепер, коли почало сіріти, звідти, із східного берега, пролунали постріли наших гармат і над головами Нікуліна й інших, хто лежав на п’ятачку за Друттю, обрамлюючи їх вогнем, пройшли і вибухнули в глибині у німців перші снаряди, — тільки цієї миті він уперше за всі дні виразно пригадав той чудний залізний гофрований будиночок, в якому без ременя й сержантських погонів стояв перед командуючим армією. Згадав, певно, тому, що саме цієї миті подумав про двох посильних, що недаремно вірив у них, і про самого себе, що тепер, мабуть, залишиться живий…

Командирові корпусу генералу Кирпичникову доповіли, що передова група, яка переправилась через Друть і з якою було втрачено радіозв’язок, продовжує бій на тому березі, їй уже подано допомогу вогнем артилерії, а незабаром слідом за нею переправиться головний батальйон, що пробився за ніч до річки.

Та генерал Кирпичников, який сам не спав цієї ночі, кваплячи свої війська до Друті, й не давав спати своїм командирам дивізій, натискаючи й покрикуючи на них по телефону, все-таки не доповів о четвертій годині ранку в штаб армії про один цей факт, залишив його для ранкового донесення, тим більше, що в смузі його корпусу переправилися через Друть ще три групи, війська підходили до річки на широкому фронті, і вагоміше було о шостій ранку доповісти про все одразу…

Розділ двадцять другий

Увечері того самого дня, коли Таня розлучилася з Синцовим, вона одним духом написала йому довгого листа, в якому просила пробачення за те, що промовчала, перебула з ним ніч, так і не сказавши йому всього того, через що вони не можуть жити разом.

Але, вже написавши, вилаяла себе за боягузтво і, ткнувши невідправленого листа під білизну, на дно чемодана, заприсяглася собі, що наступного разу, як зустрінуться, скаже йому все сама у вічі. А вранці почався наступ, що відсунув ту наступну зустріч невідомо на який час.

Бровастий генерал, начальник медслужби армії, викликав її до себе в перший ранок наступу, коли навіть у них, за дванадцять кілометрів від передової, було добре чути суцільне ревіння артилерії, спитав, як себе почуває, чи вже все гаразд після невдалих пологів, і сказав, що тимчасово забере її від Рослякова. І вона їздитиме вже не по госпіталях другої лінії, як до наступу, а ближче до фронту: перевірятиме, як доставляють поранених з медсанбатів до передових госпіталів. Гадають, що там, унизу, все йде без затримок, але бувають затримки й там. Її вважають у них на евакопункті найбойовішою, от він і забере її спеціально для цього діла.

— Будеш ніби моїм особистим інспектором, хоч за штатом цього не належить. — Генерал насупив свої брови, але при цьому всміхнувся. — Якщо, звісно, не боїшся.

Таня не боялась. Навпаки, була рада. Після того послаблення, яке зробила собі сама, поїхавши з фронту родити, тепер не хотіла ніяких послаблень.

Мабуть, тому й заслужила похвалу свого бровастого начальника. Він взагалі хвалити лікарів не любив. Казав, що їм так і годиться — не шкодувати себе. «Хто бажає іншого, той не медик і даремно обрав собі на все життя справу, від якої залежить життя інших людей».

Наступ розпочався і безперервно тривав уже одинадцяту добу. Таня щодня кочувала туди й сюди, голосувала на роздоріжжях, їздила на попутних грузовиках разом з пораненими і сама, і в кабінах, і в кузовах на снарядних ящиках, і бувала в госпіталях, і добиралась до медсанбатів та полкових медичних пунктів, і бачила вбитих, і кілька разів сама попадала під обстріли.

Втративши дитину, вона душевно надломилась, і здавалося б, нове горе — неминуча розлука з Синцовим — мало зовсім звалити її, проте, навпаки, не звалило, а підвело з колін і поставило на ноги. І хоч вона й під час наступу так само думала про Синцова, про себе й Машу і про безвихідь свого становища, люди, разом з якими вона працювала, їздила, розмовляла, лежала під обстрілами, не помічали її стану. Її думки про саму себе були затиснуті в ній разом з усіма іншими справами, потребами й необхідностями і в цьому затиснутому, спресованому вигляді небезпечно існували, як та вода, що, перетворившись на лід і розширившись, може розірвати кам’яні плити, якщо не знайде іншого виходу.

Уночі, на четвертий день боїв, повернувшись до себе в санітарний відділ, вона за вечерею дізналася, що всього дві години тому вбито начальника аптечного складу Віру Петрівну, з якою раніше приятелювала навіть більше, ніж із Зінаїдою. І вбито не там, попереду, а в тилу, по дорозі з аптечного складу. «Юнкере», як уже геть смерклося, пролетів над дорогою і скинув бомби…

І, як то буває, коли раптом уб’ють когось, про кого зовсім не думаєш, що його може вбити, вона подумала про себе.

Уранці, коли встали і Зінаїді треба було їхати в одне місце, а їй в інше, вона дістала з чемодана свого ненадісланого листа Синцову, заклеїла його, надписала й дала Зінаїді:

— Нехай буде в тебе. Віддаси йому, якщо зі мною щось трапиться.

— Трапиться? — розсердилась Зінаїда. — А якщо зі мною трапиться?

— Прошу — значить, візьми.

— А що там у вас з ним скоїлось?

— Нічого не скоїлось.

Так і не сказавши, що в них скоїлось, все-таки змусила Зіпаїду взяти листа.

А вночі, коли вони знову з’їхались, Зінаїда, побачивши Таню, спершу кинулась її обнімати, наче вже не думала побачити живу, а потім ткнула їй назад листа.

— Цілий день сьогодні боялася за тебе через цей лист безглуздий. Не триматиму в себе. Погана прикмета. Чого це ти себе ховати надумала?

— Нічого я не надумала.

— А не надумала, то порви. Або я порву.

— Віддай!

Зрозумівши, що Зінаїда вперлася й не триматиме в себе листа, Таня поклала його в кишеню гімнастерки.

Після того як їй спало на думку, що вона може вмерти, а Синцов так і не дізнається про все, про що має дізнатися, порвати цього листа вже не можна було. «Якщо трапиться щось, все одно знайдуть при мені й віддадуть йому. Не розірве ж мене на шматки, так не буває», — подумала вона про себе, хоч добре знала про інших, що так буває.

Вона то забувала про листа, що лежав у кишені, то згадувала. А якось цілий день не могла позбутися цих думок, бо побачила Артем’єва. Їхала разом з пораненими в кузові на порожньому грузовику в тил, а він промайнув назустріч на вілісі.

Побачила його й подумала, що опинилася без вини винною не лише перед Синцовим, а й перед ним. Згадала, як у Москві взимку минулого року, коли він прийшов до неї, розповідала йому про загибель сестри. І як він, стискаючи кулаки і накульгуючи, метався туди-сюди по кухні, а потім, коли вона від’їздила, привіз на вокзал і віддав їй Машині плаття, щоб вона проміняла на їжу на барахолці в Ташкенті. Чомусь ті плаття, які він привіз їй тоді на вокзал, нестерпно було зараз згадувати.

Двічі за ці дні вона бачила серед госпітальних поранених жінок: радистку, котру з партизанського госпіталю привезли в армійський, щоб витягти небезпечний для життя осколок, якого не видалили при першій операції, і жінку, що підірвалася на міні, коли поверталася з лісу до себе в село. Не партизанку, а просто жительку, як вона про себе сказала, хоч потім, у розмові, виявилося, що вона і їжу партизанам носила, і зв’язковою бувала. Інша на її місці вважала б себе партизанкою. А ця — ні, не вважала, бо не була в загоні, тільки допомагала.

Радистка розповідала, як багато ешелонів з забраними на роботу до Німеччини проходило повз них залізницею.

Німці навмисне плутали, змінювали графік руху, ешелони з бранцями пропускали через небезпечну дільницю дороги, коли мав іти військовий, а військовий навпаки.

Одного разу через це партизани помилково висадили колію перед ешелоном з бранцями, і в перших трьох вагонах, що зійшли з рейок, загинуло кілька жінок. Та все одно серед усього цього лиха ті жінки, що залишилися цілі чи були тільки поранені, йдучи з партизанами до лісу, казали, що нехай краще так: мертвих не повернеш, зате всі, хто живий, в неволю не потрапили. А то яке б життя було там, у Німеччині? Хіба то життя?

— Ми тоді куди більше за них переживали, — згадуючи про це, розповідала радистка, і в неї на очах бриніли сльози чи то від спогадів, чи то від чекання нової зустрічі з хірургом; уже опинившись на Великій землі, було страшно лягати під ніж!..

А Таня, слухаючи її, болісно думала про жінку, яку теж погнали на роботи до Німеччини, і яка, може, теж колись їхала в ешелоні цими місцями, і про яку тепер уже, мабуть, до кінця війни ніхто не скаже, жива вона чи ні…

У госпіталях і медсанбатах, коли щодня кочуєш з одного в другий, чого тільки не наслухаєшся!

Учора в одному з госпіталів Тані неодмінно треба було поговорити по службі з провідним хірургом, але ту раптом посеред розмови забрали для невідкладної операції, і Таня пішла за нею до операційної. Там, на столі, з тяжкою раною в живіт лежав командир артилерійського дивізіону, молодий і, як сказали операційні сестри, неодружений. Перед тим, як йому дали наркоз, він перекочуючи з боку на бік спітнілу кучеряву гарну голову, в передчутті смерті, просив лейтенанта, котрий привіз його до госпіталю, щоб там, у полку, товариші не забули — подбали про матір. До останньої секунди, поки не заснув під наркозом, повторював: «Тільки про одне прошу, тільки про одне…»

І було в усьому цьому щось таке, що й жінка-хірург, яка робила йому майже безнадійну операцію, плакала, і медсестри плакали… А він так і не прокинувся — помер.

І Таня раптом з якоюсь гострою заздрістю до вмерлого, що межувала з відчаєм, подумала: «Отак би й мені в останню хвилину думати тільки про матір, а більше ні про кого. Щоб не було в мене нікого, крім матері, про кого думати».

Сьогодні вранці — на одинадцятий день війни, як після тривалого затишшя, напівсерйозно-напівжартома кажуть на фронті, — Таня одинадцятий раз поїхала вперед, тепер уже за Березіну, яку форсували вчора вранці. Весь учорашній день і цілу ніч війська, переслідуючи німців, ішли далі й далі, і тепер, там, за Березіною, вже було й кілька медсанбатів, і зранку мали розгорнутися два передові госпіталі, і бровастий Танин начальник, і Росляков, що не вилазив з передових госпіталів, вимагали, щоб, незважаючи на всі труднощі й небезпеку, котрі виникають під час такого стрімкого наступу, як цей, незважаючи на групи німців, що блукали по лісах, медицина не відставала, йшла впритул до військ, щоб поранені не лежали і ве чекали своєї черги, а вчасно потрапляли на операційний стіл. Учора на летучці, розсерджений кількома допущеними за день недоглядами, генерал, звертаючись до сумління медиків, кричав, що в медицині згаяний час — це втрачене життя… Та річ була не лише в сумлінні медиків, а в усьому тому складному ході евакуації поранених, який, коли б його накреслити на папері, був би схожий на годинниковий механізм з багатьох з’єднаних між собою великих і малих шестерень, що обертають одна одну. Але тільки весь цей механізм не було вкладено в маленький і компактний годинниковий футляр, а, навпаки, під час наступу розтягнуто на десятки кілометрів — від передових медичних пунктів поблизу переднього краю аж до санітарних залізничних летючок, що їдуть від станцій армійського постачання ще далі, до санітарних поїздів, які курсують у глибині країни, виписують ще одне, своє власне коло. І Таня, виконуючи службові обов’язки, мала перевіряти хід найперших, найближчих до бою коліщаток цього розтягнутого на десятки кілометрів механізму.

Сумління людське було потрібне скрізь і всюди, від початку до кінця всього цього ланцюжка — від санітара на передовій до водія попутної машини, що підсаджує поранених, від коменданта на переправі, що повинен через «не можу», за будь-якого зустрічного потоку, перекинути поранених у тил, до військових залізничників на станції постачання, які зобов’язані гнати вперед, до фронту, поза всякою чергою состави із снарядами, а водночас мусить умудритися причепити й порожні санітарні летючки, бо, якщо не загнати їх уперед, не буде на чому вивозити в тил наступні партії поранених.

І якби не загальне людське сумління, майже в кожної людини підсилене почуттям, що й ти можеш бути поранений, самим медикам ніколи б не зробити на війні всього того, що їм вдається зробити.

Сьогодні Таня доїхала майже до самої Березіни на вілісі разом з Росляковим. Біля переправи Росляков висадив Таню і поїхав просікою в ліс.

Віліс, віддаляючись, стрибав, мов заєць, на ковдобинах і петляв уліво і вправо, об’їжджаючи розбиті й спалені німецькі машини. Чого тут тільки не було: і величезні грузовики, й штабні автобуси, і мотоцикли, і взагалі незрозуміло що, — так тут усе переорала на цій просіці позавчора наша авіація.

І на просіці, і в лісі, біля нової переправи, яку навели замість розбитої нами німецької, і обабіч дороги, що вела до переправи, — скрізь було стільки ще не прибраних мерців, що сьогодні, на ранок другого дня, і навколо переправи, і на під’їздах до неї стояв важкий трупний сморід.

Такий, що його насилу витерплювали навіть медики, про яких думають, що вони до всього звичні.

Учора був жаркий день — двадцять сім у затінку, і надвечір стало ясно, що тут, біля переправи, треба щось зробити: або виділити людей, і одразу багато людей — цілі тисячі, для того, щоб усе це розібрати, розтягти і закопати, або ту, основну переправу, якою безперервно їдуть туди й сюди, перенести хоча б на два-три кілометри вбік.

Росляков саме й поїхав сьогодні зранку сюди, щоб, як він казав, «залізно» обгрунтувати доповідь Військовій раді армії про потребу, хоч як це й складно, перенести переправу, якщо ми не хочемо йти на риск, пов’язаний з постійним проїздом і проходженням тисяч людей через цю страшну смугу.

Зупинившись неподалік од мосту, Таня двічі, а може, й тричі безуспішно проголосувала. Мостом їхали машини, навантажені по самісінькі борти снарядними ящиками.

Один грузовик зупинився, але виявилось, що він одразу поверне праворуч, а Тані треба було їхати прямо.

Потім, обганяючи грузовика, що загальмував, промчав віліс, і їй махнули звідти рукою. Вона не роздивилася за тентом — хто, та, коли слідом за першим вілісом проскочив другий, з радіоантеною, а за ним бронетранспортер, зрозуміла, що то, певно, Синцов проїхав з командуючим: рукою махнув, а зупинитися своєю волею не міг.

Коли віліс обминав грузовика й Синцов побачив ззаду, за тим грузовиком, Таню, що стояла край дороги, було вже пізно. Вона промайнула, і її знову затулив грузовик.

І Синцов, хоч і встиг махнути їй рукою, не був певний, що вона помітила.

Та Серпілін, сидячи попереду, помітив — мабуть, у переднє дзеркальце, — як він там, ззаду, махнув рукою, і обернувся:

— Кому махав?

— Дружині.

— Зупиніть, — сказав Серпілін Гудкову, — пропустіть другу й третю машини вперед. Отак.

І, почекавши, доки їх випередили віліс з рацією і бронетранспортер, наказав дати задній хід.

Не повертаючи, поїхали заднім ходом, аж поки порівнялися з Танею, що й досі стояла край дороги.

Віліс став так, що Таня опинилася зовсім поруч із Серпіліним, упритул, віч-на-віч, і просто перед собою побачила його ледь примружені в усмішці очі. Усмішка була добра. Буре, обвітрене й засмагле обличчя, а очі на цьому бурому обличчі — голубі, ясні, ніби вицвілі.

Раніше вона не помічала, які в Серпіліна очі, бо він завжди дивився на неї з висоти свого зросту, а тепер, коли вона стояла на дорозі, а він сидів на передньому сидінні віліса, вони були ніби однакові на зріст і дивились одне на одного, очі в очі. І виявляється, очі в нього були голубі.

— Здрастуй, військлікарю, — сказав Серпілін. — Давно тебе не бачив. — І, вилізши з віліса на дорогу, вже знову згори, з висоти свого зросту, подав їй руку й усміхнувся. — Що тут робиш?

— Голосувала, — сказала Таня. — По медсанбатах їжджу. Їй здалося, що Серпілін зараз скаже: «Сідай до нас, підвеземо». А він сказав зовсім інше:

— Під Могильовом була — впізнала знайомі нам з тобою місця?

— Упізнала.

— Тепер уже незнайомими йдемо. Так до самого кінця війни й доведеться — незнайомими…

Сказав і потягнув носом: почув важкий трупний запах.

— Не думай, що про тебе не згадував. Тільки за весь рік часу не вибрав побачити. Така наша служба. А його про тебе питав, — кивнув він на Синцова, що одразу слідом за ним вискочив з віліса й стояв поруч з Танею, торкаючись її плеча. — Не скаржився тобі, що в ад’ютанти примусив його піти.

— Не скаржився, — сказала Таня і раптом, сама від себе не чекаючи, що зважиться сказати це, додала — Я сама його за це лаяла.

І хоч Серпілін, здавалося б, міг у відповідь на її слова здивуватись і навіть образитись — як це, за що й чому лаяла? — він не здивувався і не образився, а, ніби одразу все зрозумівши, сказав:

— Більше не лай. Скінчимо операцію — пошлю, як він і просив, на самостійну… Вже обіцяв йому це.

І, глянувши на Синцова, помітив, як той доторкається до Таниного плеча.

— Дається вам п’ять хвилин у положенні «вільно». Я вперед проїду, над річкою постою, а ви пішки доганяйте.

І, більше ні слова не сказавши їм, сів у віліса, проїхав двісті метрів до річки, вийшов і зупинився на самому березі, спиною до них, заклавши за спину руки.

Серпілін був сьогодні зранку в доброму і навіть, як він іноді по-старомодному висловлювався, в щонайкращому гуморі. Його тішив, навіть більше, робив щасливим той стрімкий розвиток подій, що перевершував найсміливіші наші сподівання і от-от мав привести до визволення Мінська. Останні дні здавалося, що тут, у Білорусії, сама земля горить під ногами в німців. Хоч земля — скрізь земля, суть не в землі, а в людях…

Як майже кожній військовій людині, йому притаманне було бажання діяти на війні там, де звершується найголовніше, — бажання, яке в людей обмежених і несправедливих у оцінці чужих зусиль часом перетворюється в небезпечну для справи переконаність, що найголовніше там, де вони.

На війні все важко, і тягар цієї праці сам собою штовхає на спокусу переоцінки зробленого тобою і тими, хто тобі підлеглий, і недооцінки того, що роблять інші в інших місцях.

Серпілін звичайно знаходив у собі сили не піддаватися такій спокусі. Знайшов і тепер.

Хоч як хотілося робити найголовніше, — і його армія, і весь їхній фронт, у величезних, що день, то ширших масштабах Білоруської операції виконували порівняно з іншими фронтами все-таки допоміжне завдання. Не шкодуючи сил і праці, допомагали головному. І два сусідні фронти, що вершили нині це головне, сьогодні над ранок зімкнули руки позаду взятих у мішок німецьких армій, перетнувши з півночі і з півдня шосе Мінськ — Вільнюс і Мінськ — Барановичі.

За першими донесеннями льотчиків, які ще не встигли потрапити до зведень, Серпіліну було вже відомо, що оточення здійснено: Мінськ замкнено в кільце, і наші танкісти на його західній околиці. Сьогодні до смерку можна чекати звістки про взяття. І все це на цілих чотири дні раніше, ніж передбачалося тим наказом, який одержали після взяття Могильова!

Німцям, оточеним у лісах на схід від Мінська, тепер нікуди подітись, і це відчувається сьогодні ще з більшою силою, ніж учора. І відчувати на собі цей дедалі запекліший опір німців випадає на долю твоїй армії й сьогодні, і в найближчі дні.

І не кількість трофеїв, що залишились у тебе в тилу, і навіть не ці три тисячі вже полічених трофейниками німецьких машин, що захарастили всі дороги й просіки до самої Березіни, а саме дедалі сильніший опір німців є першою ознакою того, що твоя армія успішно, так, як це від неї вимагається, виконує своє завдання. Нехай другорядне в масштабах усієї операції, але ж для неї самої основне!

І нехай ти пізніше від інших вийдеш на підступи до Мінська, зате відчуваєш, як ідеш по п’ятах за противником, як наздоганяєш його, як він ущільнюється перед тобою, як його опір стає дедалі відчайдушнішим, бо саме ти б’єш його в найвразливіше місце, гатиш його по тому найгустішому, найщільнішому його угрупованню, яке він з різних боків стягнув у ці ліси і яке сподівався, відірвавшись од тебе, витягти за Мінськ, устигнути пролізти в дірку, яка ще залишалась. А ти вчепився й не дав. Не дав і не даси й надалі!

Настрій був добрий ще й тому, що Серпілін одержав учора хорошого листа. Про це нікому доповідати, і ніхто не зобов’язаний про це знати, крім тебе самого. Та й цей особистий лист, який приніс йому особисту радість, також був пов’язаний для нього з думками Про війну і про те, що вона може скінчитися швидше, ніж думали, коли починали операцію.

Синцову та його маленькій лікарці дісталася частка того добра, що переповнювало душу Серпіліна, коли він вийшов з віліса на дорогу й дивився згори вниз на Таню.

Йому навіть захотілось однією рукою зняти з неї пілотку, а другою погладити по волоссю, ніби вона дівчинка, а не заміжня жінка, доросла, яка набралася за три роки війни стільки лиха, що вистачило б на п’ятьох таких, як вона. Та все одно хоч яке нерозумне, а таке бажання було: стягти пілотку й погладити її, як маленьку, по голові.

І коли Серпілін, дивлячись там, на дорозі, на Таню, всміхнувся чомусь, він усміхнувся не з її вигляду, як подумала вона сама, а власній, може, й добрій, але нерозумній думці.

Тепер він стояв біля річки й дивився на її широку й повільну в цьому місці течію. І хоч, не дивлячись на годинника, за звичкою до точного ліку часу, знав, що минуло вже не п’ять хвилин, а, мабуть, шість чи сім, але, жаліючи не Синцова, котрого бачив біля себе щодня, а саме Таню, якої давно не бачив, за те, що так мало часу відпущено їй для побачення з чоловіком, усе ще не обертався. Дивився на річку й думав: як цікаво вийшло з його армією, з її наступом саме цією дорогою від Могильова до Березіни. Не тільки німці переправлялись тут позавчора, поки ми не роздовбали їм мостів — і одного й другого, а й французи теж колись переправлялися через Березіну майже тут-таки, трохи вище за течією.

Захотівши, можна було б уявити собі всю ту панораму, яка була тоді, на початку зими дванадцятого року, коли переправлялись французи. Хоч і важко. І час був інший, і війна була інша, і був початок зими, сніг, крига, відлига, а зараз літо, жарко, ліс понад берегом кучерявий, густо-зелений, як завжди після вогкої, щедрої на воду весни.

Гарний, а тягне від нього трупним смородом.

Серпілін повернувся від річки і пішов до віліса…

Коли Серпілін од’їхав і залишив Синцова вдвох з Танею, Синцов кілька секунд стояв нерухомо, а потім одразу притягнув її до себе, поцілував у губи і, наледве змусивши себе відірватись, майже нечутно сказав:

— Скучив!

Хоч вони стояли на дорозі і повз них, обдаючи їх гаром і гарячим повітрям, одна за одною проскакували машини, сказав це так, як кажуть про це одне одному, лежачи в ліжку.

— Незручно, — сказала Таня, коли він захотів потягтися до неї ще раз. — Ходімо.

Вона з силою прихопила лівою рукою його праву, здорову руку, міцно стисла пальці і, щільно притулившись до нього плечем, пішла поруч узбіччям дороги.

— Дзвонив, довідувався про тебе, — сказав він.

Вона кивнула — знала, що Синцов якось подзвонив просто Рослякову. Може, й ще якось довідувався, та їй не сказали. В нього тепер стало більше можливостей, ніж раніше, все-таки ад’ютант командуючого.

— Непокоївся за тебе більше, ніж будь-коли, — сказав він.

І то була правда; він ніяк не міг вибити з пам’яті недоречно сказані нею тоді, в останню ніч, слова про її колишнього чоловіка: «Отак завжди медпрацівників і вбивають, коли німці з оточення прориваються».

Мабуть, вона сама давно забула ті свої слова, а він пам’ятав.

— А я за тебе цього разу чомусь зовсім не боялася, — сказала Таня.

І це теж була правда. Їй здавалося, що тепер, коли він став ад’ютантом Серпіліна, з ним нічого не повинно статися. Раніше, коли він був офіцером оперативного відділу й їздив на фронт сам, могло статися, а тепер, коли їздить разом із Серпіліним, не могло.

Вона йшла поруч з ним, стискаючи його руку і пам’ятаючи про лист, який був у неї з собою, лежав у кишені гімнастерки, і про те, що сьогодні вони побачилися з ним удруге і вона мусить сказати йому все, чого не сказала тоді, тієї ночі.

І в неї ще залишалось дві чи три хвилини, щоб сказати йому це, перш ніж вони підійдуть до Серпіліна.

Та після того як вона почула від нього слово «скучив», розповісти стало ще важче.

Вона йшла поруч з ним, учепившись за його руку і вже розуміючи, що нічого не скаже йому в ці останні хвилини, і водночас відчувала дивний страх перед собою: а раптом усе-таки скажу? І, боячись себе, хотіла, щоб ці хвилини скінчилися ще швидше, ніж вони скінчаться.

Вони йшли й мовчали, а щоб ці хвилини скоріш скінчились, їй треба було швидше сказати щось інше замість того, що вона мала йому сказати.

— А Серпілін сьогодні в доброму настрої, — раптом заговорила вона, бо це було перше, що спало їй на думку, перше, що рятувало від необхідності тих, інших слів; замінила ті необхідні слова про його дружину цими необов’язковими — про Серпіліна.

Синцов кивнув і притримав її руку, змусивши йти повільніше.

— Не поспішай. Дарма. Як тільки озирнеться, одразу підійдемо… — І повторив: — Не поспішай.

І коли він вимовив «не поспішай», вона раптом зупинилась, звела на нього очі й сказала те, чого ще хвилину тому, здавалось, уже не скаже: і про Каширіна, і про Машу, і про те, що після всього цього їм більше не можна бути разом.

І він, усе ще тримаючи її за руку правою, здоровою рукою, раптом підняв ліву в чорній рукавичці, ніби хотів затулити обличчя, захиститися від того, що почув. І коли вона зупинилась, замовкла, раптом сказав якісь слова, що вдалися їй безглуздими: «Вже сідає, швидше».

Вона не одразу зрозуміла, що це про Серпіліна, який перестав дивитись на річку й пішов до свого віліса.

— Наговорилися чи ні, а відпустка скінчилась, продовжити не можу. — Серпілін кивнув на Синцова, але звернувся до Тані. — Тепер уже до Мінська навряд чи побачитесь.

І, глянувши на неї, помітив, що вона якась не така, як щойно була, раптом зблідла, як це буває з людьми після поранення.

— Товаришу командуючий, дозвольте доповісти, — сказала Таня, і Серпілін, поморщившись, подумав: «Невже після розмови з чоловіком про щось особисте проситиме?»

— Ну, що в тебе?

Але Таня, всупереч його сподіванню, квапливо, навіть якось гарячково швидко заговорила не про особисте, а про те, що турбувало їх у санітарному відділі, — що це місце небезпечне для переправи з санепідемічного погляду: надто багато навколо розкладених німецьких трупів, можуть бути зараження. Треба, поки не очистили від трупів ліс і просіку, хоча б тимчасово перенести переправу.

— Діло кажеш, — промовив Серпілін, — тільки торохтиш швидко, відчувається, що ще не вмієш доповідати начальству. А як же твої начальники? Чому чухаються, не доповідають своєї думки?

Таня сказала, що її начальники готують матеріал, щоб доповісти про це сьогодні ж.

— Отже, готуєш грунт для їхнього повідомлення? — всміхнувся Серпілін. — Мабуть, так і зробимо. Самі вже почали думати про це. Дякую за службу. Будемо в Мінську — побачимось. — Він знову глянув на Таню. — Тільки з медсанбату до медсанбату їздь обережніше. Почуєш обстріл — не проскакуй, краще в кюветі перележ, ціліша будеш. У Сталінграді в останні дні в німців техніки ще багато було, а стріляти майже нічим! А тут обстановка інша: у них у цьому районі якраз склади боєприпасів.

Не шкодують, навпаки, поспішають якнайбільше витратити! Б’ють з лісів на всі боки. А ми від цього неприцільного вогню людей втрачаємо! — додав він сердито, подумавши вже не про Таню, а про те, що, зважаючи на цю особливість обстановки, передові госпіталі надто вже впритул до війська присувати небезпечно. Треба буде трохи притримати медицину!

Він сів у машину, озирнувся на Синцова, що вже встиг сісти ззаду, і махнув рукою Гудкову:

— Поїхали!

Синцов, висунувшись із віліса, дивився з заднього сидіння на Таню, що стояла край дороги, на її дедалі меншу постать, дивився доти, поки там раптом не загальмував грузовик, який затулив її і якого вона, певно, зупинила, щоб теж їхати сюди, за Березіну, слідом за ними.

— Все-таки поговорили? — не обертаючись, запитав Серпілін.

— Поговорили, — вимовив Синцов таким дивним голосом, що Серпілін обернувся й глянув на нього.

Але Синцов, не оволодівши голосом, устиг оволодіти виразом обличчя. І Серпілін, побачивши його звичайне обличчя і подумавши: «Здалося», — одвернувсь і вдивлявся тепер у дорогу.

Розділ двадцять третій

У той самий день капітана медичної служби Овсянникову поранило під час виконання службових обов’язків.

Усе сталося так несподівано, що вона не встигла ні здивуватися, ні опам’ятатись, як уже була поранена.

Вона їхала серед білого дня на грузовику з медсанбату. Сиділа в кабіні з водієм, а позаду, в кузові, було вісім поранених і санітар.

Поранений у руку і в обличчя лейтенант, якого Таня хотіла посадити замість себе в кабіну, відмовився і їхав разом з іншими пораненими в кузові. Якби він не вперся, Таню, певно, вбило б замість нього. І взагалі все могло б вийти інакше. Хто знає як? А в житті все вийшло дуже просто й безглуздо. Так, у всякому разі, здалося їй самій у перші хвилини після того.

У грузовика спустив скат, а запасного не було. Водій уже побував у обох кінцях — снаряди туди, поранених назад — і не мав часу його змонтувати. Йому довелося знімати колесо, латати камеру і вдвох із санітаром ставити колесо на місце. Лейтенант, поранений у руку і в обличчя, сидів на задньому борту грузовика і, висуваючись з-під брезенту, давав поради. Всі інші поранені сиділи й лежали в кузові під брезентом, не вилазили звідти.

Таня підійшла до водія й санітара. Санітар з веселим круглощоким обличчям допомагав водієві монтувати скат, і виявилося, що це давній знайомий. Ще під Сталінградом, коли відбили в німців табір наших військовополонених, Таня разом з цим санітаром подавала першу допомогу тим, хто лишився живий, і відтоді запам’ятала його прізвище: Христофоров.

Таня стояла на дорозі й дивилась, як водій і Христофоров монтують скат, але потім, почуваючи себе зайвою, — водій і так злився на докучливі поради лейтенанта, — сіла на приступку грузовика біля відчинених дверцят кабіни.

День був жаркий, дверцята нагрілись од сонця, і Таня, притулившись до них плечем, відчувала, які вони теплі.

Сиділа й думала про те, що тепер уже треба порвати листа, який лежав у неї в кишені. Навіщо він після того, як уже все сказала? Вона пригадала обличчя Синцова і як він затулився від її слів своєю покаліченою рукою в чорній рукавичці і, хоч недавно перед цим курила, знову скрутила цигарку. І тільки-но скрутила, як одразу пролунало кілька гучних пострілів, що злилися в один.

Водій лежав плиском на дорозі біля заднього колеса з гайковим ключем у руці, а з лісу на дорогу виходили німці з гвинтівками.

Може, тому, що в неї просто перед очима лежав на дорозі водій, Таня, побачивши, як з лісу виходять німці, згадала не про маленький трофейний «вальтер» у себе на поясі, а про німецький автомат, що лежав позад неї в кабіні грузовика. Водієва гвинтівка була акуратно прилаштована в гніздах саморобними пружинками так, що її одразу можна було вихопити з тих гнізд над вітровим склом.

А цей трофейний автомат, що лежав на підлозі кабіни, поки їхали, кілька разів потрапляв Тані під ноги, і водій казав їй, що й для автомата зробить зручне гніздо, тільки не так, як для гвинтівки — попереду, а праворуч, на дверцятах.

Згадавши про той автомат, що лежав у неї за спиною, вона смиконула його до себе за ремінь і, так і не вставши, чомусь усе ще сидячи на приступці грузовика, притисла автомат до живота й дала з нього чергу по німцях.

Спершу довгу — по всіх, а потім встигла ще одну, коротку, по німцю, що підбіг зовсім близько до машини й замахнувся гранатою. Не їхньою, німецькою — довгою, а якоюсь іншою, може, нашою. Коли Таня дала по ньому другу коротку чергу, німець уже кинув гранату. Їй так здалося. Спочатку кинув, а вже потім упав. А може, це було й не так, може, в нього спершу влучила її черга, потім він уже не кинув, а впустив гранату під колеса машини.

Під машиною гримнув вибух. Таню труснуло й скинуло з приступки. Вона боляче вдарилась об щось головою і, підводячись з землі, ще не зрозуміла, куди поранена: їй здавалося, що в голову. А насправді вона просто вдарилась головою і подряпала лоб і щоку об борт грузовика, а поранена була осколком гранати. Осколок вилетів знизу з-під машини, пробив приступку і застряв у неї під ребром, вище від нирки й нижче від легені.

Про все це їй сказали вже згодом, у госпіталі, після операції, пояснюючи, що вона в сорочці народилась!

І, певно, мали слушність, коли не зважати на все інше, що в неї було в житті і про що вона знала, а вони ні.

Уже підвівшись з землі, Таня згадала про автомат і, нахиляючись по нього, відчула біль у спині, від якого мало не впала, але все-таки підняла автомат. Один німець лежав зовсім близько, головою до неї, той, що кинув гранату. Два інших, у яких вона стріляла першою довгою чергою, лежали поряд біля пня, при самій дорозі. І ще один, трохи далі, і ще далі, в лісі, хтось напівсидів-напівлежав долілиць.

Водій, як і перед цим, лежав з гайковим ключем у руці, тільки тепер під головою в нього натекла калюжа крові. Тоді не було, а тепер натекла. І з грузовика з-під борту теж капотіла кров. А борт був розщеплений — стирчали відбиті білі тріски.

Ззаду, з-за грузовика, пролунав постріл. І Таня, ще притискаючи до живота автомат, про який вона не знала, що він уже порожній, ступила крок уперед, подивилась праворуч і побачила, що це, притулившись до заднього борту грузовика, стріляє кудись у ліс із своєї гвинтівки Христофоров. «Мабуть, навздогін німцям», — зміркувала вона. І пішла до нього.

Він побачив її, опустив гвинтівку й сказав:

— Утекли!

У Тані було закривавлене обличчя; Христофоров подумав, що вона поранена в голову, і, квапливо поставивши гвинтівку до борту грузовика, поліз по індивідуальний пакет. Але Таня, знову відчувши сильний біль у спині, сіла навпочіпки над водієм, що лежав біля машини, і, трохи підвівши йому голову, зрозуміла, що він мертвий; куля влучила йому ззаду, просто в мозочок. Вона опустила його голову і, все ще сидячи навпочіпки, обернулась до Христофорова, що розривав зубами обгортку індивідуального пакета.

— Подивіться, що там, у кузові?

І в цю мить позад них загальмував «студебекер», до якого була причеплена протитанкова гармата.

Потім на цьому ж таки «студебекері», що тягнув гармату на ремонт, вони й дісталися до госпіталю. У їхнього грузовика від вибуху гранати, виявляється, було розколото картер. Якби граната не влучила туди, під картер, взагалі невідомо, що було б. А так тільки Таню поранило одним осколком, та ще іншим, який пробив знизу кузов, убило тяжкопораненого, що лежав біля цього борту непритомний. Так непритомного й добило!

А всі інші поранені, що їхали в кузові, лишилися живі. Крім того лейтенанта, пораненого в руку і в обличчя, що сидів на задньому борту й дивився, як монтують скат.

Його німці застрелили.

А в Христофорова не влучили. І він, схопивши гвинтівку, що стояла в нього напохваті, прихилена до кузова, почав стріляти в німців і вбив першим пострілом, як потім виявилось, офіцера, капітана. І Таня вбила трьох. І Христофоров застрелив ще одного, уже в спину, коли німці тікали назад.

У передовому госпіталі, куди Таня й так збиралася потрапити в службових справах, а тепер потрапила поранена, хвалили обох: і її, й Христофорова. Окрім того, що вони справді не розгубились, вони ще були обоє свої, медики. А своїх у таких випадках особливо хвалять. Наче їм і воювати не треба за штатом, а от довелось — і не розгубилися!

Поки Таню готували до операції, зайшов начальник госпіталю, старший військовий лікар, який служив ще в ту світову війну. Вона давно знала його, проте побоювалась і насилу переборювала себе, коли доводилося сперечатись з ним по службі через евакуацію поранених.

Завжди сердитий, цього разу він прийшов такий добрий, просто як дід-мороз, тільки бороди бракувало. Питав, чи не хоче вона перед операцією ковтнути коньячку, — в нього є! Але вона не схотіла.

А потім сказав, що сьогодні ж напише реляцію і на Христофорова, і на неї.

— Один Червоний Прапор маєш, буде й другий! І поранених захистила, і трьох німців сама власноручно з автомата поклала! Навіть трофейну зброю освоїла, не розгубилася, відкрила з неї вогонь!

Таня у відповідь сказала, що вона знає цей автомат, у нього тільки відбій сильний, а так він добрий. Хотіла додати, що в своєму житті багато разів і розбирала, й збирала цей автомат, і стріляла з нього, коли була в партизанській бригаді. Та вже не сказала про це, щоб не вийшло так, ніби вона не просто пояснює про автомат, а хоче й похвалитися своїм минулим, окрім того, що її й так зараз усі хвалять.

Коли почула від начальника госпіталю, що він напише реляцію, задоволено подумала, що, як і справді нагородять, носитиме два ордени Червоного Прапора. Щоб хтось із жінок носив два ордени Червоного Прапора — вона сама ще не бачила. Напевне, в льотчиць є, а так не бачила.

Жінка-хірург, показуючи їй після операції вийнятий осколок, сказала, що в неї просто щасливе поранення: осколок чималий, якби пройшов трохи вище — порвав би легені, а трохи нижче — нирку. А він наче спеціально просунувся, щоб нічого не зачепити. Поранення треба вважати середньої тяжкості, а могло — «сама розумієш, що тобі пояснювати», — сказала жінка-хірург і, тримаючи пінцетом осколок, спитала:

— Залишити тобі на пам’ять?

— Ну його, кинь, — сказала Таня.

Жінка-хірург — та сама, в якої Таня три дні тому була присутня на операції, коли вмер на столі артилерійський капітан, що згадував свою матір.

Тоді плакала над капітаном, а тепер раділа, яке щасливе поранення в Тані.

А Таня, ще не знаючи, яке в неї щасливе поранення, коли її збирались оперувати, згадала про того капітана і вперше за останні дні подумала про свою матір. Їй зробили операцію, а голови не перев’язали. Нижче від скроні просто здерло клапоть шкіри, коли вона вдарилась головою об борт машини. Промили, помазали й заліпили пластирем.

Дали трохи відпочити після операції й разом з іншими відправили санітарною машиною в тил.

За другу половину дня вона разом з іншими пораненими проїхала той шлях, який так добре знала по своїй роботі в Рослякова, той самий шлях, за яким стежила сама, щоб поранені на ньому не затримувались.

Щоб на цьому шляху не було ніяких затримок, у тому, власне, й полягала вся її служба на війні, починаючи від Сталінграда. Але тепер, коли вона їхала цим шляхом поранена, він здавався їй довшим, ніж коли вона була лікарем.

У другому ешелоні армії, куди вона потрапила вже надвечір, добре знайомий їй начальник відділення, прочитавши історію хвороби, яка тепер супроводжувала Таню, сказав їй, що за характером поранення хоч і з натяжкою, але можна зробити так, щоб вона застряла тут, у них, не виходячи за межі армії.

— Не треба, — несподівано для нього сказала Таня. — Нехай як буде, так і буде.

— Май на увазі, через півгодини повеземо вантажити поранених на летючку, і тоді вже… — Він не договорив, було й так зрозуміло: якщо з санітарної летючки потрапиш у фронтовий госпіталь, а звідти вивезуть, як це зветься у медиків, до госпітальних баз внутрішніх районів, то повернешся сюди не скоро, лише після остаточного одужання.

Начальник відділення знав про Таню, що в неї тут, у армії, чоловік. Тому, бажаючи зробити краще, ладен був порушити загальний порядок. І здивувався, коли Таня так рішуче відмовилась від цього. Не зрозумів, що відмовилася саме через те, що в неї тут, у армії, був чоловік.

Спочатку, після поранення, вона думала про інше: раділа, що жива, переживала за вбитих, особливо за водія машини, з яким перед цим так гарно їхали й розмовляли, думала про себе й про те, що з нею сталося тепер, оце щойно. І лише потім, після операції, вже дорогою сюди, почала думати про те, що сталося з нею не тепер, а до цього.

Це й змусило її сказати «нехай буде, як буде». Треба було тільки, сказавши це, так і зробити, не передумати за той час, який ще залишився до від’їзду санітарної летючки. Головне — знайти в собі сили не передумати зараз, а потім, коли вже поїдеш у тил, передумувати буде пізно.

Господи боже мій, звісно ж, їй і не снилося, що все станеться саме сьогодні! І не думала про це. І не хотіла цього. А все-таки вийшло так, ніби подала клопотання самій долі. Генералові тоді не зважилась, не подала клопотання, щоб її перевели звідси до якоїсь іншої армії, а долі подала. І доля розпорядилася так, як треба, і не відібрала в неї при цьому життя, а тільки поранила. «Поранення середньої тяжкості…»

Таня з тугою згадала Синцова і шість нашивок за поранення, що були в нього на гімнастерці, три — червоні, три — золоті. Усього півдня тому, там, біля переправи через Березіну, коли він притягнув її до себе, поцілував і хотів ще раз, а вона відірвалась, сказавши «незручно», вона побачила в нього над правою кишенею гімнастерки, просто перед очима, ті нашивки і навіть чомусь полічила їх тієї миті, хоч добре знала, що їх шість, а не п’ять і не сім, і знала всі його поранення, за які була кожна з цих нашивок. Не лише чула від нього, а й знала сама. Знала на дотик і шрам на боці, вище третього ребра, після першого поранення, і шрам під волоссям на голові — після другого, і шрам від третього, найтяжчого, від якого він мало не вмер, великий, на спині — від хребта до стегна; все це було ще до неї, точніше, до того, як вони стали разом. А його рука — то вже потім, коли вона вже була з ним. «Була з ним, була з ним», — беззвучно, сумно повторювала вона сама собі.

Таня знала, що там, на станції, де формували і відправляли санітарні летючки, весь цей час, усі одинадцять днів наступу працювала Зінаїда. Її через те туди й надіслали, що вона якраз підходила для цього з її гучним, чоловічим голосом і жіночою невідступною турботою про поранених. Там, на станції, нашвидкуруч збивали в состави порожняк, який щойно звільнився від вантажів, що прибули на фронт, вантажили в цей порожняк заздалегідь приготовлені нари, матраци, ковдри, чіпляли до ешелону перев’язочну, кухню, вагон для медперсоналу і гнали не гаючись далі від фронту, для перевантаження до сортувальних евакогоспіталів.

Вантаженням поранених займалася Зінаїда, про яку казали, що вона краще за будь-кого іншого знаходить спільну мову з військовими залізничниками.

Таня знала, що Зінаїда й сьогодні має бути там, на станції постачання, але все-таки перепитала в начальника відділення, чи там лікар Баришева.

— Там, як завжди. Побачиш її.

Зінаїду там, на станції, вона побачила одразу. І гукнула здалеку, але надто тихо, і та не почула й промчала повз неї, лаючись на ходу з якимсь капітаном.

А вдруге побачила Зінаїду лише в останні хвилини, коли лежала вже в теплушці біля дверей на матраці, покладеному на сіні; попросила покласти себе ближче до дверей, щоб, як їхатимуть, бачити дорогу, коли навіть зачинять двері, дивитися хоча б крізь щілини.

Таня боялась, що так і не зустрінеться з Зінаїдою, але цього не могло статись і не сталося, бо Зінаїда обходила одну за одною всі теплушки, починаючи з хвоста, перевіряючи, як розмістили поранених.

Щойно окремою машиною привезли якогось льотчика і, посунувши інших поранених, поклали в теплушку. Таня почула, як Зінаїда ще здалеку, підходячи до їхньої теплушки, запитала:

— Льотчика поклали, як я сказала?

І хтось відповів:

— Усе зроблено, поклали.

— Ну, як? — спитала Зінаїда, підходячи до теплушки й звертаючись до льотчика, що лежав біля Тані.

— Дякую, — сказав льотчик.

— Одужуйте, — сказала Зінаїда й побачила Таню, і обличчя в неї було таке, ніби вона зараз спитає: «А ти що тут робиш?»

Але здивувалась вона, виявляється, не того, що Таня поранена, а того, що лежить вона в цій теплушці. Вона вже все знала про Таню й наказала, щоб її влаштували поряд, у Перший від паровоза вагон, до медиків, але хтось щось наплутав. Зінаїда вилаялась і тільки після цього поцілувала Таню й винувато сказала, що тепер уже пізно» — Мені й так добре, — відповіла Таня.

— Тут плече коротке, на ранок уже будете на місці, — пообіцяла Зінаїда. І раптом спитала: — Чому не залишилась у нас в госпіталі? Тобі дозволили б.

— Не хочу, — сказала Таня.

Коли її прооперували й перев’язали, на неї знову надягли гімнастерку, бо поранення дозволяло це, і її лист, написаний до Синцова, як і раніше, лежав у кишені.

Але тепер, після того як вона була поранена, їй уже не хотілося порвати цього листа! Тепер їй здавалося, що там, на переправі, все вийшло так швидко, що Синцов міг не до кінця зрозуміти її. А треба, щоб він зрозумів усе до кінця, інакше йому буде ще важче. Нехай краще прочитає ще й цього листа, коли його написано…

— Мені вже дзвонили з госпіталю про тебе, в мене з ними телефон, — сказала Зінаїда, ніби пояснюючи, чому нічого не розпитує в Тані про її поранення. — Даремно не залишилась у них. Одразу ж напиши мені звідти, куди попадеш.

— Гаразд, — сказала Таня.

І, відстебнувши гудзика на кишені гімнастерки, вийняла листа і з того, як раптом важко виявилося це зробити, відчула, яка вона стала слаба.

— Віддай Синцову.

— Той самий? — спитала Зінаїда, хоч уже побачила, що це той самий лист. Її вразило, що Таня хоче зараз відправити Синцову листа, якого написано давним-давно, коли все було інакше, коли вона ще не була поранена.

— Віддай Синцову, — повторила Таня.

— А що ще? Може, допишеш хоч на конверті? Я дам тобі олівця. — Зінаїда почала шукати в планшетці.

— Не треба, — сказала Таня. — Додай на словах, що нічого серйозного, він тобі повірить.

Зінаїда, хоч їй дуже не подобалось, що доведеться віддавати Синцову цього давно написаного листа, взяла його, не сказавши більше ні слова. Тільки зітхнула й ще раз поцілувала Таню. Вже було дано команду відправляти состав, і санітари, що супроводжували теплушки, почали зсередини зачиняти двері.

— Гей, дядьку, не зовсім, — сказав льотчик.

— Так треба.

— Мало що треба. Душно буде.

І вусатий санітар послухався молоденького льотчика, бо це був льотчик, і не зовсім причинив двері теплушки, і тому, коли теплушка рушила, Таня ще раз побачила Зінаїду.

Зінаїда розмовляла з Танею так, наче нічого не сталось, а тепер, не знаючи, що Таня бачить її, стояла й плакала.

Прочинені двері теплушки протяглися повз Зінаїду, повз санітарів і залізничників, повз штабелі снарядів, щойно вивантажених із цих самих теплушок, повз зруйновану водокачку і так само зруйновану цегляну будку з напівстертим написом: «кип’яток».

Таня їхала в тил після того, як з нею проробили все, що зветься в медичних документах «попередньою обробкою». Їхала разом з іншими такими самими, як і вона, пораненими, що лежали праворуч і ліворуч від неї.

Так вона ще ніколи не їздила. Колись, після першого поранення, коли її вивозили на Велику землю, вона летіла. І не санітарним У-2, а звичайним, скорчившись у кабіні за льотчиком. А тепер уперше в житті їхала летючкою і так само поруч з льотчиком, тільки пораненим.

Таня лежала на животі — лежати так було зручніше, менше боліло в сїшні — і дивилася крізь прочинені двері теплушки на землю, що нешвидко пробігала повз неї.

Земля ця була то жива, то мертва, то знову жива. То вирви й кілки з іржавим дротом, то зелені поля й далекий ліс, і над лісом, аж до верху теплушки, на весь отвір темно-синє небо, що вже починало чорніти. То скинуті з колій згорілі, понівечені вагони, зруйновані шляхові будки із зірваними дахами, димарі від згорілого житла, то кучеряві березові гаї, що вибігали до самої залізниці, такі, наче немає й не було на світі ніякої війни…

Усе це чимось скидалося на її власне життя, точніше, на її відчуття свого власного життя. Вона згадала, як Зінаїда з сумнівом брала в неї того давно написаного і заклеєного листа, і подумала, що Зінаїда може розклеїти й прочитати його не тому що цікава, навпаки, вона не цікава, а тому, що вважає: завжди все робить так, як краще. І якщо прочитає, може вирішити, що краще не віддавати листа, і не віддасть, не знаючи, що він усе одно вже знає.

Таня раптом уявила собі, що вона знову поруч із Синцовим, що її не поранено, і вона ще в армії, і вони знову побачились. І він говорить їй тим добре знайомим їй, дуже спокійним голосом, яким розмовляє, коли через силу тримає себе в руках: «Навіщо ти мені все це сказала? Не могла почекати хоча б, поки ми закінчимо наступати?» — «А коли ми закінчимо?» — «Не знаю коли, та колись закінчимо. Не вічно ж ми наступатимемо…» — «А як же я могла тобі цього не сказати? Я повинна була сказати!» — «Чому?» — «А чому я повинна знати все це одна? Чому я повинна, а ти ні?» — подумки відповіла вона на його уявне запитання, але відповіла вже не в розмові з ним, а в думці, бо навіть в уявній розмові не могла йому так відповісти. Могла тільки подумати. «Отже, вирішила поїхати від мене. І що ж ти робитимеш?» — спитав він. Спитав знову вголос у тій уявній розмові.

І вона відповіла йому теж уголос, зухвало й навіть грубо: «Що робитиму? Заміж вийду. Законного чоловіка в мене вбито, а тебе тепер усе одно що немає. — І ще раз повторила: — Заміж вийду».

І найдивніше, що не лише з викликом сказала це в тій, уявній розмові, а й справді подумала зараз про це.

Подумала серйозно і відчайдушно, як про те, що раптом ставило нездоланну перешкоду між нею й Синцовим, рятуючи не тільки її від нього, а й його від неї. І після цього кілька хвилин лежала, вже не дивлячись у двері теплушки, заплющивши очі.

А коли знов розплющила їх і побачила знов зелене узлісся, що вибігло до самої залізниці, подумала про себе, що все це неправда, все те, про що вона оце зараз подумала, як про порятунок. Нічого цього не буде, і ніякий це не порятунок. «Я все одно в душі сподіватимусь, що коли вона не знайдеться, ми будемо знову з ним. Так, сподіватимусь.

Ну и що? І кому яке до цього діло? Якщо я одразу, коли випишусь, попрошуся на інший фронт, до іншої армії, й буду окремо від нього до кінця війни, зовсім у іншому місці, ніхто вже не матиме права вимагати від мене ще чогось. Мало на що я можу в душі сподіватися… Коли не буду з ним, коли сама відмовляюсь бути з ним — це вже буде моє діло!»

Вона згадала, що її могли сьогодні вбити, а вона лишилася жива, і не тільки лишилася жива, а вдвох із Христофоровим врятувала від смерті інших людей. І зворушено подумала про себе як про людину, яка щойно зробила щось дуже хороше і в якої самої через це все мав бути добре. Інакше буде несправедливо.

І в цілковитій суперечності з важкими думами, які щойно нею володіли, безглуздо подумала, що в неї з Синцовим кінець кінцем усе буде гаразд. Як і чому буде гаразд і що має статися, щоб їм було добре, вона тепер уже не думала. Відкинула ці запитання так, ніби хтось раптом дав їй на це право…

Вона лежала стомлена й притихла, ослабла від втрати крові, готова от-от заснути. У вагонному отворі стало темно, санітар зачинив двері і, пройшовши в куток теплушки, сів і закурив там, у кутку. А льотчик, що лежав поруч з Танею, після того як санітар одійшов від них, тихо сказав їй:

— А я вас пам’ятаю. Я вас возив одного разу.

І Таня теж пригадала, як вона летіла з цим льотчиком минулого року взимку на У-2, коли треба було негайно привезти кров, медикаменти й перев’язний матеріал до одного з медсанбатів, що опинився тоді на кілька днів одрізаним разом з усією дивізією. Не вдавалося туди проїхати, можна було тільки летіти. І вона зголосилася й полетіла з цим льотчиком.

Але тоді він був одягнений по-зимовому, тому вона його не одразу впізнала.

— Що з вами, лікарю? — спитав льотчик.

— Німець напав на санітарну машину на дорозі, — сказала Таня. І більше нічого не додала; її хилило на сон.

— А мені з землі ногу прострелили, — сказав льотчик. — Повертався з офіцером зв’язку. Ледве машину дотягнув. Тільки сів, підбігають, кажуть: «Не вимикай мотора, члена Військової ради повезеш». А я на вигляд ніби нічого, сиджу, а чобіт повний крові! — Він посунувся на своєму матраці ближче до Тані й додав тихо: — Командуючого вбито. Член Військової ради туди, на місце, полетів, де його вбили. Хотів зі мною, а я не зміг.

— Як командуючого? — Таня навіть не одразу зрозуміла. — Якого командуючого? — повторила вона, подумавши, що, може, загинув командуючий повітряною армією, про якого — невідомо, правда чи ні, — розповідали, що він сам бере участь у бойових вильотах. «Може, він загинув?» — Подумала вона. — Якого командуючого?

— Якого? Серпіліна. Кого ж іще. Їхав машиною, а німці з засідки вбили, — все так само тихо сказав льотчик.

Розділ двадцять четвертий

Те, про що Таня почула від льотчика і чому в першу мить не повірила, сталося насправді, тільки не так, як сказав їй льотчик, а інакше.

Серпіліна не було вбито з засідки, а смертельно поранено осколком снаряда о третій годині дня третього липня, за Березіною, в районі Червеня, порівняно далеко від передової, на рокадній польовій дорозі, майже біля самого того місця, де вона перетинала шосе Могильов-Мінськ, і помер він, не прийшовши до пам’яті, через п’ятнадцять чи двадцять хвилин після того. Точніше встановити було нікому, бо, коли все це сталося, лікаря не було.

А коли через двадцять хвилин Серпіліна довезли до медсанбату й поклали на операційний стіл, він був уже мертвий.

Німецький великокаліберний снаряд розірвався на дорозі, між машиною, в якій їхав командарм, і бронетранспортером, що відстав од неї. У бронетранспортер не влучив жоден осколок, а у віліс — лише один. Але той єдиний осколок пробив задню стінку віліса, пропоров карту, яку в цю мить тримав Синцов, що сидів позаду Серпіліна вдвох із заступником начальника оперативного відділу Прокудіним, пробив спинку переднього сидіння віліса, влучив у спину Серпіліну, вийшов назовні спереду, вдарився у передній щиток і вже після цього вдару рикошетом перебив кисть водієві Гудкову.

Постріл був поодинокий. Німці вели по дорогах вогонь, який просто мав непокоїти нас, але саме на цій весь час, поки їхали нею, було тихо. Машина зупинилася не тому, що був смертельно поранений командарм — цього першої секунди якраз і не помітили, — а тому, що, тримаючи кермо однією рукою, Гудков закричав, підніс угору другу, закривавлену, і різко загальмував — не міг далі вести машину.

Коли машина загальмувала, Серпілін почав валитися вперед і вбік із віліса. Синцов ледве встиг схопити його за плечі й притиснути до спинки переднього сидіння.

В першу секунду, коли Серпіліна кинуло вперед і він почав валитися, Синцов усе ще не зрозумів, що сталося.

Йому здалося, що командарма просто сильно трусонуло від дуже різкого гальмування. І, тільки вже обхопивши Серпіліна руками, притиснувши його тіло, що безсило валилося, до спинки сидіння, зрозумів, що командуючого або вбито, або тяжко поранено.

Другий віліс, із зв’язківцями, що йшов цього разу попереду, помітив і вибух снаряда, і зупинку машини й здав назад. Бронетранспортер, що відстав був, зупинився поруч.

— Гудков, до тієї машини… Виходь! А ти — за кермо! — крикнув Синцов, коли віліс із зв’язківцями порівнявся з їхнім вілісом.

Крикнув, усе ще обнімаючи обома руками обвисле тіло Серпіліна.

Гудков виліз, тримаючи правою рукою закривавлену ліву й дивлячись на Серпіліна, наче все ще не розуміючи, що сталося. А водій з другого віліса скочив на місце Гудкова, і Синцов крикнув йому: «Давай, уперед!»— таким голосом, що було зрозуміло: треба гнати чимдуж.

Так, женучи чимдуж, проскочили метрів п’ятсот, поки Синцов не наказав: «Стій!» Поки гнали ті п’ятсот метрів, він думав лише про одне, що Серпіліна, якщо він ще живий, може добити другим влучанням. Якщо це не поодинокий снаряд, а вогневий наліт, треба вискочити якнайшвидше з зони вогню, а все інше — потім!

Бронетранспортер ішов позаду впритул, Синцов побачив це, обернувшись. Другий віліс трохи відстав: за кермом сидів командир рації.

Коли зупинилися, Синцов, усе ще тримаючи тіло Серпіліна, обернувся до Прокудіна, що нерухомо, наче скам’янівши, сидів поруч:

— Давай на рацію, повідом у штаб, що тяжко поранено. А ми — прямо до медсанбату. Тут усього чотири кілометри. В Плісенки, де вранці були, в той. Передай по рації, щоб туди головного хірурга армії літаком послали. Там у них площадка, можна сісти.

Прокудін, так і не промовивши ні слова, виліз із віліса й пішов до рації. В такі моменти не має значення, хто старший, хто молодший званням. Хто перший відчув у собі сили розпорядитися, вийти з шокового стану, той і розпоряджається.

У Синцова майнула думка так і довезти ці чотири кілометри Серпіліна, як він сидить. Посадити в ноги одного з автоматників, тримати його і везти, щоб не зрушити.

Але потім злякався, що так буде гірше, що Серпілін може спливти кров’ю, і, коли Прокудін пішов до рації, наказав автоматникам, що підбігли до віліса, класти на плащ-палатку. Витяг її з-під себе з сидіння й кинув на траву.

Серпіліна винесли й поклали. Він слабо дихав.

Зовсім слабо, але все-таки дихав. Роздираючи зубами, приготували одразу кілька індивідуальних пакетів — усі, скільки знайшлося, — розстебнули ремінь на гімнастерці, трохи підняли пораненого за плечі, підсуваючи йому під лопатки руки, поклали з обох боків ‘ рани марлеві подушечки, обмотали рану бинтами. Рана кровоточила. Коли обв’язували, марля одразу просякла кров’ю.

Синцов наказав накидати шинелі і все, що було при собі м’якого, на дно бронетранспортера, і після цього, вшістьох, тримаючи за краї плащ-палатку, перенесли до бронетранспортера пораненого. Поклали і одразу ж, не чекаючи, коли рушить рація, якою ще тільки зв’язувались із штабом, поїхали до медсанбату.

Дорога попереду була відома, проїжджали нею і, де медсанбат, знали. Та все-таки Синцов не залишився там у бронетранспортері з Серпіліним, а перейшов назад до віліса й сів спереду на його місце показувати водієві дорогу, щоб зопалу після всього, що сталося, не згаяти часу, не заплутатись.

У цьому медсанбаті вже були сьогодні. Вчора командир стрілецького полку підполковник Шевчук перший у армії взяв у полон німецького генерала. Був при цьому легко поранений і, потрапивши до медсанбату, просив дозволу повернутися в стрій. Серпілін, коли йому доповіли, звелів, щоб командира полку залишили лікуватися, але пообіцяв, що сам заїде вручити йому орден Червоного Прапора. «Нехай лежить і чекає в медсанбаті».

Так і було зроблено. Заїхали до медсанбату, Серпілін вручив орден, скориставшись з нагоди, поговорив з лікарями; ще зауважив, що медсанбат добре стоїть, у зручному місці. По змозі, й медсанбати, й госпіталі першої лінії так і треба розташовувати, щоб десь поблизу або луг, або галявинка, або хоч яка-небудь невелика лисина в лісі — У-2 посадити, якщо раптом когось треба негайно привезти чи відвезти. Всяк буває!

Тоді Синцов і помітив те, про що сказав тепер Прокудіну, — що там є де посадити У-2. А тепер самі їхали в цей медсанбат!

Синцов розривався між двома бажаннями — якнайшвидше доїхати і обережніше везти Серпіліна.

Розтрусиш — більше крові втратить. А пізніше на п’ять хвилин привезеш — запізнишся з операцією, може через це загинути. В таких випадках невідомо, що краще, що гірше.

Все-таки вирішив їхати швидше, хоч щоразу, коли на лісовій дорозі під колеса попадало якесь кореневище, здригався, ніби його самого били тілом об землю. І, не усвідомлюючи безглуздості того, що каже, кілька разів повторював водієві:

— Витискай, витискай зчеплення, витискай… Чого ти смикаєш? — наче Серпіліна везли в цій машині. Хоч везли на бронетранспортері й там був інший водій, який поіншому витискав зчеплення на цих вибоїнах.

Поки людина жива — про неї ніколи не кажуть «смертельно поранена». Лише заднім числом, після смерті.

А до того, хоч би який був безнадійний стан, усе одно кажуть: тяжкопоранена.

Саме так і сказав Бойко Захарову, розшукавши його по телефону на командному пункті корпусу, звідки Серпілін поїхав менш як годину тому.

За десять хвилин перед цим Бойко дзвонив туди ж, до Миронова, і, розмовляючи з Захаровим, запитував, де командарм. Захаров відповів, що, прилетівши на У-з дивізії, вже не застав Серпіліна, той не дочекався, поїхав сам до Кирпичникова. Дізнавшись, що командарм у дорозі, Бойко сказав, що нічого надто невідкладного немає, подзвонить до сусідів, коли Серпілін туди доїде.

І раптом знову подзвонив. З Мироновим говорити не став, попросив одразу передати трубку члену Військової ради, якщо він ще там, і без вступу сказав по телефону те, що тільки-но сам почув по рації від Прокудіна: «Перший тяжко поранений, знепритомнів, і його везуть від місця поранення на хутір Плісенки». Від себе Бойко додав, що хутір той лежить у трикутнику між дорогою Могильов — Мінськ, лісовою дорогою на Буйничі й узліссям урочища Вербове. Як повідомив Прокудін, там є посадочний майданчик для У-2. Головному хірургові армії вже наказано вилетіти. До санітарного управління фронту зараз дзвонять одночасно з іншого телефону.

Захаров кілька секунд мовчав, тримаючи трубку.

Мовчав і Бойко на іншому кінці проводу.

— Командуючому фронтом доповіли? — спитав Захаров.

— Як тільки закінчу розмову з вами, доповім. У мене все.

— Зараз полечу туди, якщо там є майданчик, — сказав Захаров. — У мене літак тут.

— Ясно, — сказав Бойко. І повторив — У мене все.

Мабуть, поспішав доповісти у фронт, та й як інакше, коли командарм вибув із строю, — повинен одразу ж брати командування на себе!

Захаров поклав трубку і подивився на командира корпусу Миронова, який уже зрозумів: сталося щось надзвичайне.

— Де льотчик? Викликайте його, полечу, — сказав Захаров.

— Ви його попоїсти відпустили, — нагадав ад’ютант Захарова.

— Біжи за ним негайно! — крикнув Захаров. — Нехай усе кине і до літака. Летимо!

Він озирнувся. В наметі, крім них, був офіцер оперативного відділу, що наносив на карту останню обстановку. Взявши під руку Миронова, Захаров вийшов з намету на повітря. І, лише відійшовши кілька кроків, сказав:

— Командарма тяжко поранено. Везуть зараз до медсанбату в Плісенки. Полечу туди.

Останніми днями при невеликих порівняно втратах у боях було особливо багато всяких випадковостей через те, що дедалі щільніше оточували німців, а ті все відчайдушніше виривались і дрібними, і великими групами. І льотчики гинули, й офіцери зв’язку, і найнесподіваніших людей убивало чи ранило в найнесподіваніших місцях. Та скільки не звикай до цього, а все одно з Серпіліним — мов обухом по голові.

— Як, де? — розгублено повторював Захаров, ідучи з Мироновим до свого У-2, що стояв край галявини. — Щойно в тебе був. Якою дорогою його відправили? Не знаєте, що у вас у власному розташуванні відбувається! — не маючи сили стриматись, крикнув Захаров. — Підвели командуючого під кулю…

Бойко не сказав йому по телефону, як поранено Серпіліна, але Захарову чомусь здалося, що саме — під кулю.

Миронов почав пояснювати, що навпаки: це, їдучи до нього від сусіда, командуючий вибрав дорогу навпростець, яку зранку обстрілювали. А він якраз відрадив їхати назад тією дорогою, просив не брати навпростець, показав на карті об’їзд. І командуючий, від’їжджаючи, погодився, сказав: «Гаразд, собі дорожче. Об’їдемо».

— От і об’їхали! — гірко сказав Захаров, думаючи про те, куди ж усе-таки поранено Серпіліна, яка це рана, коли одразу — непритомний! І, здригнувшись, уперше подумав: «Може, навіть і вбито, тільки не захотіли повідомляти відкритим текстом».

І, йдучи далі під руку з Мироновим, котрого як узяв, так від розгубленості й не відпускав, усе стискав рукою під лікоть, почув над головою скрекіт літака — на галявину сідав ще один У-2.

Льотчика, з яким прилетів Захаров, ще не знайшли.

Захаров згадав, як, відпускаючи, дозволив йому годину відпочити. Може, й їсти не пішов, а лежить десь під деревом і спить. Шукай його тепер!

— Хто це прилетів, як думаєш? — спитав Захаров у Миронова, показуючи на літак, який, сідаючи, мало не зачепив дерева. — Я з ним полечу.

— Певно, мій оператор, у дивізію літав. Так, «вісімка», наш… — сказав Миронов і поспішив назустріч літаку. — Може, й заправляти не треба… Тут усього летіти хвилин дванадцять!

Та коли підійшли до літака, виявилося, що летіти не можна. Льотчик доповів, що його обстріляли з землі німці, поранили в ногу, чобіт повен крові; доповів зніяковіло, наче завинив.

Це був той самий льотчик, який потім сказав Тані, що Серпіліна вбито з засідки. І хто його знає, може, плутанина вийшла через кимось почуті слова Захарова: «Підвели під кулю!»

Захаров уже вирішив їхати машиною, вже крикнув водієві, щоб підганяв віліса, але в цей час прибіг льотчик з другого У-2. Хвилина пішла на те, щоб уточнити на карті розташування медсанбату, льотчик сказав, що знайде без ніяких і сяде за всіх обставин. Захаров заліз у кабіну, літак знявся в повітря, повернув і пішов на північний схід, до шосе Могильов — Мінськ.

Летіли над лісом, на висоті двісті метрів. Згори було видно все те саме, на що Захаров уже надивився сьогодні, поки летів у дивізію й назад. Крізь крони беріз і ялин тут і там видно було сліди німецького відступу й розгрому, всі ці розбиті й понівечені машини, покинуті гармати, міномети, спорядження, снарядні ящики, незняті, так і покинуті в лісі намети — сліди квапливо залишеної ночівлі… Все це плямами виднілося по всьому лісу, поки летіли над ним. Виднілось і вранці, коли літав до цього, і тепер. Усе було те саме, тільки дивився на все це зовсім по-іншому, ніж уранці, — безрадісно, неначе все вже ні до чого.

Безглуздо, звичайно. Як так ні. до чого? Нічиє поранення чи навіть смерть не може змінити ні того, що відбувається, ні того настрою, який усе одно є й буде в армії від усього ходу подій. Та вже безглуздо там чи не безглуздо, а тепер, коли Захаров летів, йому й дивитися на все це не хотілось!

Літак сильно захитало над лісом, один раз, здалося, зовсім кинуло на верхівки беріз. І Захаров чомусь подумав про себе, про Серпіліна й Львова і про те, як Львов перед початком наступу, по суті, хотів роз’єднати їх із Серпіліним. Хотів, але не роз’єднав. А тепер ось війна роз’єднує… Коли тяжко поранений — армією вже не командувати. І одразу ж подумав про гірше: «А раптом не застану?»

Та, відкинувши цю думку, виштовхнувши її з голови, ніби вона сама собою становила якусь небезпеку для життя Серпіліна, змусив себе думати про справи.

Справи сьогодні цілий день ішли якнайкраще, і раптом саме в такий день — таке лихо!

Ну, а в інший день, що ж, це не лихо було б? Лихо днів не вибирає, коли приходить, тоді й приходить. День сьогодні хороший не тим, що він легкий. Навпаки, день важкий. Ще вранці зрозуміли з запеклого опору німців, що густо їх зачепили, багато оточили. «Сусід ліворуч саме сьогодні легше пішов уперед.

А ми тягнемо, тягнемо, заводимо все глибше, і вже відчувається, що вся риба всередині, у волоці».

Розмовляли про це з Серпіліним у корпусі в Миронова, перед тим як Захаров полетів у дивізію. Серпілін припускав, що, можливо, в цьому волоці, в матні його, або штаби двох корпусів, або навіть штаб армії.

Відчувається з характеру опору німців, коли одні раптом здаються, а інші воюють до останку, що там, усередині, є якийсь центр, до якого одні стягуються, а інші, навпаки, відірвавшись від нього, вже не бачать надії й піднімають руки. «Загребли щось там, усередині, відчуваю», — казав Серпілін усього кілька годин тому.

З останнього оперативного зведення тепер уже відомо, що сусідні фронти не лише замкнули кільце, а й ведуть бої в самому Мінську. І про це також говорили з Серпіліним і раділи з того. Навіть домовились: проти ночі за таке діло по чарці… Серпілін останні дні, всупереч звичці, навіть і вечорами не брав ані краплі в рот.

Як Могильов визволили, сказав: «Тепер до Мінська. Поки за Мінськ салюту не буде». І пояснив, що хоч і здається, ніби краще спиш, випивши півсклянки, та при надмірній утомі це самообман.

Захаров раптом згадав, що перед операцією пораненим інколи давали спирт або горілку. Є хірурги, які вважають, що нічого поганого в цьому немає. Навпаки!

В тому числі й головний хірург армії.

Подумавши про операцію, яку зараз, можливо, вже роблять або ось-ось почнуть робити Серпіліну, Захаров, з надією згадав того головного хірурга армії, якого, незважаючи на всі його хороші риси, доводилось кілька разів, мов хлопчиська, лаяти за порушення в побуті. Але зараз Захаров подумав про нього із сліпою, безмежною вірою. Сам готовий на все, щоб урятувати Серпіліна, він нічим не міг допомогти, і йому лишалося тільки вірити, що Серпіліна врятує хтось інший. І всі його моральні сили обернулися зараз на цю непохитну віру в ту, іншу людину, яка зробить те, чого ти сам не можеш. «Аби тільки швидше прилетів!»— подумав Захаров так, ніби життя Серпіліна залежало від того, коли прилетить головний хірург армії.

Льотчик заклав віраж. Вони опинились над невеликою галявинкою. Ніякого іншого літака на галявинці не було, — отже, хірург ще не прилетів…

Тільки-но Захаров виліз, як з узлісся до літака під’їхала полуторка. На приступці її, тримаючись за відчинені дверцята, їхав капітан-військлікар.

— Ну… що? — крикнув Захаров крізь шум ще не вимкнутого мотора.

— Не знаю, як… товаришу член Військової ради, — сказав, зіскочивши з приступки, військлікар. — Мене од разу послали чекати тут з полуторкою, щоб до операційної підвезти…

Захаров сів у кабіну поруч з водієм, так і залишивши ногу на приступці, тільки притримуючи дверцята рукою.

І вони поїхали через ліс.

Медсанбат стояв у лісовому хуторі. Поряд з хатами було напнуто два великих намети.

Перший, кого побачив Захаров, був Гудков. Він сидів на пеньку біля входу до операційного намету і, коли Захаров вискочив з полуторки, встав назустріч, притискаючи до грудей ліву забинтовану, підвішену на лямці руку.

Очі в нього були наче мертві. І Захаров, побачивши ці очі, зрозумів, що Серпіліна немає на світі, ще раніше, ніж Гудков, насилу ворушачи губами, сказав ледь чутно:

— Помер.

Крім Гудкова, біля намету нікого не було. Віддалік стояв бронетранспортер, і коло нього — автоматники Серпіліна. Захарова не чекали, його ніхто не зустрічав.

Чекали головного хірурга, якого вже також ні до чого було чекати. Захаров ступив до намету, пройшов через передопераційне відділення, в якому хтось стогнав, і тільки біля входу до операційної зустрів командира медсанбату.

В операційній стояло два столи: ліворуч — вільний, праворуч — накритий простирадлом. Біля вільного стола, притулившись до нього боком, сидів на табуретці військлікар у білій шапочці й халаті і, вмочаючи ручку в шкільну чорнильницю, щось писав на аркуші паперу.

Синцов, що сидів біля другого столу, закритого білим простирадлом, побачивши Захарова, підвівся.

— Товаришу член Військової ради… — почав доповідати командир медсанбату, але Захаров спинив його: Коли?

Командир медсанбату не встиг відповісти. Хірург, що сидів на табуретці й писав, підвівся і, підійшовши до Захарова, сказав, що командуючого поклали на стіл о п’ятнадцятій годині двадцять чотири хвилини, вже маючи на той час усі ознаки клінічної смерті, а після огляду, о п’ятнадцятій годині тридцять одна хвилина, констатували смерть, що настала від розриву осколком аорти, приблизно за п’ятнадцять хвилин до цього, по дорозі між місцем поранення й медсанбатом.

Хірург стомлено і якось відчужено додав, що поранення було з самого початку безнадійне і за скільки хвилин після нього настане момент клінічної смерті — від ужитих заходів не залежить. Оперативне втручання, коли поклали на стіл, було марне. Залишається зробити розтин тут, у медсанбаті, чи в іншому місці. Рана така, що смерть могла бути й моментальною. Проте, судячи із свідчень осіб, які супроводжували, сталася вже в дорозі.

— Усе це я виклав у висновку. Саме закінчив, — сказав хірург.

— На біса ви годні! — гірко сказав Захаров. — Кажуть про вас, що мертвих оживляєте, а тут через двадцять хвилин вам на стіл поклали — і нічого не змогли зробити!

— Товаришу генерал, — чи то не впізнавши Захарова, чи то не надаючи значення, як і до кого звертатись, тим самим втомленим голосом сказав лікар, — головний хірург армії приїде, свої висновки вам доповість. Але через мої руки за війну не менше людей пройшло, ніж через його. Кого могли оживити — оживляли, а з мертвого живого не зробиш, хоч би як хотів. Невже не зробили б усього, що могли? Невже ви самі цього не розумієте? Що ж нам, удавати, ніби оживляємо, розчин вводити, масажувати мертвого? Для чого, для якої доповіді, кому й навіщо?

Сказав так переконано цей хрипкуватий, непоказний, немолодий, стомлений медик у білій лікарській шапочці й забризканому дрібними краплями крові халаті, що Захаров так нічого й не заперечив йому.

— Поранення вам показати? — опитав хірург, дивлячись на змовклого Захарова.

— Покажіть.

— Зараз… Климова, — обернувся хірург до сестри, — давайте на стіл, готуйте до операції того сапера з відірваною ступнею. Він з шоку вийшов?

— Вийшов, стогне.

— Готуйте.

І тільки після цього пішов із Захаровим до накритого простирадлом стола.

Відхиливши простирадло і показавши Захарову, де ввійшов і де вийшов осколок, що вбив Серпіліна, хірург хотів знову накрити тіло простирадлом, та коли він уже натягнув простирадло до плечей, Захаров затримав його рухом руки. Той зрозумів і відпустив простирадло.

Тепер Серпілін лежав на операційному столі, як лежать на ліжку хворі, непритомні, в жару, накриті самим простирадлом. Одне плече було зовсім накрите, а друге, голе, трохи висовувалося з-під простирадла, як живе в живої людини, що недбало вкрилася. Обличчя Серпіліна було не закинуте назад, як здебільшого буває в мертвих або, точніше, як здебільшого здається. А, навпаки, було навіть трохи нахилене вперед і при цьому повернене в той бік, з якого стояв Захаров. Чому так? Хто його знає!

Так винесли з машини, так поклали на стіл чи так повернули голову, коли оглядали вже мертвого…

Чекаючи головного хірурга, з тілом Серпіліна ще не почали робити всього того, що заведено робити, щоб мертве тіло потім мало хороший вигляд у труні. Не підв’язували підборіддя і не накривали нічим важким повіки.

Тому він лежав як живий, трохи повернувши вбік обличчя, ніби хотів прислухатись до того, що йому міг сказати Захаров. Він часто так повертав голову в розмові. Тільки тепер не сидів і не стояв, а лежав, повернувши її, і дивився обома очима вгору, в куток намету, кудись повз Захарова, далеко звідси. Обличчя було ще живе, а очі мертві, що вже не бачили або, навпаки, бачили те, чого Захаров не бачив і не міг побачити.

Захаров нерухомо постояв кілька хвилин над цією живою головою з мертвими очима. Думаючи в ці хвилини не про те, що сталось і чому сталось, а звикаючи до відчуття, що цієї людини більше немає і не буде.

Од цього відчуття, до якого Захаров намагався звикнути, в нього виступили сльози на очах, і він, мабуть, розплакався б, якби його не відвернув шепіт за спиною.

Голос хірурга, з яким вони разом підійшли до тіла Серпіліна, і чийсь інший.

— Миколо Івановичу, може, я його прооперую, — сказав той, інший голос.

— Ні, я сам, — сказав голос хірурга.

— Давайте краще я.

— Ні, я сам.

Захаров обернувся й зрозумів, що вони говорять про ту операцію, яку треба робити пораненому, що вже лежав на сусідньому столі. Він поглянув на хірурга й кивнув — чи то схвалюючи, що той саме так робить, як треба, чи то відпускаючи, — щоб ішов, оперував. Потім ще раз поглянув на повернене до нього обличчя Серпіліна й побачив Синцова, про якого знав, що він стоїть з того боку, але не бачив його всі ці хвилини. А тепер побачив і зробив йому жест рукою, який означав: «Усе. Ходімо звідси!»

Вони вийшли з намету, і останнє, що, виходячи, почув там, за спиною, Захаров, був голос хірурга. Не той, стомлений, яким він говорив про Серпіліна, а інший, яким він сказав комусь: «Рукавички!» Інший, владний голос, що стосувався вже іншого діла, яке йому належало робити.

— Отак, Синцов, — вийшовши і зупинившись, сказав Захаров. Сказав так, наче треба було поставити ще якусь крапку на всьому цьому, наче цієї крапки не поставила сама смерть.

Синцов нічого не відповів. Пригадав, як восени сорок першого, після виходу з оточення, під Єльнею, віз того ж таки Серпіліна до медсанбату і стояв і чекав, поки оперували. Тримався, тримався, і раптом затіпало від того спогаду, ніби він винен, — тоді зробив усе, що міг, а тепер не зробив!

— Де Прокудін? — спитав Захаров, ще не бачачи обличчя Синцова. І, звівши очі, побачив його обличчя. Та замість того щоб зупинитись, як зробив би на його місці інший, ще раз повторив голосно й суворо — Де Прокудін, я вас питаю? — Не тому, що не помітив, що діється з Синцовим, а тому, що помітив і знав: тільки так і приводять до тями ладну заридати людину.

— На рації, — оволодівши собою, відповів Синцов. — Пішов радирувати про висновок лікарів.

— Він уже передав, він продублювати пішов на телефон, до командира медсанбату, — висунувся вперед з групи людей, що стояли неподалік, молоденький молодший лейтенант, перекладач, якого Серпілін останніми днями брав з собою на машину зв’язківців, щоб перекладав перехоплені німецькі розмови. Останніми днями німці багато працювали відкритим текстом — шукали одне одного, давали команди, куди йти, де збиратись. На все махнули рукою, на всякі шифри й коди, аби тільки знайти одне одного…

— Нехай одразу до мене підійде, як повернеться, — сказав Захаров про Прокудіна. — Коли його немає, доповідатимеш ти, — обернувся він до Синцова і ступив кілька кроків убік від намету, так що вони опинилися вдвох.

Захаров слухав, а Синцов доповідав, як усе сталося.

Добре пам’ятав усе, що було перед цим, і все, що було після цього, а самого «цього» не пам’ятав. Не пам’ятав самої секунди, коли це сталося. Чи почув розрив до того, як у нього в руках пропороло осколком карту, чи почув після того… Про самий момент, коли все сталося, доповів плутаючись…

Та Захаров не перебив. Може, знав по собі, як це буває, що тієї самої секунди, коли все сталося, якраз і не можеш пригадати.

Усе, що «до» і «після», Синцов доповів по порядку. Спершу — те, що «після», — які віддав накази, як перев’язали, переклали в бронетранспортер і доставили сюди… Потім — те, що було «до». Про це, власне, й розповідати нічого було — всього за півгодини перед тим виїхали з корпусу, але Захаров усе одно звелів розповісти крок за кроком. Почав із запитання, як поїхали — тим маршрутом, що обіцяли командирові корпусу, чи іншим?

— Як обіцяли, так і поїхали. — Синцов згадав слова Серпіліна: «Гаразд, собі дорожче, об’їдемо». Слова, які, коли він їх тепер повторив уголос, стали зовсім іншими, ніж тоді, коли Серпілін усміхаючись сказав їх командирові корпусу. Тоді це були одні слова, а тепер зовсім інші, хоч вони й були ті самі.

А іншими вони стали тому, що, коли б Серпілін не сказав цих слів, і не всміхнувся, і не послухався командира корпусу, а поїхав би назад, як їхав туди, нічого б цього не сталося. І тепер, після його смерті, це було настільки ж ясно, наскільки тоді, за його життя, було нікому не відомо.

Синцов розповів, як вони зупинились на відкритому місці на безлісій висотці і як Серпілін виліз покурити, а радистам звелів спробувати ще раз спіймати німців.

І вони спіймали, — німці знову передавали (відкритим текстом напрям, у якому треба виходити з котла.

Затримались на тій висотці всього три хвилини. І знов-таки тепер було ясно, що саме через цю затримку все й вийшло: коли б не затрималися — встигли б проїхати те місце, де розірвався снаряд.

Синцов розповідав, і йому одне за одним приходило в голову все те, про що звичайно не думає хоч трохи звикла до війни людина. Тому що, коли весь час думати про це, воювати неможливо. Все це спадає на думку тільки після чиєїсь раптової загибелі, коли зіставляєш усі випадковості війни зі смертю саме цієї людини, яка через зв’язок усіх попередніх обставин зустрілась зі своєю смертю саме в тому місці й тієї хвилини.

Хоч у всіх цих обставинах, узятих окремо, не було нічого особливого, нічого такого, що віщувало б загибель Серпіліна чи штовхало б до неї. Навпаки. Саме сьогодні їздили аж надто обережно.

Захаров, який ще жодного разу не перебив Синцова, раптом спитав:

— Ну, а в останню, в найостаннішу хвилину перед цим що було?

Синцов не одразу зрозумів запитання; йому здавалося, що він уже все пояснив. І раптом згадав те, що чомусь пропускав до цього, — як в останню хвилину Серпілін обернувся з переднього сидіння до нього з Прокудіним і сказав: «А все-таки, Прокудін, пом’яни моє слово, і з радіоперехоплень, і з полонених видно, що в цьому мішку, який зав’язуємо, в них усе-таки двоє ядер, два великі штаби йдуть. І ніяк не можуть з’єднатися — заважаємо їм, не даємо…» І наказав Синцову подивитись на карті — якщо взяти напрям, який дають німці по радіо, від Буди на Матвєєвку, куди він далі вийде, за азимутом, на які населені пункти.

Синцов розгорнув карту, почав дивитись, і в цей момент усе й сталося…

— Товаришу член Військової ради… — виструнчився перед Захаровим Кирпичников, який щойно під’їхав і зіскочив з віліса.

Та Захаров тільки сказав:

— Іди, прощайся, там… — і махнув рукою на намет.

Кирпичников пройшов до операційної, і одразу слідом за цим заскреготіла гальмами полуторка — нарешті при летів головний хірург армії і також потягнув руку до козирка, щоб доповісти. Але Захаров і йому не дав:

— Прибули все-таки. Ідіть там, робіть, що від вас вимагається…

І головний хірург, який не знав, що Серпілін уже мертвий, і, певно, зрозумів ці слова: «Робіть, що від вас вимагається», — так, що він має робити операцію, не пішов, а побіг туди, до намету.

Захаров витяг хустинку з кишені, дуже міцно, ніби хотів щось здерти з себе, витер тією хустинкою обличчя й круглу сиву голову і, все ще тримаючи хустинку в руці, задумався. І, згадавши, що він без кашкета — як зняв, так і залишив його в хірургічній, — обернувся до Синцова:

— А кашкет там лишився…

Синцов пішов у намет і, ще раз побачивши на столі голе до пояса тіло Серпіліна, над яким схилився головний хірург армії, щось говорячи другому хірургові, почав шукати, де кашкет. Він лежав під столом; ніхто не помітив, як Захаров, знявши, впустив його.

— Дякую, — сказав Захаров, коли Синцов приніс йому кашкета, але, взявши, не надів, так і тримав у руці.

Поки Синцов ходив до намету, повернувся Прокудін, і Захаров розпитував його про те, як він зв’язувався по рації.

— Повідомив, не називаючи: прошу передати Третьому, лікарі констатували стан смерті.

— А того разу, коли радирував, що тяжко поранений, називав, що Перший? — спитав Захаров.

— Називав.

— Якщо німці спіймали й зіставлять, можуть зрозуміти, що командарма в нас убили, — сказав Захаров. І махнув рукою — А втім, тепер їм не до цього!

— Пробачте, товаришу член Військової ради, — сказав Прокудін, — сам розумію. Але… розгубились!

Захаров знову махнув рукою і обернувся назустріч командирові корпусу, що вийшов з хірургічного намету.

— Попрощався?

— Попрощався.

З обличчя Кирпичникова було видно, що він тяжко переживає те, що сталося. Може, ще тяжче тому, що все це сталось у смузі його корпусу.

— Ти звідки сюди приїхав? — спитав Захаров.

— З двісті другої, з їхнього КП.

— Яка остання обстановка?

— Остання обстановка — дивізія зімкнулася своїм випнутим флангом із сусідом. Ще один мішок зав’язали, чотири на чотири кілометри. Але німець не змирився — хоче прорватись. Обстановка гостра.

— Ясно, — сказав Захаров. — Я тут головного хірурга послухаю, що скаже. А ти їдь, не чекай, коли обстановка гостра. Будемо повертатись до виконання своїх обов’язків.

Сказав не відомо кому — чи то Кирпичникову, чи то самому собі.

Коли Кирпичников поїхав, Захаров обернувся до Прокудіна:

— Бронетранспортер тут залишимо, а самі з тобою до штабу армії двома вілісами поїдемо. Підганяй їх сюди.

З намету вийшов головний хірург армії в надягненому поверх обмундирування халаті й білій шапочці на голові. Захаров подивився на нього, ніби не розуміючи, навіщо він так убрався, навіщо це потрібно, коли йдеться вже про мертвого.

— Висновок правильний, товаришу член Військової ради, — сказав головний хірург. — Поранення за всіх умов смертельне. Врятувати було неможливо. Можемо підтвердити це з чистим сумлінням.

— От і підтвердіть. Напишіть усе, що потрібно, щоб ніхто винний не був, коли ніхто не винен, — похмуро сказав Захаров. — Усе напишіть, запитають і вас, і нас. Уже, мабуть, дзвонять там з фронту і з Москви… Ідіть пишіть.

І знову залишився вдвох із Синцовим.

Петляючи між дерев, віліси виходили на галявинку до госпітальних наметів.

— Ми поїдемо, — сказав Захаров, — а ти залишайся. Пришлемо по тіло, ще не знаю що, автобус, певно. Бронетранспортер тобі залишимо, супроводити ним будеш. Куди — подзвонимо, поки вони тут усе опишуть — вирішимо. Мабуть, одразу до другого ешелону. На КП куди ж везти, він на колесах… Супроводь, куди буде наказано, таке вже твоє діло.

Захаров ступив крок до віліса, але Синцов затримав його:

— Товаришу член Військової ради, Гудков просив дозволу супроводити покійного до місця.

— Та він же поранений! Його тут, у медсанбаті, й треба залишити.

— Він просив, — повторив Синцов, вкладаючи в ці слова всю силу прохання самого Гудкова.

Захаров обернувся, побачив Гудкова з його білою, підв’язаною на грудях рукою й гукнув:

— Гудков!

Той, незважаючи на поранену руку, не підійшов, а, як завжди, підбіг і зупинився за два кроки від Захарова.

Захаров хотів сам спитати його, як він себе почуває і чи може їхати, та, побачивши Гудкова і заразом пригадавши все, що було за ці роки пов’язане і з Гудковим, і з Серпіліним, і з тим, як їздили в одній машині, і що говорили, і як було все це, те, чого більше вже не буде, ступив крок назустріч і замість того, що збирався сказати, мовив:

— Що ж це таке, Гудков? — хлипнув, махнув рукою, повернувся, пішов до віліса, сів у нього й поїхав, одвернувшись убік, так що було видно лише його потилицю, що здригалася від плачу.

А Синцов, розгублено провівши очима віліси, подумав, що, хоч командуючий цілий день здавався навіть веселішим, ніж звичайно, була сьогодні така мить, коли він звідав передчуття смерті.

Це сталося рано-вранці, коли вони тільки-тільки виїхали з КП, ще до зустрічі з Танею на переправі — до всього. Виїхали і їхали хвилин п’ятнадцять серед лісової тиші, і Серпілін, котрий, скільки пам’ятав Синцов, не дуже любив слухати пісні й сам ніколи нічого не співав, раптом там, на передньому сидінні, замугикав собі під ніс щось протяжне, дивне, з незнайомими словами.

Спершу тихенько наспівував, а потім обернувся і з несхожою на нього, винуватою усмішкою сказав:.

— Від тиші, чи що, згадав нашу татарську колискову, яку мати в дитинстві співала. Всієї не знаю, а два куплети пригадав.

І, знову повернувшись, знизав плечима. Ніби сам собі дивуючись, як це пригадав, і не тільки пригадав, а й заспівав при інших. «Ото й було передчуття смерті», — подумав Синцов.

Розділ двадцять п’ятий

Сталося так, що Захарову цього дня довелося від початку й до кінця робити все, що випадає в таких випадках на долю виконувача духівниці.

Та, власне, так воно й мало бути. Всі ці посмертні турботи були для Захарова лише природним продовженням тієї прижиттєвої турботи про Серпіліна, яку він сприймав як невід’ємну частину своєї службової долі.

Взаємини між командуючим армією і членом Військової ради — при тому, що права і обов’язки кожного з них беззастережно записані в затверджених там, де вище нікуди, положеннях, — все одно справа людська, а не лише службова. З’ясовують ці взаємини здебільшого тоді, коли вони складаються погано або неправильно. Коли складаються добре — не з’ясовують. На тему — хто ти мені і хто я тобі? — Серпілін із Захаровим за час війни, мабуть, жодного разу не розмовляли. Та якби запитали самого Серпіліна — на випадок, коли з тобою щось трапиться, кого тобі в душоприказники? — він, мабуть, обрав би Захарова, хоч про це за життя рідко коли запитують, а після смерті запитувати вже пізно. І обрав би не за посадою, а за близькістю до себе, хоч між посадою й близькістю в цьому разі не було суперечності, навпаки, був зв’язок.

Серпіліну ще з громадянської війни так повелося, що найближчий йому по службі той, кого він подумки зве своїм комісаром. Так це було на громадянській війні з Василем Яковичем Толстиковим, котрий загинув під Царицином, так склалось на початку цієї війни із Шмаковим. Так було й останні півтора року із Захаровим.

А коли траплялося протягом довгої військової служби, що той, хто опинився поруч з ним на цій посаді, не відповідав його розумінню слова «комісар», тоді, звичайно, близькості не було й не могло бути, вже хоч би тому, що людина, до якої слово «комісар» пасує як корові сідло, не політпрацівник, а нещастя для справи.

Колись напочатку, ще в громадянську війну, інакше могла б повернутись і власна доля Серпіліна. Була десь на його бойовому шляху та непомітна розвилка, де він зі своєю первинною освітою військового фельдшера й партійним стажем — з весни сімнадцятого року — міг би волею долі, а точніше сказати, партії, піти в ті роки не стройовою, а комісарською дорогою.

Прослуживши чверть століття в строю, вже важко уявити себе в якійсь іншій ролі, але в душі він вважав, що добре знав комісарську роботу, розуміє її, і коли б повернулося по-іншому, сам би з нею впорався. І, певно, це також мало своє значення в їх взаємній близькості із Захаровим.

Прямих розмов про це в Захарова у пам’яті не лишилось, але весь час, поки служили разом, він твердо знав про себе і Серпіліна: не тільки ти розумієш його роботу, а й він розуміє твою, не тільки ти довіряєш йому, як самому собі, а й він тобі також.

Кожен, хто переживав тяжку для себе втрату серед невідступності поточних службових справ, знає, що бездіяльність ще важча.

Спочатку, в перші години, здається, що несила знести, коли то одне, то друге відвертає тебе від думок про щойно втрачену людину. Здається, голова й серце розколюються від цієї несумісності виняткового з повсякденним — того, що сталося, з тим, що ти все одно, незважаючи на це, повинен робити. І тільки згодом, коли мине час, розумієш, що все навпаки: саме турботи й розпорядження, які ти давав, і папери, які ти підписував, і розмови з людьми про зовсім інші справи, виявляється, й допомогли тобі знести перший натиск горя.

А справ у Захарова була сила-силенна, бо операція йшла своїм ходом і армія мала довершити розпочате: якнайщільніше притиснути на схід від Мінська скупчену багатотисячну масу німців, не дати їй розігнатись, набрати швидкості й вистрибнути з кільця.

Весь кінець дня аж до глибокої ночі це вимагало все нових зусиль, розпоряджень, наказів, виклику людей, дзвінків по телефону, шифровок, донесень, відповідей на запити згори й відповідей на запитання знизу, розмов із заступниками командирів корпусів та дивізій по політчастині і з працівниками сьомого відділу, що приносили все нові німецькі документи.

Захаров займався всім цим і в інші дні. Та сьогодні йому було важче, ніж завжди, бо, крім усіх справ, які все одно тривали — живий там чи мертвий Серпілін, — з’явилися ще й інші справи, пов’язані саме з тим, що Серпіліна не стало.

Треба було не тільки усно, а й письмово доповісти про те, що сталося, у фронт, який вимагав цього і від якого, в свою чергу, вимагала цього Ставка, бо загибель командарма в розпалі переможно завершуваної операції — подія надзвичайна.

Треба було прочитати висновок головного хірурга, перш ніж він піде далі, і викликати особисто його та начмеда армії, і віддати наказ, як і куди везти тіло Серпіліна. І говорити про труну, яку вже робили там, у тилу, і про тимчасовий пам’ятник, який, хоч би де вирішили ховати Серпіліна, треба одразу поставити, і про порядок похорону залежно від того, де він відбудеться.

Армія — як людина — без голови не живе. Лікарі, котрі підтвердили смерть Серпіліна, ще не відійшли там, у медсанбаті, від операційного стола, а Бойко, який тимчасово прийняв командування армією, вже підписував розпорядження й накази не від його імені, як начальник штабу, а від свого, як виконуючий обов’язки командарма.

Сьогодні ще ні, а завтра в армії згори донизу все одно буде відомо про загибель попереднього командуючого, і доводилося думати про те, як і в якій формі про це сказати.

А з похороном до пізнього вечора ще не було вирішено. І хоч затягувати з цим під час боїв не можна, сьогодні загинув, завтра попрощались, і треба воювати далі — це розуміли всі, не гірше за інших розумів і Захаров, — та в їхній армії командарм загинув уперше, і з’явилися різні думки: як і де його ховати?

Сам Захаров, знаючи від Серпіліна про його перший бій у Могильові, вважав, що в Могильові треба й ховати.

Або на околиці, де він колись, командуючи полком, тримав оборону, або в центрі, на кручі над Дніпром, — теж гарне місце.

Все це Захаров висловив ще вдень, коли повідомив про те, що сталося, Львову. Львов не заперечив, але звелів викласти письмово.

Батюк, котрий незабаром подзвонив сам і розпитував у Захарова про подробиці загибелі, як виявилось, був іншої думки. Сказав, що треба внести пропозицію поховати Серпіліна в Мінську, оскільки армія під його командуванням відіграла велику роль не лише в Могильовській, айв усій Білоруській операції. В оперзведеннях уже є, що Мінськ вільний, у Мінську йому й лежати! Коли б воював гірше і дав німцям одірватися від себе, — тепер би все це угруповання в Мінську добивати довелося!

У тому, що казав Батюк, відчувалось бажання наголосити: хоч сам Мінськ випало брати іншим, але й у їхнього фронту роль така, що командарм, котрий загинув у цій операції, має право бути з почестями похований у столиці Білорусії.

І хоч Захарову раніш не спадало на думку поховати Серпіліна в Мінську, тепер це здалося йому справедливим — і для Серпіліна, і для армії, і для фронту.

— Доповідатиму в Ставку, — сказав Батюк. — І по ВЧ з білорусами з’єднаюся. Більш ніж певен, що вони підтримають.

У Бойка виявилася своя думка. Як це часто з ним бувало, не лише власна, а й несподівана для інших.

— Треба через Москву, через штаб тилу, родичів сповістити. Запитати про їхні міркування. У нього все ж таки батько живий і внучка на утриманні. Де б не вирішили ховати, треба надіслати літак по рідних, хоча б по батька.

Захаров погодився з Бойком і взяв це на себе — подзвонив командуючому повітряною армією й спитав: чи зможе він завтра зранку виділити «дуглас» для рейсу в Рязань по батька Серпіліна, щоб привезти його туди, де ховатимуть сина, скажімо, в Могильов? Командуючий повітряною армією пообіцяв літак і став розпитувати про подробиці, як загинув Серпілін. Довелось розповісти ще й йому.

Але де ховати Серпіліна, не знали до ночі. Вже на початку одинадцятої подзвонив Львов і раптом поцікавився, що думає зробити Захаров з особистим майном, особистими документами і, можливо, листуванням Серпіліна, як усе це оформляється? Захаров відповів, що пізніше візьметься до всього цього сам, а завтра вранці доповість.

Думав, що будуть заперечення, проте Львов не заперечив, сказав: «Чекатиму».

Тоді Захаров спитав його: чи немає новин щодо похорону?

— Надіслав шифровку товаришу Сталіну. Повідомив про обидві наші пропозиції: Мінськ і Могильов.

Відповіді поки що не маю. Якщо вважаєте, що вам швидше дадуть відповідь, зверніться з питання похорону вашого командарма як член Військової ради армії. Самі…

Першої миті в словах про те, кому швидше дадуть відповідь, Захарову почулося глузування, але потім з тону Львова стало зрозуміло, що той чомусь усерйоз припускає таку можливість.

Скінчивши розмову з Львовим, Захаров замислився, зняв трубку і зробив те, чого ще ніколи не робив: викликав по ВЧ Москву, а там, назвавши свою посаду, попросив доповісти товаришу Семенову — такий на той час був кодовий псевдонім Сталіна, — що просить з’єднати з ним.

Трубку взяв не Сталін, а його помічник і сказав, що Сталін зайнятий, та, коли звільниться, його повідомлять про дзвінок.

Захаров пояснив, що від імені Військової ради армії звертається до товариша Сталіна з проханням дозволити поховати загиблого сьогодні, в день визволення Мінська, командарма в столиці Білорусії, місті Мінську.

І, тільки поклавши трубку, здогадався, чому Львов сказав йому «зверніться самі». Очевидно, вони там розійшлися з Батюком, тому Львов і змушений був викласти в своїй шифровці обидві думки. Вважав нижче своєї гідності заздалегідь допитувати Захарова, про що той буде тепер клопотатися: про Мінськ чи про Могильов, але, мабуть, вважав, що, як і раніше, про Могильов…

Захаров не знав, дадуть йому відповідь чи ні і яку відповідь, проте одразу ж після цього, зайшовши до Бойка підписати підсумкове донесення, сказав йому про свій дзвінок, щоб Бойко був обізнаний, не опинився в незручному становищі, якщо його запитають.

Бойко нічого не відповів, тільки невдоволено похитав головою, не приховав того, що не любить таких дзвінків в обхід встановленого порядку.

Підсумкове донесення підписали — за день ще сорок узятих гармат, дев’ятнадцять танків, дві тисячі сімсот полонених, — а підписів не три, а два…

Захаров повернувся до себе і ледве встиг до дзвінка з Москви. Помічник Сталіна сказав, що товариш Семенов просить передати своє співчуття Військовій раді та штабові армії, а в їх особі всім солдатам, сержантам, офіцерам і генералам у зв’язку із загибеллю відданого Батьківщині воєначальника, командуючого армією, генерал-полковника Серпіліна і повідомляє, що вирішено поховати його з військовими почестями в Москві на Новодівичому кладовищі, поряд з дружиною, про що вже дано розпорядження комендантові міста Москви.

Помічник Сталіна говорив усе це підряд, так, ніби кожне олово записано в нього на папірці. Очевидно, так воно й було. І Захаров, тримаючи лівою рукою трубку, правою записував усе, що чув.

— Усе зрозуміли? Чи повторити?

— Усе зрозумів, — сказав Захаров, — повторіть тільки звання.

— Генерал-полковник, — повторив помічник. І вже іншим голосом, своїми словами пояснив, що це звання присвоєно Серпіліну сьогодні вранці в числі інших генералів. — Ви цього ще не знаєте, але до фронту вже, мабуть, дійшло.

Захаров поклав трубку. Все-таки воно сталося, це присвоєння звань! Кілька днів тому, одразу після визволення Могильова, через Політуправління дійшла чутка, що кількох генералів з їхнього фронту підвищать у званнях. Але потім чутка завмерла, не підтвердилась, і Захаров вважав, що відклали до визволення всієї Білорусії.

Виявляється, ні, не відклали!

Про себе він не думав ні тоді, ні тепер. Йому, як політпрацівникові, на швидке підвищення розраховувати не доводилось, а про Бойка подумав: присвоїли йому генерал-лейтенанта чи ні? Затримається Бойко знову тільки на виконанні обов’язків командарма чи цього разу піде далі, стане командармом? Присвоєння звання генерал-лейтенанта могло прискорити розв’язання питання. А це, на думку Захарова, було б добре для армії.

Про те, що Серпілін так і не дізнався про присвоєння звання генерал-полковника, чомусь зараз не подумалося.

Подумалося про інше, про житейське, пов’язане з похороном. Коли дано таку команду від самого Сталіна, тіло завтра ж уранці треба буде відправляти літаком до Москви. І треба, щоб Серпілін лежав у труні в формі, відповідній новому званню. А де і в кого взяти для цього погони? На всьому фронті генерал-полковник один — Батюк. Не в нього ж просити! «А втім, чому не в нього? — раптом подумав Захаров. — Саме в нього й просити — адже є у Батюка запасний кітель з погонами. І нічого дивного в такому проханні він не вбачатиме. Уже кому-кому, а йому в цьому розумінні людське не чуже. Звичайно ж, віддасть погони, щоб спорядити в останню путь свого командарма. Якби навіть поганою прикметою вважав, усе одно віддав би…»

Подумавши так, він не відкладаючи подзвонив у штаб фронту. Буває, що, здавалося б, дрібничка, а цієї хвилини важливіша від усього іншого.

Батюка не виявилось на місці.

— Поїхав до вас, — сказав Барабанов, котрий чергував біля телефону. «Отже, таки вирвався. Казав, що обстановка не відпускає. Тепер, виходить, відпустила!»— подумав Захаров, який знав, що кілька годин тому на тили сусідньої армії вийшло з лісів ще одне тритисячне угруповання німців і штаб фронту вживав термінових заходів, щоб воно не встигло наробити халепи.

— Слухай, Барабанов, — зважився Захаров. — У командуючого запасні погони є?

— Є, — відповів Барабанов після паузи, значення якої Захаров тоді не зрозумів.

Захаров почав пояснювати, а, виявляється, Барабанов уже знав про указ.

— Я знаю, для чого, — сказав він.

— Візьми на себе, — попросив Захаров, — надішли ті погони з кимось до нас у штаб тилу. Щоб за ніч на кітель пришили. А командуючому на мене пошлешся.

— Навіщо посилатись, товаришу генерал? Що тут такого? Навпаки, дурнем обізвав би мене, коли б не зробив.

— Тоді роби. — Захаров поклав трубку, одразу ж підняв її й подзвонив Бойкові про рішення ховати Серпіліна в Москві, на Новодівичому.

— Кого виділимо від Військової ради армії? — спитав Бойко. — Ні ви, ні я за обстановкою не зможемо завтра поїхати.

— Нехай фронт вирішує. Як на мене, коли самі не можемо, треба Кузьмича послати. Заступник командуючого, генерал-лейтенант…

— Сам подумав, — мовив Бойко. — Та не будемо поки що напрошуватись. Командуючий фронтом приїде — розв’яжемо питання тут.

Виявляється, Бойко вже знав, що Батюк їде до них.

Тільки-но Захаров скінчив розмову з Бойком, як подзвонив Львов. Спитав без вступу:

— Вас повідомили про рішення?

— Повідомили.

— Я передав наказ до повітряної армії, — сказав Львов. — Рівно на десяту підготують на могильовському аеродромі літак.

— Ясно. — Захаров чекав, чи не скаже ще чогось Львов.

Та Львов нічого більше не сказав.

І Захарову спала на пам’ять розмова з Серпіліним про Львова, який оце щойно поклав трубку.

Багато чого не скажуть одне одному люди на війні.

І час не дозволяє, і обставини невідповідні, а раптом, при нагоді, таке скажуть, що диву даєшся, не сподівавшись почути.

Тоді, того вечора, незадовго до наступу, повернулися в передової й заговорили про артпостачання, про те, скільки снарядів доведеться викладати просто на грунт у районі артилерійських позицій, бо, якщо складувати їх далеко в тилу, при швидкому просуванні не встигнеш подати вперед. І раптом Серпілін сказав:

— Підемо вперед, цілком можливо, що й на Могильовщині, й далі побачимо свої довоєнні склади…

І почав після цього розповідати, як прогулювався доріжками Архангельського з іншим одужуючим, з генералом інтендантської служби, і той згадав про Львова — що коли ми на початку війни, відступаючи, втратили в західних округах багато складів озброєння, особливо гвинтівок та кулеметів, то сталося це почасти з вини Львова.

В сороковому році Львов написав доповідну записку проти пропозицій деяких військових значно глибше в тилу складувати і боєприпаси, й озброєння і поставив у цій записці питання на політичний грунт: доводив, що прагнення до глибокого тилового складування пов’язане з поразницькими настроями, і, навпаки, висував пропозицію складувати все це ближче до кордону, щоб у разі війни додаткові перевезення не викликали затримок у нашому наступі. Захаров, почувши про це, лише крякнув із злості.

А Серпілін несподівано для нього сказав про Львова:

— Треба визнати, що своя логіка в нього була: коли абсолютно певен, що з першого дня підемо наступати по чужій території, — отже, треба й склади ближче, а то потім вези все з Уралу! Якщо взяти його логіку за основу, по-своєму він мав слушність.

— Він мав, а хто ж не мав? — запитав Захаров.

— А це вже складніше питання, хто не мав, — сказав тоді Серпілін. — Як потім війна показала, всі ми в тому чи іншому не мали слушності. Багато чого — як згадаєш — інакше перевоював би!

— Що означає «всі»? — заперечив Захаров. — Ось ти конкретно, якби з твоєю участю обговорювалось, за що голос віддав би?

— Залежно від того коли, — мовив Серпілін. — Тепер, коли знаємо хід війни, звичайно, проголосував би безпомилково. А тоді, не завбачаючи ходу війни, не знаю.

Мабуть, виходячи зі своїх уявлень про сили противника, щодо розташування складів відстоював би золоту середину. А загалом — хто його знає… Коли заднім розумом думаєш, треба намагатися бути справедливим не тільки до себе, а й до інших.

«Це правда, — подумав Захаров про Серпіліна. — Ти завжди намагався бути справедливим до інших, а не тільки до себе».

І подумки побачив там, на другому кінці телефонного проводу, Львова, який щойно говорив з ним, його трикутне обличчя. І подумав про себе, що тепер, після загибелі Серпіліна, у Львова відпаде бажання перевести його, Захарова, з цієї армії до іншої. Тепер ні до чого! Той, з ким він, Захаров, на думку Львова, порозумівся, того вже немає. Скінчилося порозуміння.

Сказане Львовим про літак вимагало негайних дій, і Захаров почав діяти. Подзвонив усім, кому треба, що завтра о десятій труну з тілом Серпіліна мають привезти до літака, що вирушає до Москви. Попередив начальника штабу тилу, який безпосередньо займався всім цим, що привезуть генерал-полковницькі погони і треба пришити їх на кітель небіжчика. Наказав прислати сюди на КП Синцова і почав з’ясовувати, чи повернувся з передової Кузьмич. Виявляється, ще не повернувся. Звелів негайно розшукати, щоб їхав, бо Кузьмич мав звичку ночувати в частинах, любив це.

І, зробивши все потрібне, повернувся до тієї самої думки, на якій перервав себе, до думки про те, що Серпілін — справедлива людина. Ще не звик думати про нього — «був», усе ще думав у теперішньому часі. Звичайно, як кожна звикла до влади людина, Серпілін не любив, коли щось раптом робили всупереч його намірам. І коли мав змогу переробити по-своєму, переробляв і через чуже самолюбство здатний був переступити не вагаючись. Але звичка до влади не згасила в ньому почуття справедливості. Не думав про себе, що завжди робить правильно, тому що влада в руках. Ламав опір підлеглих і гнув по-своєму, тільки коли справді був упевнений, що робить правильно. А з другого боку, коли був переконаний, що має слушність, до останку використовував усе, що тільки можна, щоб довести це тим, хто над ним. У цьому й була його сила. «Так, у цьому й сила», — неначе комусь доводячи це, ще раз у думці повторив Захаров. А той, хто сам гне лише тому, що має владу, той і сам легко гнеться, як тільки на нього з верхнього щабля натиснуть. У такого не сила, а вага: скільки на нього згори покладуть, стільки він і передасть униз, по низхідній.

А Серпілін — людина сильна, але не важка.

Захаров знову за звичкою подумав про Серпіліна у теперішньому часі — як про живого.

Головний хірург, коли приїздив, показував осколок, яким убило Серпіліна, як то кажуть, долучив до справи, але спершу показав. Виявляється, цей осколок після того, як убив Серпіліна й покалічив пальці Гудкову, впав на дно віліса; зробив усе, на що мав силу, і впав.

Вищерблений шматок сталі завдовжки з півпальця — ото і все, чого було досить, щоб позбавити армію командуючого.

Захаров знову згадав обличчя Серпіліна, якось незручно повернене до нього там, на столі, і подумав, що був на тому обличчі такий вираз, ніби Серпілін так і не встиг помітити того, що з ним сталося.

Для інших його смерть — смерть людини, яка загинула, не встигши доробити до кінця найголовнішого за все своє життя діла. Та коли він сам не встиг цього усвідомити, не встиг зрозуміти, що вбитий, — може, для нього самого це і є найщасливіша смерть. Коли можна сказати про смерть, що вона щаслива. Про будь-яку смерть взагалі.

Захаров згадав, як Серпілін тільки сьогодні вдень, незадовго до смерті, сміючись, казав йому: «Дивись, Костянтине Прокоповичу, бережи на У-2 м’яку частину тіла, бо німці знизу в найбеззахисніше в начальства місце поцілюють, коли воно летить на «рус-фанер». У них інструкція така!» Про небезпеку не думав і востаннє покепкував з неї.

А найостанніше, з чого зрадів, — із звістки про Мінськ, про бої на околицях. А більше вже. нічого не почує, ні з чого не зрадіє, ні про що не дізнається з того, що знатимемо ми. Хоч, як і всі інші люди, думав не тільки про те, що буде на війні, а й про те, що опісля…

Навіть забулось, у зв’язку з чим нещодавно сказав:

— Треба й після війни жити по-чесному. На війні з усіма своїми вадами все-таки чесно живемо. Треба й після неї не гірше жити.

Сказав, звичайно, не в тому розумінні, щоб жити після війни не гірше, ніж під час неї. Після війни житимемо куди краще. Про що може бути мова! Сказав про себе, як самому після війни жити, не втративши того, з чим жив у війну. «Щоб у будь-який, перший-ліпший момент померти й перед своїм комуністичним богом чистим бути», — раптом згадав Захаров слова не Серпіліна, а Кузьмича, сказані в інший час і про іншу людину. Але тепер здавалося, що про Серпіліна.

Чому все-таки вирішено ховати його в Москві?

Раніше Захаров не думав про це. Був заклопотаний тим, щоб зробити все необхідне для виконання цього наказу. А тепер подумав. І згадав, як це було сказано: «На Новодівичому, поряд з дружиною». Не тільки було передано рішення Сталіна, а саме його слова, ті, які він сказав. Ніхто інший, крім нього, тих слів не сказав би. Не в Могильові і не в Мінську, а в Москві, на Новодівичому, поряд з дружиною. Може, саме через це. Виходить, Сталін звідкись знав, що Серпілін півтора року тому поховав там свою дружину, або хтось повідомив про це, коли Сталіну доповідали про смерть Серпіліна, а він, можливо, спитав про рідних, хотів розпорядитися про пенсію або про щось іще. Хто міг там, у Москві, сказати Сталіну, що Серпілін півтора року тому приїздив ховати дружину? З тих, хто добре й давно знав Серпіліна, там, у Генштабі, в Москві, тепер нікого немає. Іван Олексійович, його друзяка з громадянської війни, вже давно не в Москві, став із стратегів практиком, сформував у сорок третьому танкову армію і командує нею. А більше у Серпіліна в Москві близьких друзів начебто й немає. Ну, та Сталін, якщо захотів дізнатися, має змогу дізнатись про все, що йому потрібно. Могли й про смерть дружини сказати, коли повідомляли, а могли й про ту лікарку, про яку Серпілін нещодавно розповідав, ділився. «Про неї могли сказати, а поховати наказано на Новодівичому, поряд з дружиною». В думках зв’язавши одне з одним, Захаров вирішив, що все могло мати значення, навіть і це.

Останнім часом з деяких ознак відчувається, що Сталін уже почав думати, як буде після війни з тими, хто від старих сімей одірвався, а нові на фронті завів. Війна не лише смертями, а й розлуками багато сімей надломила. Як після війни: доламувати чи лагодити? І з проекту закону про шлюб, який нещодавно надруковано в газетах, схоже, що там, нагорі, мають намір лагодити, а не доламувати, незважаючи на особисті бажання.

Серпіліна це не стосується, йому лагодити давно нічого. І все ж Захарову здавалося, що настрій там, нагорі, мав стосунок до Сталінових слів, переданих по телефону: «На Новодівичому, поряд з дружиною».

Захаров знову подумав про жінку, про яку Серпілін казав, що одержує від неї листи з іншого фронту. Треба буде зібрати й відіслати їй назад ті листи. Нехай не ходять по руках. Жінка, судячи зі слів Серпіліна, заслуговує на повагу. І не така вже молода — старший син на фронті. Хоч як це тяжко, а доведеться самому написати їй.

І завдяки своїй дружбі з Серпіліним, і завдяки своєму становищу члена Військової ради Захаров краще, ніж будь-хто інший, знав, що Сталін кілька разів мав особисту причетність до долі Серпіліна. Сталін перед самою війною, після клопотання давніх друзів Серпіліна, дав вказівку розшукати його там, де він тоді перебував, і повернути в армію. Сталін восени сорок першого року, одержавши листа від Серпіліна з госпіталю, наказав не посилати його після поранення на підготовку резервів, а дати дивізію й відправити на фронт. Сталін викликав його до себе після Сталінграда, за його листом про Гринька, і поставив на армію і не дав зняти потім, після історії з Пікіним. І перед цією операцією знову зберіг на армії, вирішив інакше, ніж пропонував Львов, а що Львов писав Сталінові, Захаров не мав сумнівів.

Так уже вийшло в житті Серпіліна, що він виявився одним із тих, хто внаслідок збігу обставин був у пам’яті й на прикметі особисто в Сталіна. Сталін сам вирішував його долю, сам розпоряджався нею. Ще сьогодні вранці, підписуючи указ про присвоєння звання, востаннє розпорядився за життя. Розпорядився й тепер, по смерті, наказавши поховати в Москві, поряд із законною дружиною.

Цього не сказав помічник Сталіна, коли передавав його слова по телефону. «Законною», — подумав уже тепер сам Захаров.

Те, що помічник так швидко подзвонив Захарову після його дзвінка, свідчило, яку велику увагу приділив сам Сталін тому, що сталося, тим більше, що він і раніш добре ставився до Серпіліна й робив йому в житті саме тільки добре.

Подумавши: «Саме тільки добре», Захаров відчув, як щось зачепилося за цю думку, перешкодило їй гладко пройти слідом за всіма іншими. І це «щось» було спомином про те, що сталося з Серпіліним за чотири роки до того, як Сталін наказав знайти його й повернути в армію. Це «щось» було також пов’язане зі Сталіним і заважало думати про саме тільки добре. І якби Захаров знав більше, ніж він знав і міг би глибше замислитися над цим «щось», думка його, напевне, втратила б свою рятівну прямоту і ясність. Але він не замислився, а тільки на секунду трохи зупинився перед чимось невидимим і незрозумілим. І думка його залишилася такою, якою й була спочатку, — думкою про те, що Сталін робив Серпіліну в його житті саме тільки добре.

Увійшов ад’ютант і сказав, що до армії приїхав командуючий фронтом і зараз у Бойка. «Коли не запросив мене, виходить, хоче спершу віч-на-віч поговорити з Бойком», — подумав трохи ображений цим Захаров.

Одразу ж після ад’ютанта зайшов Бастрюков, по суті без потреби; придумав собі справу, щоб мати змогу сказати, що повернувся з передової й був там під обстрілом.

Може, й так — чого не буває! Але якнайсвіжіші новини приніс те, що Захаров знав і без нього, ще вдень. Очей не замилив, але час відібрав.

Після нього зайшов редактор армійської газети.

Захаров не дуже втручався в його справи, давав думати самому, але сьогодні хотів подивитися статтю, яку просив підготувати. Не знижуючи ненависті до ворога, треба було разом з тим наголосити, що брати його в полон, і якнайбільше — річ корисна, та ще й така, за яку не шкодують нагород. Позавчора разом із Серпіліним слухали міркування про це начальника відділу по роботі серед військ противника.

У статті говорилося про факти особливо вдалого захоплення полонених і про нагородження солдатів, сержантів і офіцерів, які відзначилися при цьому.

Переглянувши її, Захаров знову згадав Серпіліна, при якому, коли сиділи разом, виникла думка дати таку статтю, і мовчки повернув гранки редакторові, кивнувши, що все гаразд.

Редактор затримався, розуміючи, що в армійській газеті не можуть і не друкуватимуть повідомлення про загибель командарма, проте запитливо подивився на Захарова: невже так нічого й не дамо в своїй газеті?

Редактор до війни не служив у армії, і логіка в нього в деяких випадках життя залишалася ще цивільна.

Захаров зрозумів його німе запитання і мовчки похитав головою: іди й не зачіпай цієї теми, без тебе сумно.

Редактор пішов, а Бойко подзвонив по телефону.

Захаров подумав, що треба йти до Батюка, але виявилося навпаки.

— Костянтине Прокоповичу, командуючий до вас пішов.

«Он як! І зі мною теж хоче віч-на-віч. З ним, зі мною, а потім разом, чи що?» — подумав Захаров і вийшов зустріти Батюка.

Іти від Бойка — немає чого. Довше на віліс сідати й злазити. Ніч була темна; ад’ютант — не Барабанов, а другий — ішов поруч з Батюком, тримаючи ліхтарика.

— Захаров! — гукнув Батюк, підходячи.

— Я, товаришу командуючий.

Батюк подав йому в темряві свою важку руку й сказав:

— Ходімо до тебе в хату. А ти залишся, подихай повітрям, — обернувся він до ад’ютанта.

Живлення від движка було добре, і, коли Батюк сказав: «Сядьмо», — й перший опустився на лаву навпроти.

Захаров при світлі міг добре роздивитись його обличчя.

Стомлене обличчя людини, яка вперше сіла після важкої роботи. «Так, робота була важка. Була й лишається», — дивлячись на Батюка, подумав Захаров не тільки про нього одного.

Батюк сидів, підперши кулаком своє важке, стомлене обличчя. Як сів, як обіперся ліктем об стіл, а підборіддя вткнув у кулак, так і сидів мовчки, наче збирався на силі.

— Лежить, як живий, — після тривалої мовчанки сказав Батюк і знизав плечима, ніби здивувався з власних слів.

Захаров також здивувався, але не з того, що було сказано, а з того, що Батюк ще по дорозі сюди, нікого не попередивши, заїхав у Теребеньки, в штаб тилу, попрощатися з Серпіліним.

— Ти вже попрощався, а я ні. І завтра часу не буде… Все-таки забагато ви давали йому їздити, правильно мені Бойко сказав!

«Сказав усе-таки! Цього й слід було від нього чекати. Говорив самому Серпіліну, говорив за життя, сказав і після смерті. В цьому весь його непоступливий характер. Зживемося, але буде нелегко», — подумав Захаров про себе та Бойка, наче того вже призначили командармом замість Серпіліна.

А вголос доповів, що сам опитав тих, хто був при тому. Всі в один голос підтверджують: випадок! Саме в цю поїздку ні на який риск не йшли. Поїхали з корпусу в корпус в об’їзд, де прицільного вогню по жодній ділянці не було.

— Це вже чув, — перервав Батюк. — Так і буває на війні. Ризикує підряд рік, другий, третій — і минається. А потім за все разом оділлється. Не можу примиритися, що такого командарма втратив! Зробив у цій операції для її успіху більше за будь-кого іншого, а навіть до Мінська не дійшов, не побачив наслідків зусиль! Я порушив питання, щоб у Мінську його поховати, заслужив на це. Може, й погодилися б, але, — він досадливо поморщився, — де зразу дві думки, жодна не проходить. Я — щоб у Мінську, а Львов уперся — щоб у Могильові. У Мінську — «занадто», бачте! Людина померла, а він усе ще міряє її своїми мірками, боїться зайвого передати. Я аж не втримався, спитав: «Що ви, трунар, чи що, труну йому приміряєте?» Мов не дочув і все одно вперся.

Батюк говорив про Львова не так, як це належало при підлеглих, та, видно, не викликавши до себе Захарова, а, навпаки, сам прийшовши до нього, вважав себе тепер ніби поза службою і тримався по-товариському.

— Ну, а де дві думки знизу, третя — згори!.. Бойко пропонує Кузьмича супроводжуючим від армії послати. Як ти дивишся?

— Так само, як і він.

— Так і зробимо, — сказав Батюк. — Доручимо йому, щоб і фронт представляв разом із заступником начальника Політуправління. Іншого в такому званні, як він, зараз немає кого відірвати. Нехай проведе свого командарма. Той його взяв з Москви сюди до нас, нехай тепер цей його до Москви проведе. Повернеться — вирішимо, як далі. Якщо Бойка командармом затвердять — старуватий для нього в заступники, в батьки годиться.

Сказавши це, Батюк звів очі на Захарова. Те, як він сказав про Бойка, означало, що він уже вирішив просити Москву затвердити Бойка командармом. Та хоч уже й вирішив, запитливий погляд означає: щоб мати чисте сумління, хоче знати думку Захарова.

— Генерал-лейтенанта одержав, — додав Батюк про Бойка, немовби ще й цим підкріплюючи слушність свого рішення.

Захаров сказав те, що думав: Бойка можна й треба висувати на командарма. Хоч є не тільки «за», а й «проти». «За» — те, що він першокласний начальник штабу 404 армії, показав себе на штабній роботі не слабкішим, а може, навіть сильнішим за Серпіліна, коли той був у цій ролі під Сталінградом.

— Порівнювати ні до чого, — перебив Батюк. — Відтоді всі розуму набрались. Багатьох не впізнати!

Захаров додав ще одне «за»: виконуючи перед наступом обов’язки командарма, Бойко добре з ними справлявся; всім — згори донизу — дав відчути, щоб на послаблення не сподівалися, наполягти на своєму може. «Проти», з погляду Захарова, було те, що Бойко мало їздить, не прагне бувати у військах. Принципово вважає, що поїздки у війська мають бути зведені до мінімуму, що керівництво сучасним боєм майже постійно вимагає присутності на командному пункті. Тому в армії хоч і поважають Бойка і знають, що в нього рука міцна, але самого знають більше по голосу, по телефону, ніж в обличчя.

— Це виправимо, — сказав Батюк. — Зажадаємо, щоб бував у військах. Про свої теорії нехай після війни в академіях книжки пише. Цьому легко зарадити, коли не боягуз.

— Чого нема, того нема, — сказав Захаров. — Коли й не їздить, то з принципу.

— Будемо подавати, — сказав Батюк. — А на тебе, щоб ти знав, маю скаргу з приводу боягузтва. Від Львова.

Захаров здивувався. Вже чого-чого, а такої скарги на себе від Львова не чекав.

Батюк усміхнувся, задоволений його подивом.

— Не про твоє боягузтво, твоє боягузтво відоме, а через Бастрюкова. Каже: «Захаров непринципово поводився: сам знав про Бастрюкова, що боягуз, а мене не поінформував». А я йому на це кажу: «Тут, Ілля Борисовичу, наша спільна із Захаровим відповідальність. Бастрюков ще при мені в армії був, обидва знали, що хоробрості в ньому з недоливом. Але, з другого боку, де ж їх подіти, отаких? Тих, хто хоробрий, — під кулі, а тих, у кого жижки тремтять, — у тил списати, чи що? Хочемо не хочемо, а процент тих, у кого тремтять жижки, маємо на всіх посадах. Ніде не дінешся. Тільки знати треба, від кого і чого можна чекати. От ми про Бастрюкова знали, який він, і жили без пригод, а ви не знали. А що самі дізнались, а не від Захарова, теж, вважаю, правильно з його боку!» Так і відрубав. Тебе скривдити не дав, але Бастрюкова, думаю, днями позбудешся.

— Дякую, Іване Капітоновичу.

— За що? За те, що Бастрюкова позбудешся? — усміхнувся Батюк. — За це не мені, Львову дякуй. А мене привітай. Генерала армії дістав.

— Вітаю!

— Дякую. Всіх трьох в один день. І мене, і Бойка, і небіжчика. Біс його знає, чому так? Чому ми перед мертвими почуваємо себе винними, скажи, га, Захаров?

— Певне, тому, що вже нічого для них зробити не можемо.

— Може, й так. — Батюк устав. — Ходімо до Бойка. Вже попередив його, щоб нашвидку вечерею почастував. І кого немає, пом’янемо, і нові погони обмиємо. Та й не їв я зранку. Хоч як там було, а їсти хочеться.

Після короткої вечері, коли провели Батюка, а Бойко повернувся до штабу доробляти щось, як він сказав, недороблене, Захаров пішов до спорожнілої хати Серпіліна. «Тільки вчора сюди переїхали, а сьогодні вже дім без господаря», — подумав Захаров, увійшовши до хати, де, сидячи на табуретці, впавши головою на стіл, спав Синцов, котрий чекав на нього.

Захаров сів за стіл на місце Серпіліна і, звелівши Синцову сісти навпроти, сказав, що похорон відбудеться в Москві, на Новодівичому; їхню армію представлятиме, генерал Кузьмич, а Синцов нехай готується вилетіти разом з ним о десятій ранку. О шостій ранку прийде капітан з відділу кадрів; Синцов має разом з ним скласти опис особистих речей, які треба відвезти родичам, а також перелік орденів та медалей, з тим, щоб узяти їх з собою до Москви під розписку для похорону.

— Будеш при ньому до кінця, — сказав Захаров про Серпіліна, ніби все, що було, ще не кінець, а буде ще якийсь кінець, при якому треба бути.

— Ясно! — Синцов зрозумів, що загинула його надія завтра з усього, пов’язаного з похороном, що, як він вважав, буде в Могильові, все-таки вирватись до Тані й сказати їй, що він сам думає про їхнє дальше життя. Та хоч цього ніяк не можна було відкладати, це все одно відкладалось тепер до повернення з Москви.

— А зараз дай мені ті листи, які він одержував. Знаєш, про що кажу? — промовив Захаров.

Синцов кивнув. Він знав про листи, які надходили спочатку з Архангельського, а потім з сусіднього фронту, і, коли сам здавав на польову пошту листи, які Серпілін надсилав у відповідь, бачив на конвертах ім’я й прізвище тієї жінки — лікарки з госпіталю, яку бачив у Архангельському в Серпіліна.

Він уже відклав чотири її листи, що лежали в Серпіліна в кишені запасного кітеля. Сам збирався спитати Захарова, що робити з тими листами, і тепер дістав їх, загорнені в газету й перев’язані. У Серпіліна вони лежали в кишені просто так; це вже Синцов загорнув їх після того, як дістав.

— Повідомлю її, — сказав Захаров, узявши листи. — Треба пояснити, як вийшло. Польова пошта є?

— Там на конвертах написано… — Синцов зам’явся, але все-таки сказав про ту делікатну річ, про яку вже думав.

Серпілін писав учора ввечері їй листа, але не закінчив і поклав у кітель разом з її листами. І Синцов, коли брав їх, знайшов і того недописаного листа і спершу сам хотів одіслати їй, приписавши від себе, як усе сталося… Він підійшов до стіни, де на цвяху висів запасний кітель Серпіліна, дістав листа — всього півсторінки — і поклав перед Захаровим.

— Учора вночі почав писати…

Захаров повільно прочитав листа, низько схиливши над ним свою сиву круглу голову. Потім згорнув аркуш навпіл і ще раз навпіл, немов запечатав.

— Надішлю разом з її листами. Нехай усе в неї буде. — І, повівши очима на Синцова, додав — А ти напиши їй після похорону, як ховали.

— Напишу, — Синцов подумав про себе, що цій жінці більш ніж усім іншим треба бути на похороні Серпіліна.

Побачити його в труні — останнє, що їй залишається.

І Захаров не така людина, щоб не подумати про це. Але зробити цього, мабуть, не може, тим-то й мовчить.

— Повернешся — розповіси, як було, — сказав Захаров. — З’ясуй, як з його родичами — чого потребують, що для них зробити, послати з армії… Вранці, о сьомій, зайди до мене. Може, ще щось згадаю, що зараз випало з голови! Де ночуєш?

— У сусідній хаті.

— Іди спи. — Захаров пошукав поглядом на столі, чи є там чорнильниця й ручка, і, побачивши їх, додав — Ще тут посиджу, напишу їй. До завтра відкласти — невідомо, який завтра день буде.

Синцов вийшов з дивною тривогою на душі, наче він робив щось не те, йдучи й залишаючи іншу людину тут, у цій кімнаті, за цим столом, за яким сидів Серпілін.

Та було наказано, і вийшов.

Захаров залишився сам і кілька хвилин, обхопивши голову руками, нерухомо сидів за столом, збираючись на силі, щоб ще раз перечитати недописаного листа Серпіліна, а потім написати їй.

— Дописати, замість нього, — сказав він уголос, серед тиші.

Серпілін устиг написати всього десять рядків. Нічого такого особливого в них не було — що живий і здоровий, що все йде якнайкраще, так і написав — «якнайкраще», що погода хороша й плече не болить. Раніше, коли дощило, трохи боліло, а тепер справді не болить, усе чудово.

Звертався до неї на ім’я — «люба Олю». «Як і не було людини», — подумав Захаров не про Серпіліна, котрий помер, а про неї, яка була жива, але якої тепер також не було. Не було «любої Олі», якій писано ці листи. Не було кому їх писати. Він знав від Серпіліна, що їй уже сорок років, і тому особливо жалів її. Чим старша жінка, тим менше в неї залишається часу, щоб називали «любою Олею».

На столі лежав блокнот Серпіліна. Той самий, на аркуші з якого він писав учора ввечері. Навіть вдавлені сліди від літер залишились, пройшли крізь папір, бо писав не пером, а, за багаторічною військовою звичкою, олівцем і дуже натискав на олівець. Захаров вирвав два аркуші, щоб не залишалося слідів цих літер, і почав писати листа, обдумуючи кожне слово, щоб вийшло найкоротше, вважаючи, може, й помилково, що горе подробиць не потребує.

Дописавши листа і поклавши його разом з чотирма її листами і не відправленим листом Серпіліна собі в планшет, Захаров подумав, що все це треба надіслати не польовою поштою, а з оказією. Та як це краще зробити, зараз на думку не спадало, голова стомилася.

Він підняв трубку телефону й наказав з’єднати себе з Бойком, якщо не спить іще. Оперативний черговий доповів, що генерал-лейтенант Бойко разом з командуючим артилерією виїхав до Теребеньок, у штаб тилу, прощатися.

Захаров подзвонив Бойкові, щоб спитати, чи приїхав уже до нього Кузьмич. Черговий повідомив, що генерал Кузьмич ще в дорозі. Був у триста сьомій дивізії, а нещодавно проїхав машиною через штаб корпусу.

— Он воно що. — Захаров, поклавши трубку, подумав, що Кузьмич сьогодні забрався далі за всіх. Триста сьома затягувала горловину мішка, і офіцери зв’язку діставались до неї тільки літаками. А Кузьмич усе-таки пропер і туди й назад машиною…

Захаров підвівся з-за столу, збираючись іти, і помітив червону папку, що лежала скраю порожня, без паперів.

І згадав, як не в цій, а в іншій хаті сиділи разом з Серпіліним і дивились виписки з різних політичних донесень, які зроблено було перед наступом для подання до Військової ради армії, вони лежали тоді в цій червоній папці, тепер порожній. У тих виписках, що їх дивилися тоді з Серпіліним, було резюмовано настрої останніх тижнів і відзначено їх загальний здоровий характер, який свідчив про впевненість у перемозі й готовність розгромити фашистів. Та було наведено, як висловлювались автори донесень, і окремі приклади нездорових настроїв. Люди, котрі воювали по три роки, часом боялися повірити собі, що вони і в майбутньому наступі залишаться живі. А інколи і в їхніх розмовах, і в тому, що вони писали додому, прозирала ніби прихована надія: попрощавшись перед тим, як іти в бій, з близькими, потім обманути смерть — залишитися живими.

— Ну що ж, — сказав тоді Захаров, задоволений, що виписки ще раз підтверджували: незважаючи на втому од війни, настрій у армії перед наступом добрий. — Загалом, треба вважати, документ непоганий!

І раптом його вразив якийсь дивно-сумний вираз обличчя Серпіліна.

— Загалом непоганий, — сказав він. — А ще краще, коли виправдаємо покладені на нас надії, обійдемося в цьому наступі меншими втратами, ніж будь-коли. Скільки всього одержали, така сила за плечима, що гріх не постаратись! «Надто великі втрати» — кажемо, а «надто малі» — хіба скажеш? Про яке людське життя язик повернеться сказати, що воно надто мала втрата? Хоч як мало втрачаємо, а хтось усе-таки помре… Коли відшкодовуємо втрати, замінюємо, переміщуємо, — кажемо й собі, й іншим, що незамінних немає. Справді, немає — все так. Але ж і замінимих теж немає. Немає на світі жодної замінимої людини. Бо як її заміниш? Якщо її заміниш іншою — то буде вже інша людина, а не та. «Так, це буде вже інша людина, а не та», — у думках повторивши слова Серпіліна, що трохи здивували його тоді, а тепер здалися такими зрозумілими, подумав Захаров, дивлячись на цю порожню тепер червону папку, що лежала на порожньому столі.

Розділ двадцять шостий

До Москви Синцов не полетів. Бойко вночі прийняв інше рішення. Згадав, чому Серпілін розстався з Євстигнєєвим — тому, що родич, — і вирішив: коли родич, його й послати до Москви на похорон; і довше, ніж Синцов, був ад’ютантом, і краще за нього знає сімейні справи небіжчика.

Уранці, йдучи до Захарова і побачивши на лавочці біля хати Євстигнєєва, що сидів похнюпившись, Синцов подумав, що полетять разом. Та Захаров пояснив йому, чому вирішили послати до Москви не його, а Євстигнєєва.

— Усе, що мав сам везти, передай йому, а до літака проведи. Поки злетять… Коли повернешся, одразу з’явись до командуючого. Сказав мені, що сам, особисто, визначить твою дальшу долю. «Сам, особистої Чому сам, особисто?» — подумав Синцов.

— Проведи, поки злетять, — повторив Захаров. — А ми з командуючим у війська. Таке наше діло, — сказав так, ніби, незважаючи на необхідність цього діла, відчував незручність перед небіжчиком, що не зможе провести його до літака.

Захаров назвав Бойка командуючим з таким ледь помітним, але все-таки помітним відтінком у голосі, з якого Синцов зрозумів: призначення Бойка — справа вирішена.

Так воно й було. Ще вночі і Батюк, і представник Ставки, генерал-лейтенант, що перебував у штабі фронту, дзвонили в Москву й висловили єдину думку: призначити командуючим армією генерал-лейтенанта Бойка, і чим швидше, тим краще, зважаючи на те, що зміна командуючого відбувається в розпалі операції.

Це було ще тоді, вночі, доведено до відома Сталіна, і він затвердив.

— Ходімо, передам тобі все… що в Москву зібрали… — вийшовши з хати, сказав Синцов Євстигнєєву, котрий підвівся назустріч.

Повз них із ганку спустився Захаров, сів у віліса й під’їхав до хати Бойка. Тієї ж миті з’явилася довга постать Бойка. Новий командуючий, не вітаючись із Захаровим, — певно, вже бачилися сьогодні, — ступив крок до свого віліса, що стояв перший, сів у нього, і обидві машини рвонули з місця.

Синцов і Євстигнєєв мовчки дивилися вслід машинам, що поїхали сільською вулицею. Місяць тому, приймаючи від Євстигнєєва нескладну ад’ютантську канцелярію, Синцов, хоч і не був ні в чому винен, все-таки почував незручність, займаючи його місце. Але тепер цього місця вже не існувало. І людини, при якій вони з Євстигнєєвим перебували, більше немає, і їй уже не потрібні ні помічники, ні ад’ютанти, ні ординарці, взагалі нікого не треба.

Обличчя Євстигнєєва опухло від сліз, та голова працювала нормально, й руки теж; відзначив за списком усе, що слід, забрав у Синцова чемодан, який треба було везти в Москву, і портфель з орденами, які понесуть на подушечках перед труною. Чемодан примостив біля ноги і, не випускаючи портфеля з рук, сів у віліса на заднє сидіння разом з Гудковим, що попросився провести тіло командуючого до літака. Синцов сів поруч з водієм. Та коли під’їхали до хати, де ночував Кузьмич, той вийшов і сказав, щоб Синцов пересів до нього. Хотів розпитати.

Поки їхали, Кузьмич, обернувшись до Синцова і трубкою приклавши руку до вуха, раз у раз здивовано сіпав головою, ніби ніяк не міг погодитися з тим, як усе це сталось. Потім сказав сердито:

— Війна, війна, розтуди її… І що вона тільки придумує, щоб людині життя вкоротити, навіть і не збагнеш! Хтось, як от я, вже з ярмарку їде, і все байдуже, ніякий дідько його не бере. Недавно в дивізії був, уже вдруге за тиждень, полонених дорогою знову, вважай, цілий взвод узяв. Поки вишикуватись їм наказав, якийсь їхній хрін з-за куща на мене, на генерала, з автоматом. За три метри бив — решето з мене зробив би! Так осьдечки вам, маєте, автомат у нього заїло — перекіс патрона. Потім, коли застрелили його, наказав подивитись. Так і є. Перекіс!

І через цей перекіс знову — живу. А тут чоловік у повному розквіті своїх сил — і на тобі — осколком, за п’ять верстов дістали! Хіба це справедливо? — спитав Кузьмич з такою силою співчуття до Серпіліна, ніби десь у душі зважував, кому з них двох справедливіше було б загинути.

Коли приїхали до штабу тилу й поставили труну в автобус, Кузьмич поліз туди й махнув рукою Синцову та Євстигнєєву, щоб лізли за ним. Сів збоку на відкидну лавку, що звичайно правила в цьому штабному автобусі за ліжко, скинув з голови кашкета й, тримаючи його в руках, опустивши між колін руки і низько похиливши голову, так і просидів усю дорогу до Могильова.

Синцов сидів поруч. Якщо їхати, спустивши очі, — перед очима оббита кумачем труна. В штабі тилу, в хаті, вона стояла відкрита, але перед тим, як виносити, її накрили віком і трохи закріпили в ногах і узголів’ї цвяхами. Щільно не забивали, ще там, у Москві, відкриватимуть.

Якби дивитись на дорогу, можна було б пригадати, де і що на ній було за ці дні. Де стріляли з лісу німці, де зустріли колону полонених, де застряли під час об’їзду.

І де зупинились і розмовляли з регулювальником, і де й кому була догана, і де подяка, і де за наказом Серпіліна записані до ад’ютантського блокнота нагадування, щоб подати на ордени. І де Серпілін сказав про одного чоловіка, котрий не сподобався йому, що ревізори з таких, як він, — кращих не знайдеш, а поставити його начальником служби тяги — ні чорта не потягає! Щодня після того, як узяли Могильов, сідали й їхали цією дорогою все далі й далі на захід… «А тепер повертаємось ногами вперед», — гірко подумав Синцов і, підвівши голову, дивився вже у вікно автобуса.

Вікно високо, і, якщо дивитись сидячи, крізь нього видно не дорогу, а тільки ліс і небо…

Все одно ніде від себе не дінешся, і того, що сказала Таня, не викинеш з пам’яті. І хоч загинув Серпілін, а в голову лізуть думки про власне життя, в якому одне воскресло, а друге не хоче вмирати, і невідомо, як далі жити…

Аеродром у Могильові вже підправили після наших недавніх бомбардувань. Затрамбували вирви й повитягали з поля недогарки німецьких літаків. За краєм льотного поля стриміли їх крила і фюзеляжі.

У Могильові базувались ІЛи; автобус під’їздив до «дугласа», що стояв край поля, під ревіння штурмовиків на зльоті.

Синцов подумав, що не сьогодні-завтра наступ змусить штурмовиків пересісти кудись далі на захід. Відстань до цілей дедалі збільшується…

Біля «дугласа» виникла та неминуча метушня, що буває, коли вантажать непередбачені габарити. Спочатку гадали — труна пройде так, а потім виявилось — треба заносити інакше. Потім почали виймати з автобуса тимчасові стояки, на яких було закріплено труну в дорозі.

Вирішили прилаштувати їх і в літаку. Тим більше, що льотчики обіцяли бовтанку: синоптики попередили про грозовий фронт між Смоленськом і Москвою.

Метушня не стосувалась ні минулого, ні майбутнього.

В минулому було життя, в майбутньому — похорон. А це все таке собі — перевалка від одного до другого.

Кузьмич, щоб не звертались раз у раз: «Дозвольте пройти, товаришу генерал?» — відійшов убік і ходив туди й сюди, все так само похиливши голову і тримаючи кашкета в руці, як їхав у автобусі.

До смерті — чи до чужої, чи до своєї — він ставився досить просто, та й не вважав, що до неї можна ставитись якось інакше. Жартував, що смерть — річ військова, все за статутом, до пори, до часу був живий, а настала пора — помер. Та хоч як кепкуй із смерті, а глибоко в душі людина не може з нею примиритись.

Серпілін був дорогий Кузьмичу й тим, що тоді, в Сталінграді, заступивсь, умовив не везти його до госпіталю, поки не скінчиться битва, і тим, що потім не заперечував узяти до себе заступником, не побоявся похилого віку.

Він не відчував до Серпіліна жалюгідної вдячності людей, які знають про себе, що вони не на своєму місці, та через слабкість душі ладні любити того, хто їх терпить.

Маючи власний погляд на роль заступника як людини, завжди готової їхати, куди треба, і робити все, що треба.

Кузьмич вважав себе на місці; і радів, що не обманив віри Серпіліна — старий віл борозни не зіпсує.

Але тепер цієї людини, що вірила в нього, не стало.

А заново доводити комусь іншому, хоч би й тому ж Бойкові, те, що одного разу вже доведено, важко. І цей тягар на душі нагадував про вік і давні рани. Відлітаючи до Москви, він розумів, що в розпалі операції од війни відривають того, про кого думають, що він менше за інших при ділі, — приховувати це від себе було марно.

Після того, як закріпили труну в літаку, Євстигнєєв залишився всередині, а Синцов зіскочив на землю.

Командир екіпажу підійшов до Кузьмича доповісти.

— Товаришу генерал-лейтенант, до вильоту готові.

Кузьмич обернувся й допитливо подививсь йому в обличчя:

— Незадоволений, що з нами летиш?

— Чому незадоволений, товаришу генерал-лейтенант?

Виконуємо, як нам наказано.

— Мало що наказано. Знаю, ви цього не любите. Не бійся — долетимо.

І, сказавши це, згадав, як познайомилися з Серпіліним, коли летіли в січні сорок третього з Москви в Сталінград. Теж на «дугласі» і теж разом, тільки обидва живі.

Біля трапа стояв Синцов.

— Прощавай, — сказав Кузьмич і, вже ступивши на першу сходинку, обернувся — Що робитимеш?

— Якщо дозволять, у стрій піду.

Кузьмич подивився на Синцова, думаючи і про нього, і про себе самого, кивнув і поліз у літак.

Бортмеханік затягнув слідом за ним алюмінієву драбинку і зачинив зсередини люк. Повітряні струмені від гвинтів виклали траву й погнали її назад так, наче зараз одірвуть від землі. «Дуглас» вирулив краєм льотного поля, злетів і пішов понад Дніпром на північ.

Синцов витяг годинника й прикинув час — якщо Бойко із Захаровим поїхали на початку восьмої у війська, раніш як о п’ятнадцятій навряд чи повернуться, а зараз — пів на одинадцяту. Час дозволяв заїхати в санвідділ, хоча б залишити Тані записку. Що вона серед дня на місці, надії мало.

— Поїхали?

— Поїдемо.

Гудков дивився вслід літакові і невдоволено одірвався, немовби щось іще бачив там, у небі, а йому перебили.

— Як рука? Не розтрусило?

— В автобусі трохи забив об лавку, а так нічого.

Військлікар, коли рану обробляв, сказав: «Нерви не перебиті, а кісточки зростуться. Баранку вдержиш».

Синцов пішов був до машини, але Гудков затримав його: хотів звернутися з проханням, поки вдвох…

— Командир автобату співчуває, пообіцяв залишити в себе. «Аби тільки, — каже, — медицина тебе кудись від нас не загнала. Про це вже сам подбай!» А як я можу подбати? Може, ви скажете в санчастині штабу, щоб мені до них дозволили на перев’язки ходити? А я тим часом у нас в автобаті, на ремонті, прилаштуюся. Хоч і з однією рукою, а діло собі знайду.

Що Гудков знайде собі діло, сумніватись не доводилось. Без діла сидіти він не вміє. А от яку відповідь дадуть у санчастині штабу — невідомо. Гудкову все ще здається, що ти ад’ютант командуючого. А ти вже не ад’ютант!

— Поговорю, — пообіцяв Синцов. — Може, що й вийде.

І автобус, і віліс Кузьмича поїхали, а другий віліс стояв на місці, чекав.

Синцов перед дорогою витяг пачку «Біломору» і подав Гудкову та Сергієві, водію зв’язківців, — той як учора в хвилину загибелі заступив Гудкова, так і досі їздив на цьому вілісі.

— Заїдемо по дорозі назад до санвідділу. Хочу дружині записку залишити, — сказав Синцов, коли закурили.

— А то, певна річ, тривожиться за вас, — поспівчував Гудков, хоч сам Синцов якраз про це найменше думав.

У сапвідділі знають подробиці смерті командуючого, що тільки він один загинув, а всі інші цілі.

— Невдаха я все-таки. Одне на одне… — затягнувшись кілька разів підряд, гірко сказав про себе Гудков.

— А що ви могли?

— Не міг, а все думаєш: не догадався, як їхати!

Коли б трохи натиснув — і не наздогнав би осколок. Ходжу, наче винний.

І Синцов, дивлячись на засмучене обличчя Гудкова, подумав: «Хоч і не винен, та ще не відомо, чи захоче хтось у штабі їздити з ним після цього. Вголос у такому марновірстві не зізнаються, а їздити, цілком можливо, не захочуть».

— Що, рушили?

Гудков незграбно поліз на заднє сидіння — не звик бути пасажиром. Синцов сів спереду. Хвилину постояли, дивлячись на ІЛи, що злітали напереріз, і рушили.

Того ранку, коли Синцов їздив на аеродром, Зінаїда не відправляла, як учора, поранених, а сиділа в санвідділі і за наказом свого начальника Рослякова готувала відомості для Військової ради армії.

Армія все далі, вперед, одходила від станції постачання, і, хоч поранених було не так уже й багато, з летючками виникали труднощі через дедалі напруженіший потік вантажів. Треба було вирішити, як бути; може, додатково сформувати свою санітарну колону з трофейних німецьких грузовиків і нею подавати частину поранених не на станцію постачання, а глибше в тил, просто до сортувальних госпіталів?

Росляков зранку поїхав доводити фактами, що таку колону можна зібрати. Замість Зінаїди на станцію послав іншого лікаря, а її засадив підсумувати факти затримки летючок.

Поки Росляков ще не поїхав, вона попросила його допомогти зв’язатися з Синцовим, — сказати про Таню.

Росляков з’єднав її з оперативним черговим і тієї ж миті вскочив у машину й поїхав. Уже без нього почувши від чергового, що Синцова немає, — поїхав проводжати тіло командуючого, — Зінаїда попросила переказати Синцову, коли повернеться, що його дружина поранена, евакуйована й залишила для нього листа.

— Перекажемо, — пообіцяв оперативний черговий і поклав трубку.

Зінаїда передала все це через оперативного чергового, щоб там, у штабі, знали, що дружину Синцова поранено.

Така звістка полегшувала йому можливість вирватись і приїхати. А приїхати було необхідно. Зінаїда, повернувшись зі станції, все-таки прочитала Таниного листа.

Першого разу, коли Таня накинула їй цього листа, Зінаїда протримала добу й віддала. А тепер прочитала.

І не шкодувала про це. «Нехай хоч з кулаками кидається, — думала Зінаїда про Синцова, — а скажу йому, що прочитала! Заклеїла знову так, що не помітить, а все одно скажу! Бо без цього не можна пояснити йому, що він повинен затримати Таню, хоч вона й поїхала». Їй здавалося, що вона може його навчити, як це зробити. Хоч насправді вона зовсім не знала, що їй треба казати Синцову, бо не знала найголовнішого — як він сам поставиться до того, що може бути жива його дружина, — яку вважали загиблою. А що, як він кохав її більше, ніж Таню? І досі кохає?

Дотепер у Зінаїдиних очах, в очах жінки з невдалим сімейним життям, Таня, незважаючи на всі свої знегоди, була щасливою. І через те, що Таня, виявляється, теж нещаслива, Зінаїда тепер ще дужче любила її й хотіла допомогти їй. Чим допомогти, вона сама не знала, проте, як властиво людям сильної вдачі, вважала, що все це має статися само собою, бо це правильно.

Коли Синцов увійшов до хати, де сиділа за столом Зінаїда і писала якийсь папірець, вона, звівши на нього очі, здивувалась, як швидко він з’явився.

— Здрастуй. Уже переказали тобі? — Вона підвелась назустріч Синцову.

— Що переказали? Нічого мені не переказували. Їздив на аеродром, супроводив, у Москві ховатимуть. По дорозі назад заїхав… Знаєш, звичайно, що в нас?

— Знаю, — сказала Зінаїда, подумавши про себе: «Я-то знаю, а ти ось не знаєш». — Сідай. — І, ще не вирішивши, з чого почати про Таню, відтягла час, запитала — Ти з ним був, коли це сталося?

— З ним.

— І тобі нічого?

— Нічого. Тільки його одного… І водієві руку.

— Нам так і казали.

— Так воно й є.

Зінаїда більше не розпитувала, мовчала, і він був радий з того.

— Тані немає?

Синцов розумів, що Таня могла бути тут серед дня тільки випадково, а проте спитав.

— Немає.

— Я напишу їй записку й залишу в тебе.

Синцов потягся до польової сумки.

— Стривай, — зупинила його Зінаїда. — Її вчора поранено. Небезпеки немає. Поранення не тяжке, можна вважати — легке.

Він тупо подивився на неї, ніби все ще не зрозумів, що вона сказала. Потім спитав:

— Де вона?

— Повезли в тил. Сама вчора ввечері повантажила на летючку. Шукала тебе зранку, дзвонила через чергового. Коли ти зайшов, подумала: він переказав…

— Куди? — спитав Синцов, не відповідаючи на неважливе: «дзвонила — не дзвонила», «переказав — не переказав»…

— У спину, — сказала Зінаїда. — Осколок гранати, невеликий. Усередині нічого не зачепив, ні нирки, ні плеври. Увійшов ззаду, знизу і застряв під ребром.

Почувала себе добре, коли я її повантажила, температура невисока. Дуже вдале, можна вважати, легке, — ще раз сказала вона.

— А чому, коли легке, не залишили на лікування в армії? Чому в тил?

Зінаїда знизала плечима:

— Що я, брехатиму тобі? Справді, легке. Вважається середньої тяжкості, бо в такому небезпечному місці. А по суті — легке.

— А чому ж не залишили? — знову спитав Синцов.

— Так вийшло. — Зінаїда помовчала й додала — Вона сама не схотіла.

Відповісти так було найважче, — за цією відповіддю стояло все, про що вона мала розповісти, а він дізнатись.

Та обличчя Синцова лишилося спокійним. Він почув саме те, що й сподівався зараз почути.

— Коли її вчора поранено?

— Близько другої години. — Зінаїда розповіла все, що знала сама. — Наш генерал звелів реляцію написати. На Червоний Прапор!

Але Синцов — це видно було з його обличчя — про орден ніби не дочув. Думав про інше: отже, до її поранення не минуло й шести годин від тієї хвилини, коли вона там, на Березіні, сказані йому про Машу і про те, що їм далі не можна бути разом. Усе в один день!

— У голові не вкладається, — сказав він уголос.

І справді, не вкладалося. Багато разів у житті боявся за неї, а ні вчора, ні сьогодні, після смерті Серпіліна, просто не спадало на думку, що й з нею ще може щось трапитись.

— Вона мені листа для тебе дала, — нарешті зважилась Зінаїда. — Ще раніше, перед наступом, написала, та все з собою носила. А коли прощалася, віддала для тебе…

Посидь прочитай, я зараз повернусь. Мені треба вийти.

Нічого їй не треба було, а просто вийшла, бо не хотіла й боялася бачити його обличчя, коли він читатиме того листа.

Синцов тримав у руках листа й майже напевне знав, що в ньому. Тільки написала раніше, ніж сказала. «З собою носила…» Боялася бути вбитою, чи що?

Він подивився на саморобний, потьмянілий, пожовклий від клею пакетик з її листом і вже хотів розпечатати його, дістати листа, але зупинився, вражений думкою, що її могло вбити. До цього, поки говорив із Зінаїдою, все думав про Таню — як вона поранена, «не тяжке, легке, маленький осколок увійшов, застряв…» — а тепер уявив собі, що могло вбити! І йому оддали б листа від неї, вже не від живої, а від убитої.

Залишилась тут чи не залишилась, і в який госпіталь попаде, і коли пришле звідти номер своєї польової пошти, та й у цьому листі що б там не писала, крім того, що вже сказано, — все одно це дрібниця проти того, що могло вбити!

З почуттям готовності до чого завгодно, коли вона жива, розірвав він щільно напханий папером пакетик, одірвав ріжечок одного з аркушиків листа, що прилип до обгортки, й почав читати. «Ваню, я винна перед тобою: твоя дружина, можливо, жива, а я вчора знала, але за цілу ніч не наважилася сказати тобі про це…» — прямо з цього й починався її лист. Далі вона писала подробиці: як саме дізналась про все від Каширіна, пояснювала, що Каширін працює в штабі партизанського руху їхнього фронту, і Синцов, якщо захоче, може сам туди подзвонити й поговорити. Неначе він не повірить її власним словам і почне перевіряти їх у Каширіна чи в когось іншого!

Усе це вмістилося на першому, списаному з обох боків аркушику, а на другому починались пояснення, чому їм не можна тепер бути разом. «Ти сам повинен зрозуміти, — писала Таня, — що я більше не можу залишатися з тобою після того, як я сама тобі сказала, що твоя дружина загинула, і ти зійшовся зі мною як вільна людина. А тепер виходить, що я тобі збрехала. Я, звичайно, цього не хотіла, та все одно, коли так вийшло, я більше не можу бути з тобою, не маю права. Як тільки настане затишшя, попрошу, щоб мене перевели на інший фронт, поясню, що жива твоя дружина, і це для мене зроблять».

Ніде в листі не називала Машу на ім’я, а скрізь писала про неї «твоя дружина», наче цим хотіла наголосити, що вже позбавила себе права називатись його дружиною.

Писала так, ніби все вже навідріз. Викидала себе з його життя геть-чисто, наче заздалегідь не припускала, що можливе й інше: що він не захоче залишити її й повернутись до своєї дружини, навіть коли та знайдеться.

Усе вирішила сама. На його долю залишила тільки згоду не повертатися до цього.

Наприкінці листа так і писала: «Я в усьому винна перед тобою і ні про що не маю права просити! Але все-таки прошу: відмовся від мене й забудь. А то тільки мучитимемо себе…»

Далі стояло ще якесь слово, здається, «марно» і, мабуть, підпис.

Той ріжечок приклеївся до конверта й одірвався.

Та що ж діяти, коли оцю жінку, цю відчайдушну, самовіддану, сповнену страшної для нього зараз рішучості все взяти на себе, саме її, здатну на все це, а не якусь іншу, здатну на щось інше, він і кохає — ось де безвихідь! Вона йде від нього, бо не може повестися інакше. Але саме її, нездатну повестися інакше, він і не міг відпустити від себе! «Виявляється, воскресіння з мертвих не завжди приносить щастя — навіть страшно про це думати, але це так! Дай боже, щоб Маша справді виявилась жива.

Неможливо й підло думати якось інакше! Та що ж робити тобі? Чому ти маєш втратити людину, без якої вже не можеш жити? Чому ця людина має втратити тебе? Чому звістка про те, що ще одна людина жива, має неодмінно вбити вас двох? Чому вона так вирішила? Чому, навіть не питаючи, взяла все на себе?» — із злістю подумав він про Таню.

— Прочитав? Бачиш, що вона надумала? — Зінаїда збиралася сказати зовсім інше, але, увійшовши й побачивши його обличчя, розгубилася й сказала це.

— Що надумала? — перепитав Синцов усе з тим самим дивним, застиглим виразом обличчя, що злякав Зінаїду.

— Піти від тебе надумала, — сказала Зінаїда. — Я прочитала! Розклеїла і заклеїла! Що вона, з глузду з’їхала? На дорозі валяється таке кохання, як у вас з нею, чи що? Шкодую, що раніше нічого від неї не знала. Не дала б їй цього листа залишити!

Синцов мовчав. Йому не хотілося пояснювати Зінаїді, що він уже знав від Тані те найголовніше, через що було написано листа.

— З летючки її витягла б, тут залишила б, не пустила б! — бушувала Зінаїда. — Я їй усе напишу, як тільки одержу від неї номер пошти. А ти дурень будеш, коли відпустиш! Що б не казала, що б не написала, все одно…

— Облишимо це, — сказав Синцов і підвівся.

— Ти повинен наполягати, поки вона в госпіталі, поки нікуди не перевелась! До начмеда сходи, і я до нього піду! Попереджу, щоб не відпускали… Не гнівайся на мене, що я прочитала! — раптом спалахнула Зінаїда.

— Прочитала, то й прочитала, — байдуже сказав Синцов.

І вона зрозуміла: він не гнівається на неї, а просто не може зараз з нею розмовляти. Вона говорить, а він не чує або все одно, що не чує. Бо з ним діється зараз щось таке, до чого їй немає доступу. І, хвилину тому впевнена, що допоможе і йому, і Тані, пояснить обом, як усе має бути, вона раптом зрозуміла: ніхто нічого їм уже не пояснить, і допомогти чи нашкодити собі можуть тільки вони самі.

— Поїду, — сказав Синцов.

— Я тобі, як тільки вона напише, одразу повідомлю її адресу. Якщо заборонить, усе одно повідомлю.

— Так і зроби. Я саме хотів тебе про це попросити.

Синцов розстебнув кишеню гімнастерки і, поклавши туди Таниного листа, потис руку Зінаїді — не сильно й не слабо, звичайно — і подивився їй у вічі так само звичайно, наче нічого не сталося. Вийшов з хати і поїхав.

Зінаїда ще чула з ганку, як він рівним, звичайним голосом сказав водієві:

— Тепер додому…

— А як з вашою дружиною, товаришу майор, усе гаразд? — спитав Гудков, коли віліс рушив.

— Не зовсім, — відповів Синцов. — Поранено вчора. — І пояснив, що поранення не тяжке, могло бути гірше.

— Тоді треба вважати, що пощастило їй. — Гудкову після вчорашнього все інше здавалося легким.

— Так, вважайте, що пощастило.

Синцов, узявшись рукою за борт віліса, відкинувся на сидіння й заплющив очі. Удав, ніби спить. Не хотілося ні про що більше говорити.

Бувають думки, що їх, наче якийсь таємний документ, хочеться швидше спалити. Щоб від них і сліду не лишилося. Саме такими були зараз його думки про те, що сталося з ним і з Танею, бо ці думки були пов’язані з життям іншої людини, його колишньої дружини, і не можна було думати окремо про одне й окремо про друге, треба було думати про все одразу. Якщо його дружина виявиться жива, це означає, що не повинно бути Тані. Він розумів: є логіка, за якою, коли Маша жива, саме це зробить немовби недійсним усе, що було з ним після неї.

Але ж усе це — недійсне — було. Було, і вже піде його подіти!

Що жива його колишня дружина, він міг собі уявити.

А що Тані через це не повинно більше бути, не міг. «Ну, й що буде, коли я насправді знов побачу її?» — подумав він. І спробував реально уявити собі, що бачить свою колишню дружину після закінчення війни. Вона стоїть перед ним, а він перед нею, і вони — обоє живі — бачать одне одного…

Ні, він не міг думати тепер про неї як про жінку, яку він хоче знову побачити, щоб знову бути з нею.

Принаймні зараз це не вміщувалось у його свідомості. «А раптом, коли я її побачу, в мені щось зміниться, стане іншим, колишнім?» — подумав він не з надією, а з острахом, бо теперішнє залишалося для нього сильнішим за минуле. І насильство над собою, на яке зважилась Таня, було насильством і над ним.

Він уже давно розплющив очі і, нічого не бачачи, дивився прямо перед себе у вітрове скло. Їхав і мовчав як убитий.

Під’їхали до хати, де раніше стояв Серпілін, а тепер ніхто не жив. Тільки автоматник усе ще ходив сюди й туди. Комендант штабу чомусь не зняв цього поста.

Сільською вулицею проплив віліс і загальмував біля хати Бойка. Бойко пішов до себе, перед тим струснувши на ганку запорошену плащ-палатку.

Пам’ятаючи, що до Бойка наказано з’явитись одразу, як повернешся, Синцов доповів ад’ютантові.

— Не знаю, щойно приїхав…

Ад’ютант знизав плечима. Йому здавалося, що доповідати невчасно, та, коли Бойко наказав, розмірковувати було небезпечно.

Ад’ютант пішов і за хвилину покликав Синцова.

Бойко стояв на весь свій зріст за великим столом з розгорнутою на ньому картою. Тільки приїхав, а карту вже розгорнув, устиг.

Синцов доповів, о котрій годині з хвилинами піднявся в повітря літак. Бойко кивнув і сказав, що літак приземлився в Москві, вже повідомили. Потім спитав Синцова, чи всі справи, які могли залишитися в нього як ад’ютанта, закінчив і чи все з речей командуючого здав куди слід.

Синцов відповів, що все здав. Оперативні документи — до оперативного відділу, все інше — як наказав Захаров.

Але в блокноті є кілька записів, зроблених учора за наказом Серпіліна. Два про помічені хиби й три про нагороди.

— З собою? Покажіть.

Синцов дістав блокнота й поклав перед Бойком.

Бойко подивився, одне зауваження викреслив червоним олівцем — чи то не погодився, чи вже відпало після його сьогоднішньої поїздки. Проти другого зауваження поставив хрестика й ще три хрестики проти записів про нагородження. Все це не сідаючи. Він взагалі мав звичку — якщо нашвидку — приймати підлеглих стоячи. Коли стоять, говорять менше зайвого.

Поставивши свої хрестики, вирвавши й залишивши в себе аркуш, Бойко випроставсь і подивився на Синцова:

— Тепер про вас. Командуючий мав на думці послати вас на стройову роботу. Три дні тому сказав мені про це.

Вважаю за свій обов’язок виконати його волю, якщо самі не змінили наміру.

— Ні, не змінив, — мовив Синцов, відчуваючи повагу до Бойка і за те, що, як і колись, назвав Серпіліна командуючим, і за те, як сказав про його волю і про свій обов’язок.

— Як тільки буде вільне місце, пошлемо заступником командира стрілецького полку або начальником штабу, — сказав Бойко. — А до цього будете при оперативному відділі.

Зачиняючи за собою двері, Синцов ще встиг почути, як Бойко наказував з’єднати себе по телефону з оперативним відділом. «Мабуть, про мене скаже», — подумав Синцов.

Та, як виявилось, Бойко сказав про нього ще раніше.

Через п’ять хвилин заступник начальника оперативного відділу Прокудін зустрів Синцова запитанням:

— Був у нового командуючого?.

— Був. Послав сюди.

— Він ще зранку, до від’їзду у війська, нашому Перевозчикову, коли той попросив, пообіцяв тебе повернути. Правда, сказав, що тимчасово… — Прокудін запитливо подивився на Синцова.

Та Синцов не став пояснювати, чому тимчасово. Такі речі наперед не пояснюють. Тимчасово чи не тимчасово, а поки що працювати тут.

Він підійшов до карти, на яку Прокудін щойно наніс останню обстановку.

Просування майже по всьому фронту армії було значне, не менше від учорашнього. Але з-за розмежувальної лінії з сусідом через тили Кирпичникова йшла синя стрілка — пунктиром.

— А це що? — спитав Синцов.

— Залишки того угруповання, що вночі галасу наробило. За ніч і ранок сусід з допомогою фронтових резервів у себе в тилах бив його, але не добив. І штовхнув на нас. Було понад три тисячі, тепер вважаємо — півтори-дві… Пообідаєш?

— Поки що не хочеться.

— А я, після вчорашнього, вночі, щоб заснути, склянку горілки хильнув… — сказав Прокудін. — То не обідатимеш?

— А чого ти турбуєшся? — спитав Синцов.

Спільні поїздки з Прокудіним давно здружили їх.

— Та тут наказано послати Саватєєва подивитись на обстановку, — кивнув Прокудін на синю стрілку, — а він десь у дорозі, ще не повернувся. Тому й питаю — думав, цідобідаєш і поїдеш. Якщо, звичайно, до тями прийшов… Загалом не збиралися тебе сьогодні чіпати, думали завтра зранку до роботи залучити…

— Чому завтра? Коли треба, поїду зараз, — сказав Синцов, подумавши про себе, що тут, в оперативному, довго не затримається. Поки бої — вакансії майже щодня, а Бойко слів на вітер не кидає. Після всього, що звалилося на голову, хоч би одне це бажання — піти в стрій — Має все ж здійснитися…

Розділ двадцять сьомий

І п’ятого липня, коли до передової докотилася звістка про загибель командарма, і ще кілька діб по тому полк Ільїна воював у лісах, на схід від Мінська. Столиця Білорусії була вже визволена, а тут, у лісах, усе ще домолочували рештки німецьких армій, що так і не прорвалися на захід.

В оперативних зведеннях писали про успішні бої і щоранку повідомляли прізвища взятих у полон німецьких генералів. Та хоч як добре виходило загалом, а полк є полк, — працювали вдень і вночі, і щодня втрачали людей, і не тільки наступали, а й контратаки відбивали.

І одного разу на смерть стояли, але не дали німцям прорватись на ділянці полку. Кілька протитанкових гармат було розтрощено просто на позиціях, і заступник командира полку Василь Олексійович Чугунов загинув під танком на командному пункті батальйону. Все висіло на волосинці і в нас, і в німців. Та наша волосинка виявилась міцнішою.

Полонених за ці дні лісових боїв здали в тил під розписку більше, ніж особового складу в полку. А особового складу залишилось негусто, зокрема в ротах. Перші дні наступу йшли в другому ешелоні за чужою спиною, по готовому, а останні п’ятнадцять діб весь час самі — грудьми.

Настрій у Ільїна був добрий, але втома велика, і є від чого. Якби посадити його за стіл і змусити, поки не забув, записати підряд усе, що робив, не вистачило б найтовщого загального зошита.

Роботящий Ільїн міг працювати без упину і вважав це за звичайну річ: непрацьовитій людині на посаді командира полку робити нічого! Але й таку випробувану на війні, безвідмовну машину, як він, інколи, здавалось, от-от заїсть. Одного разу під час розмови по телефону з комбатом у нього випала з рук трубка. Чи то заснув серед розмови, чи то впав у забуття. Через дві години відлежався, підвівся й так і не міг пригадати, як усе вийшло.

Німці — противник такий, що його, коли й конає вже, шапками не закидаєш!

Наступаючи, по суті, не ночували, щоночі — вперед і вперед. Почнеш пригадувати — не пригадаєш, коли спали. Спали, звичайно. Якось на світанку просто в житі заснули; а іншим разом — серед дня, як то кажуть, у паузі. Жарко було, і місце відкрите, житнє поле — в Білорусії взагалі багато жита. Ільїн ліг у старий окоп, що залишився ще з сорок першого року. Ординарець притяг почорнілої соломи з торішньої скирти, і на дно підклав, і зверху впоперек окопу прикрив; щоб не палило. І, як на гріх, тільки Ільїн замаскувався й заснув, наказавши через годину збудити, з’явився майор із штабу корпусу вточнювати розташування полку. Замість години — п’ять хвилин сну, і вигляд не скажеш, що розумний, коли з-під тієї соломи виліз.

А взагалі що таке пауза в полку під час наступу?

Один бій скінчився, а наступний от-от розпочнеться. З цієї паузи на сон багато не викроїш. І вночі також; уночі — час перевірки: що підвезли і чого немає? Вранці пізно за це хапатися.

Командир полку, як господарка, — завжди в турботах.

У кого боєприпасів немає, одразу заволають. А як з харчами, не так очевидно. Буває, в гарячці і змовчать, що недодали їм. Ільїн узяв за правило: харчувався там, де опинявся. Одного разу при цьому мало не лишився й без обіду, й без голови. Підвезли в роту кухню конячкою, пішов подивитися, що в казані, а німці накрили з шестиствольного. Кинуло вибуховою хвилею на землю; підводячись, не міг зрозуміти, що сталося: наче не вбитий, а весь у кишках якихось. Підвівшись, знайшов у собі силу пожартувати, гукнув командирові роти:

— Лейтенанте, подивись, живий я чи мертвий!

— Живий, товаришу підполковник.

У коня пряме влучення, і все це — на Ільїна.

Довелося переодягтись у солдатське обмундирування, поки прали. Проте жодної подряпини не дістав, хоч подумав сам собі: «Краще б уже подряпину», — боявся здатися смішним.

Втрати в полку і вбитими, й пораненими, рахуючи все разом, сорок-п’ятдесят чоловік на добу. Та коли день у день п’ятнадцять діб підряд — це вже відчутно. А наступати треба! Отож іще один клопіт: вигрібати людей з тилів у роти. Попереду без тих, хто здатний зброю носити, не обійдешся. І це всім має бути зрозуміло. А кому не зрозуміло, доводилось пояснювати!

Навіть з похоронної команди кількох чоловік забрали. Заступник по госпчастині, майор Батюня, дідок сорока восьми років, заперечував: сам же Ільїн від нього вимагав, щоб жодного вбитого в полку без поховання, а тепер з похоронної команди людей забирає!

Та довелося засмутити Батюню, — цього начальника всіх убитих, як звав його Ільїн за те, що в нього під началом похоронна команда, — забрати все-таки кількох чоловік. Похоронна команда — величина непостійна. Тепер, хвалити бога, такий час, що можна й скоротити.

За ці дні все було, чого тільки не було! І командир штурмового авіаційного полку в одній ямці поруч з Ільїним сидів кілька днів підряд; куди Ільїн, туди й він, разом наводили штурмовики на цілі. І самохідки полку додавали й забирали, перекидали на допомогу іншим.

Зате артилерія весь час працювала невідступно. І додана, і та, що підтримувала.

Якось артилеристи доданого полку, якими весь час не міг нарадуватися, раптом похоронній команді дали роботу; коли батальйон німців оточували, через них по своїх ударили. Стояли потім перед Ільїним, похиливши голови, мов зів’яле листя: самим боляче, самі собі не раді.

А іншим разом боялися, що затримає глибока, з багнистими берегами річка. Розвідники спробували — з головою, а на дні — мул. Уже почали готуватись до переправи. А потім виявили схований у заростях партизанський міст, причалений до берега вздовж річки. Один кінець закріплений, а другий вільний. Вивели його на середину, а там сама течія повернула його — і готова переправа! Пощастило.

Було кілька зустрічей з партизанами. І молоко в полк привозили з хащів, куди худобу вигнали. І зі своєї партизанської пекарні печеним хлібом наділяли. Колись, у сорок третьому, на межі Брянщини вийшли в такий партизанський район, де німці партизанів од усіх баз відрізали, змусили кору на хліб товкти. Тоді самі з партизанами хлібом ділились, а тут навпаки. Навіть квашену капусту в партизанських землянках куштували. З душком — мінеральними добривами посолена, — солі в партизанів не вистачало, та частували цією капустою від душі.

Одного дня сподівалися по карті знайти село, навіть збиралися в ньому переночувати; Березінка називалося село, недалеко від Березіни. На карті було, а на місцевості не виявилось. Лише кілька погребів і один з них набитий скелетами розстріляних!

Проте бувало й таке: і населений пункт як нанесено на карту, так і є насправді, і, за донесенням сусіда, ще вчора ввечері взятий. А ти вранці до нього виходиш — він знов у німців.

Не обійшлося й без доган. Якось Туманян по телефону кричав:

— Якщо на двадцяту годину завдання не виконаєш, ти вже не Ільїн!

— А хто ж я? — огризнувся Ільїн, який вважав, що з ним повелися неправильно. Самі там, у дивізії, проволоводили з прийняттям рішення, а тепер не дають йому часу підготуватися…

— Не буду казати, хто ти, а коли відмовляєшся наступати, значить, ти вже не Ільїн! — кричав у телефон Туманян, який взагалі рідко кричав.

А іноді так швидко просувалися, що в дивізії і в корпусі, дивлячись на карту, очам не вірили. Перевіряли по телефону:

— Розгорни карту.

— Розгорнув.

— Де перебуваєш?

— Отут перебуваю.

— Не може бути!

З такою недовірою можна й примиритись!

Усього бувало за ці дні, не було тільки одного — хоч маленького відпочинку, в якому, незважаючи на свою молодість і звичку, Ільїн усе-таки відчував необхідність.

Учора ввечері, вперше за час операції, полку не поставили активного наступального завдання. Уточнили досягнуті рубежі й наказали використати ніч для опорядження та відпочинку. Що просто вирішили дати відпочинок, Ільїн не припускав. Пояснював іншим: німецький котел так звузили, що під час подальшого, тим більше нічного, наступу наші частини, зблизившись між собою, можуть завдати шкоди самим собі.

Одержавши наказ використати обстановку для відпочинку, Ільїн цілий вечір і половину ночі працював у поті чола над тим, щоб відпочинок не приніс нещастя. Всім і кожному хотілось і виспатись, і відпочити, але всі на всіх покладатися не можуть, треба знати: коли, хто і на кого! І тільки опівночі, повернувшись на командний пункт, де в наметі був приготовлений сінник із свіжим сіном, Ільїн, навіть не попоївши, впав і заснув, звелівши збудити себе рівно о сьомій. А якщо подзвонять до цього — доповідати, що командир полку спить і наказав без крайньої потреби не будити.

Прокинувся Ільїн сам за півгодини до того, як його мали збудити. Людині, коли вона дуже стомлена, здається, що проспить хтозна-скільки і ніяка сила її не розбудить. А виходить, ні. Ільїн накрутив годинника і з подивом глянув на свої босі ноги.

Він добре пам’ятав, як хотів роззутись і стягти гімнастерку, але впав, так і не знайшовши сили зробити це.

А тепер виходило, що спав у трусах і натільній сорочці. Виходить, хтось пожалів його, роздяг. А він і не почув.

Ільїн сидів на сіннику і вдоволено ворушив пальцями; набридло жити, не скидаючи чобіт. Дивлячись на свої босі ноги, він подумав, що добре б викупатись, коли закінчимо з німцями. Кілька днів тому він устругнув хлоп’ячу витівку: з’явився в третій батальйон, колишній свій, саме як підійшли до річки. Розвідники вже перемахнули, а всі інші загаялись, почали збирати підручні засоби.

Ільїн на очах у солдатів роздягся, залишився в самих трусах, перев’язав ременем чоботи і обмундирування, засунув туди кобуру з пістолетом, узяв ще й автомат, зайшов у воду, почав гребти однією рукою, і переплив річку, не замочивши зброї. Правда, річка була не така, перед якою зупиняються, плисти — усього двадцять змахів, але все ж зробив це на очах у батальйону, виліз і одягся. А поки командир полку одягався — півбатальйону було вже на тому березі.

Кончої потреби подавати особистий приклад не було, просто повівся, як хлопчисько, радіючи своїй силі й спритності. Але плисти отак, на очах у батальйону, це, звичайно, не купання. Викупатися треба буде на дозвіллі та посидіти потім на сонечку, не вдягаючись.

Думаючи про все це, Ільїн почув, як Дудкін, помічник начальника штабу полку, взяв трубку й відповідає комусь по телефону, що командир полку спить.

На тому кінці проводу, певно, сказали, щоб не будив, бо Дудкін відповів: «Єсть, не будити! Зрозуміло, єсть, не будити!» І ще раз повторив: «Єсть, не будити!» — мов дятел. Любить тричі повторювати те саме. Є в нього така погана звичка гаяти час. «Ну й полежу до сьомої, — подумав Ільїн. — Коли згори не велять будити, отже, не горить. А якби внизу горі ло, давно б підняли».

Ільїн повернувся з боку на спину і почав з досадою пригадувати: як же все-таки вийшло, що німецький генерал піхоти — коли переводити на наші звання, вважай, генерал-полковник, командир німецького армійського корпусу, — не попав у полон до нього, до Ільїна. Спочатку йшов прямо на Ільїна, та, коли не дали прорватись, перетнув хащі, вийшов на ділянку другої дивізії й там — паразит! — білий прапор підняв.

Звичайно, від цього генерала тепер не вимагатимеш звіту: чому не схотів здатися Ільїну, а здався комусь іншому? Проте Ільїн відчував це як несправедливість щодо себе, і щодо полку, і щодо загиблого в бою Василя Олексійовича Чугунова, якого поважав і болісно переживав його втрату.

А що це був саме той генерал, котрий тут проривався, стало відомо. На полі бою захопили в полон пораненого в ноги ад’ютанта. Він і розповів, хто проривався, який генерал і що цей генерал останнім часом виконував обов’язки командуючого армією.

Ільїн згадав, як пронесли повз нього на плащ-палатці скалічене тіло Чугунова, а він навіть не міг тоді слідом за ним п’яти кроків пройти, попрощатися: тривав бій!

Та уявити собі, що немає Чугунова, було й досі важко.

Поки сам був на батальйоні, звик, що на третій роті — Чугунові Пішов заступником командира полку, Чугунова — на батальйон. Став командиром полку, Чугунова — заступником. Як же далі без Чугунова?

Коли ріжуть рану під місцевим наркозом, кажуть, не боляче, тільки чутно, як тіло під ножем тріщить. А потім, коли наркоз відходить, рану починає тягти. Сам Ільїн так і не був жодного разу поранений, але чув від інших.

Тоді, в запалі бою, все як під тим наркозом: загинув, то й загинув, що вдієш! А тепер одійшло в минуле й болить.

Для Ільїна близька смерть Чугунова, що тут-таки поруч сталася, заслонила смерть набагато дальшої від нього по службі людини — Серпіліна. Те, що втрачаєш сам, особисто, більше болить.

Що загинув командуючий, повідомляти не поспішають, тим більше в розпалі боїв. Ільїн дізнався про це лише другої доби, коли й дивізія, й полк виконували завдання, поставлене ще Серпіліним, хоч накази йшли вже за підписом нового командарма, генерал-лейтенанта Бойка.

Недавня загибель командуючого армією не те щоб встигла забутись, а наче перетворилась із загибелі на заміну, немовби просто один вибув, а другий прибув і продовжує те саме, що робив до нього той. хто вибув. І важливість зробленого Серпіліним за життя визначалася не тим, як часто згадували про його смерть, а тими порядками, які він залишив після себе в армії, де на багатьох і різних посадах працювали люди, які разом з ним проходили школу війни і завдячували йому тією чи іншою часткою свого військового виховання, незалежно від того, чи часто вони згадували його після смерті, як Бойко, чи рідко, як Ільїн.

Лежачи на спині й відчуваючи тепло сонця, що жовтіло крізь брезент намету, Ільїн раптом згадав, як Чугунов напередодні своєї смерті, коли їм обом нашвидку приготували вечерю в батальйоні, раптом попросив у комбата горілки: «Треба прийняти трохи, щоб їжу в горло проштовхнути, поки воно від горілки обгоріле, бо від утоми зовсім апетиту немає».

Остання розмова була про горілку й апетит! А вранці по-геройському загинув, і дивізія посмертно представила його на Героя. Командиром дивізії ще був Артем’єв.

А сьогодні вже третій день — Туманян.

Артем’єв після взяття Могильова дістав генерал-майора, і Бойко, заїхавши в дивізію, привітав його і довго розмовляв з ним віч-на-віч. Після цього до полку дійшла чутка, що комдив їде від них — начальником штабу армії.

Начальник штабу полка Насонов, який сам третій рік ходив у підполковниках, казав, що Артем’єв ще молодий на таку посаду. А Ільїн, навпаки, вважав, що зовсім не молодий. Якщо гідний висунення, чого чекати? Коли прокисне, чи що?

Так вважав Ільїн, радіючи з власної молодості, яка досі не заважала висуванню його.

Чутка підтвердилась, і Артем’єв поїхав. З двома полками перед від’їздом попрощався, а до Ільїна не добрався. Зв’язок того ранку був лише по рації, обстановка плутана, але Ільїн подумав собі, що на місці Артем’єва і добрався б, і попрощався…

Туманян, як тільки став командиром дивізії, приїхав у полк і сказав, що хоче взяти Насонова до себе начальником штабу. Що скаже на це командир полку?

Ільїн згодився не тому, що так уже поспішав розлучитися з Насоновим; саме в ході боїв, коли всі в одній упряжці тягли, вони краще ставились один до одного, ніж у дні затишшя, відкидали особисте набік. Згодився тому, що вірив у себе і два-три дні побути без начальника штабу вважав випробуванням, яке витримає. Ще раз доведе й іншим, і собі, на що здатний. Але не забув, звичайно, використати обстановку, попросив, щоб нового начальника штабу дали якнайшвидше і підібрали сильнішого.

Про Синцова при цьому подумав, але не згадав уголос. Не сподобалось, що Синцов раптом опинився в ад’ютантах у Серпіліна. Нехай кого дадуть, того й дадуть.

Буде сумлінний і до того ж не боягуз — порозуміються.

Все одно, поки в бою не помацаєш, не дізнаєшся який.

Дівчат і то заочі не сватають, хочуть особисто пересвідчитись.

Ільїн подумав про жінок. За два тижні боїв жодного разу не думав, а зараз подумав. Потягнувся на сіннику й підхопився.

В сусідньому наметі хтось знову дзвонив по телефону. «Зраділи, що зв’язок добре працює», — всміхнувся Ільїн.

Дудкін знову відповів: «Спить». Тричі повторив своє «Єсть, усе зрозуміло!» — і поклав трубку.

Ільїн невдоволено подивився на пропотілу брудну сорочку, в якій спав. Стягнув її через голову і, залишившись у самих трусах, до хрускоту в плечових суглобах кілька разів крутонув руками.

Знову почувся голос Дудкіна. Тепер дзвонив комбат три. Що там у нього? Якби нічого не було, не дзвонив би!

— Зараз, — гукнув Ільїн. Хотів вискочити з намету як був у трусах, але спинився, сів на сінник і почав намотувати онучі; на плащ-палатці, поряд з сінником, лежали й чисті онучі, й випрана сорочка.

Ільїн соромився на людях своїх кощавих голих ніг і взагалі свого голого тіла, хоч і мускулястого, дужого, але по-юнацькому худого. Коли того разу роздягся і поплив через річку, забув про це, бо знав про себе, що добрий плавець. А коли хтось добре щось уміє, люди не зважають на те, який він — здоровий чи худий. Але зараз пам’ятав, що худий, і вийшов з намету, тільки взувши чоботи й заправивши в бриджі брудну натільну сорочку. Чистої не надягнув — це потім, коли помиється.

Комбат три доповідав про подію. Німець з комітету «Вільна Німеччина», який уже кілька днів був у них в полку, а сьогодні на ніч залишився в третьому батальйоні, пішов на світанку в ліс із своїм рупором і з лейтенантом із сьомого відділення, як вони й раніше ходили, закликати здаватися. Їм назустріч вийшли два офіцери — гауптман і обер-лейтенант. Гауптман пішов уперед, а обер-лейтенант затримався. І коли гауптман підійшов зовсім близько, порішив його в спину з парабелума, а німця з «Вільної Німеччини» поранив.

— Це ви прогавили — не прикрили його! — спересердя дорікнув Ільїн.

Комбат три почав із вступу, а коли починають із вступу — справи кепські! Починають з того, що поранений, а кінчають тим, що помер. А того німця наказано було берегти.

— Ми прикривали, — виправдувався комбат. — Троє автоматників пішли з ними. Але вони далеко заглибились…

— Не тягніть. В якому стані поранений?

Понад усякі сподівання, виявилося, що поранений у доброму стані. Поранення в голову, але дотичне, вже наклали пов’язку. А річ у тому, що німець відмовляється йти до медсанбату, хоче провадити й далі свою роботу.

— Нехай провадить, — дозволив Ільїн і, поклавши трубку, подумав про німця, що робота в нього — не дай боже! Тільки й чекай, коли застрелять. Сьогодні — дотичне, а коли б хоч трохи схитнув головою — дірка в лобі.

Злість, яку під час війни Ільїн відчував до всіх німців узагалі, суперечила його вихованню в дитинстві й за юних літ. З цього виховання випливало, що добрих чи поганих народів не буває; всі народи однаково добрі. А логіка війни засвідчувала інше: всі німці погані, і кожен з них, якщо ти його не вб’єш, сам уб’є тебе. Війна штовхала на злість до всіх німців підряд.

Та, незважаючи на всю злість, яку давно й звично відчував до німців Ільїн, щось усередині в нього чинило опір цьому почуттю, шукало виходу. І подив перед безстрашністю цього німця з комітету «Вільна Німеччина» був для Ільїна немовби раптовою нагодою знайти вихід з глухого кута. Він радів з того, що є отакий добрий німець, якого він бачить на власні очі й який підтверджує для нього щось важливе, напівзабуте за війну, але всетаки існуюче.

Поговоривши з комбатом три, Ільїн спитав Дудкіна, хто дзвонив, поки він спав.

Перший дзвінок, виявляється, був із штабу армії.

Дзвонив начальник штабу.

— За його дорученням чи сам? — перепитав Ільїн.

— Сам.

Ільїн хотів був вилаяти Дудкіна за те, що не збудив, але стримався від несправедливості. Дудкін діяв, як наказано: доповідав, що спить, і питав: будити чи ні?

А що робити, коли подзвонить начальник штабу армії, не могло бути передбачене. Нема за що й лаяти!

— Не наказував подзвонити йому? — спитав Ільїн.

— Нічого не наказував. Сказав: нехай спить. А командир дивізії наказав, щоб ви йому подзвонили о сьомій п’ятнадцять. «Щедрий чогось сьогодні наш Туманян, — здивувався Ільїн. — Дав усе-таки п’ятнадцять хвилин на побудку й туалет!»

Встигнувши помитись і навіть випити склянку чаю з окрайцем хліба, посипаним цукром-піском — улюблені з дитинства ласощі, Ільїн подзвонив Туманяну.

Туманян почав з того, що завдання поки що залишається попереднє: опоряджатися, лишаючись у тому самому розташуванні.

— Перевірте ще раз усю систему вогню. Які можливості для його швидкого перенесення на різні напрями перед вашим переднім краєм. Вам усе ясно?

— Ясно. — Ільїн добре зрозумів, що стояло за сказаними з притиском словами: «Вам усе ясно?»

— Учора ввечері нагадував відділові кадрів, — вів далі Туманян, — обіцяли сьогодні прислати вам заміну Насонову. Очевидно, вже в дорозі. «Отже, будемо знову з начальником штабу», — подумав Ільїн, поклавши трубку. Та головні його думки були звернені зараз на інше — на те, що стояло за словами Туманяна про систему вогню.

Досі кілька днів підряд чекали оточених німців на всьому фронті дивізії, заганяли їх у глибину лісів, у дедалі вужчий котел. А сьогодні, виходить, ухвалено рішення чекати їх з іншого боку — за лісовим масивом.

І можна сподіватися, що надвечір німці почнуть виходити на нас — де їм подітися? А якими їх побачимо — з білими прапорами чи з «фердинандами», — цього про німців наперед ніколи не знаєш. Звідси й вимога — бути насторожі.

Усю наступну годину Ільїн розмовляв по телефону з комбатами, а потім уточнював з командиром доданого артилерійського полку та зі своїм начальником артилерії різні варіанти організації вогню на тих ділянках, де німці найпевніше можуть вискочити з глибини лісу.

Командир артилерійського полку поїхав після цього на вогневі позиції: непокоївся, як з боєприпасами; обіцяли подати на ранок, але ще не подали. А свій полковий артилерист майор Веселов, що майже завжди був разом з Ільїним, під рукою, й тепер залишився з ним.

Першочергові справи було зроблено, і Ільїн вагався, але цього ніяк не видно було з його обличчя. Його тягло обійти батальйони, подивитись, як там у них. Зв’язок зв’язком, а особисте спілкування з підлеглими теж вид зв’язку, якого нічим не заміниш. Проте одразу ж після телефонних розмов з усіма комбатами йти перевіряти їх було зарано. Він і сам не любив, коли начальство, тільки-но віддавши йому наказ по телефону, одразу ж сипалося на голову: ну як, чи зробив усе, що наказано? Називав це «нуканням».

Високо над головами в повітрі пройшла пара ЯКів.

Пройшли і зникли над лісом з тонким далеким звуком.

А взагалі наша авіація останні три дні майже не діяла над котлом. Усю кинули вперед, на захід. За зведенням уже й Барановичі взяли, і Новогрудок, і у Вільнюсі другий день вуличні бої.

Якщо взяти прямо на захід, просуваючись у такому самому темпі, через два-три дні будемо в Польщі. Там і авіація! А тут, вважається, й без неї доробимо…

Винищувачі пройшли, і знову стало тихо, тільки з того боку котла долинав гуркіт артилерії, якої ні Ільїн, ні Веселов майже не помічали: звикли.

— Ну й деньочок! — сказав Веселов, з-під долоні позираючи на сонце. — І стріляти, й спостерігати добре. А пам’ятаєте, Миколо Івановичу, як узимку наступали, в ту завірюху сімнадцятого-вісімнадцятого?..

Ільїн пам’ятав ту завірюху сімнадцятого і вісімнадцятого. Завірюха була справді незвичайна. За п’ять хвилин — де солдат, там кучугура.

— Ви наказуєте нам посилити вогонь, лаєте за неточну пристрілку, а ми на вогневих мучимося, сніг просто лопатами кидає в стволи мінометів! Уже так приловчилися, що четверо тримають плащ-палатку, а один у цей час міну підносить. Плащ-палатку заберемо, міну в ствол — і постріл! І знову плащ-палатку тримаємо… А за такої погоди, як тепер, чого не стріляти, — сказав Веселов і додав, що вчора звели докупи всі донесення за два тижні боїв; виходить: тільки своя полкова артилерія, не рахуючи доданої, завдала німцям відчутних втрат — до тисячі вбитих і поранених!

Ільїн невдоволено махнув рукою. Не любив таких підрахунків.

— Якщо всі ваші реляції — скільки вбили й скільки поранили — зібрати, — всієї Німеччини не вистачить. А за їхніми реляціями — всієї Росії! На папері все-таки легше вбивати, ніж у натурі. Тим більше вам, артилеристам.

У вас хто на землю ліг, той і помер. А він ще потім устав і воювати пішов. Взяти хоча б мене самого: скільки разів за три роки війни німці, за їхніми реляціями, мене вбили і тим більше поранили. А я все воюю. І не поранений навіть.

— Сплюньте, — сказав Веселов.

— А я не забобонний.

— Анітрохи?

— Анітрохи. Забобонність є прикриття боягузтва.

Боїшся, що тебе вб’ють, — так і скажи! А до чого тут — з якої ноги встав, з лівої чи з правої, — німець все одно цього не знає, коли по тобі б’є.

Розмова про забобони на цьому скінчилась. Коли якась тема йому не подобалась, Ільїн одразу ставив на ній крапку і переходив на інше. Так і тепер перейшов від забобонів до матеріальної частини, сказав, що війна з матеріальною частиною робить те саме, що з людьми. Те, що вважалося придатним, а на ділі не виправдало себе, відсувається на другий план, а справді добре висувається на перший. Скажімо, взяти ротні міномети: раніше без них, вважалось, ані кроку, а тепер відмовились од них — не виправдали себе, слабкі. Граната кращий наслідок дає, ніж ця міна! А батальйонні міномети, вже не кажучи про полкові, ті справді показали себе зброєю, з якою сміливо йдеш скрізь і всюди…

Вони чимало днів працювали без відпочинку, а тепер от сиділи, відпочивали, але при цьому все одно говорили про свою роботу, бо зброя була невід’ємною частиною цієї роботи, їх знаряддям. Без нього можна зробити одне, а з ним — зовсім інше. Та в знарядді, яким вони користувались, була одна особливість: від того, яке воно і скільки його, залежали не тільки наслідки роботи, а й життя.

— Все-таки у вас, у артилеристів, особовий склад довше зберігається, — сказав Ільїн, згадавши, що разом з Веселовим воює вже другий рік, а командири стрілецьких батальйонів у полку за цей час усі до одного змінились.

Так вийшла назовні та думка про ціну людського життя, яка з самого початку незримо була наявна в їхній розмові про свою зброю.

Розмову цю перервав дзвінок.

— Чекайте біля трубки, будете розмовляти, — сказав телефоніст на проміжній, і Ільїн почув далекий голос Артем’єва.

— Здрастуйте, Ільїн. Як справи?

— Доброго здоров’я. Виконуємо наказ!

— Прошу пробачення у вас і у вашого господарства ва те, що, їдучи на нове місце служби, не встиг попрощатися. Бажаю бойового щастя.

Сказав і зробив паузу, ніби чекав, що відповість Ільїн.

— І вам того самого, — побажав Ільїн.

— У мене все, — сказав Артем’єв. — Привіт Завалишину.

— Начальник штабу армії дзвонив, — пояснив Ільїн Веселову. — Вибачався, що не попрощався з полком.

Ільїну було приємно, що колишній командир їхньої дивізії все-таки подзвонив йому і цим дзвінком попрощався з полком. Пам’ятати образи Ільїн пам’ятав, але збирати не любив.

Вони сиділи з Веселовим на сонечку, відпочиваючи від багатоденної роботи, і раптом, як це буває на передовій, усе за одну мить перемінилося. Спочатку здалеку долинули автоматні й кулеметні черги, потім постріл з гармати, і одразу ж пролунав дзвінок від комбата два, що стояв зі своїм батальйоном якраз попереду командного пункту.

Комбат доповів, що послана ним до лісу розвідка відходить, розвідники доповідають, що лісом просуваються німці, близько тисячі чоловік, з танками й самохідками.

— Зустрічайте за першим варіантом, — сказав Ільїн. — Артилерист у вас?

— У мене. Щойно прибув.

Там, де сидів комбат два, був і спостережний пункт полку, і спостережний пункт артилеристів — усе разом.

Ільїн так чи так збирався їхати туди, але тепер квапили події. Добре, що командир артилерійського полку вже на місці…

— Зараз буду, — сказав Ільїн і, наказавши Дудкіну доповісти в дивізію про появу німців, сам не став чекати, поки з’єднають, одразу ж зірвався з місця.

Хоч він останні півтори години тішився відпочинком, щось усередині гнітило його. Було відчуття, ніби щось спинилося недороблене і ось тепер, після цього дзвінка, його треба доробити.

Коли за кілька хвилин Ільїн разом з Веселовим вискочив на своєму плямистому трофейному мотоциклі з коляскою через ліс на КП батальйону, попереду не помітно було нічого особливого. Тільки чулися автоматні черги. Командир батальйону доповів, що це відходить бойова охорона, а німці ще не вийшли; і досі посуваються лісом.

— Готові одкрити вогонь, — доповів командир артилерійського полку.

— Чого ж відкривати, поки не побачили, — сказав Ільїн. — Ще сполохаємо — повернуться назад. Нехай з’являться…

Місцевість тут згориста, а окопи спостережного пункту полку й командного пункту батальйону були викопані на пологому схилі, між старих сосен, що росли по ньому.

Перед соснами, по схилу, проліг поруб, пні, а далі починалась галявина з кілометр завдовжки і метрів сімсот завширшки, на якій хтось посіяв жито. Може, партизани — тут взагалі були партизанські місця. І ліворуч, і праворуч від галявини, і на тому її краю попереду ліс стояв суцільною стіною.

Про рух великої групи німців прямо на нас, на цю галявину, розвідники повідомили спочатку по радіо, а потім прискакав на коні сержант і доповів, що німців багато, з ними «фердинанди» — він сам бачив один — і танки, два танки теж бачив, правда, здалеку… Ідуть прямо сюди.

Ільїн перепитав, його брав сумнів, чому німці надумали йти через цю галявину; коли хочуть прориватися, могли б і лісом…

Та розвідник стояв на своєму: йдуть сюди!

Ільїн усе-таки сказав командирові артилерійського полку, щоб не забув про фланги. Те саме повторив і Веселову.

— Може, німці йдуть без карти, в оточенні всяке буває! Побачать цю лисину і візьмуть ліворуч або праворуч!

Він не поліз в окоп, а сів на землю, тільки спустив ноги вниз. І одразу побачив те, чому до цього ледве вірив.

На узліссі, без будь-якої розвідки, з’явилися німці.

Вони йшли з автоматами в руках і, як тільки одірвались на кілька кроків від узлісся, їх одразу стало добре видно.

Тільки-но на відкрите місце вийшов перший цеп, як за ним, майже без інтервалу, з’явився другий. І Ільїн зрозумів: справді, йдуть сюди, через цю галявину, мов самовбивці. Чому вирішили прориватися через це відкрите місце? Чи думають, що тут нікого немає, чи хочуть залякати, чи хтось їх так у кулак зібрав, щоб не розповзлися по лісах, щоб легше кинути в бій?

Та думати про це довше ніколи було. Німці вийшли трьома цепами на відкрите місце. На флангах, вивалившись із хащів, сунули три «фердинанди» — один ліворуч і два праворуч. У центрі, випередивши цепи, які розступилися, йшли два танки. Один старий Т-3 і один «тигр».

З лісу з’явився ще один цеп, четвертий… І ще до того, як Ільїн дав наказ відкрити вогонь, а точніше, дозволив зробити те, чого від нього всі напружено чекали, німці почали стріляти перші. «Фердинаиди» вдарили осколковими. Пострілом зрізало верхівку сосни, і вона хряснулась гіллям об землю недалеко від Ільїна. «Могла прибити», — подумав Ільїн і, наказавши відкрити вогонь, скочив у окоп.

Слідом за «фердинандом» вистрелив німецький танк, що йшов посеред поля, як здавалося звідси, просто на Ільїна.

Передній німецький цеп відкрив густий автоматний вогонь, і в цю мить ударили наші гармати. Кілька снарядів упало з недольотом, а потім розриви почали лягати серед німецьких цепів, що сунули далі.

З флангів стріляли наші кулемети. А німці все бігли вперед, обминаючи вирви і вбитих. Потім загорівся один з «фердинандів», а в «тигра» перебило гусеницю, і з нього почали вистрибувати танкісти.

Німецька піхота все ще наступала. Одні лягали під вогнем, а інші бігли вперед. Старий танк Т-3, випередивши чільний німецький цеп, був уже зовсім близько. Два «фердинанди», що були в німців на лівому фланзі, дали задній хід, спинилися на узліссі й стріляли звідти, з місця. А ми поки що не могли їх влучити.

Німецькі цепи були вже не цепами, а лише рухливими острівцями людей, що все ще бігли вперед, і плямами чи то вбитих, чи тих, що лягли на землю. Острівців ставало дедалі менше, плям щоразу більше, але німецький танк ще йшов уперед. «Коли ж ви його…» — мало не крикнув Ільїн артилеристам. І тільки коли танк був уже всього за сто метрів, наш снаряд влучив йому в лоба, під основу башти, і він спалахнув просто перед Ільїним, заважаючи спостерігати поле бою.

Та ліворуч і праворуч його було добре видно. Німці лежали на землі або ж бігли назад, до лісу. Наші розриви лягали дедалі густіше; німці бігли, й падали, й знову бігли, і вже ніхто в них не стріляв, стріляли тільки два їхні «фердинанди». Випустили ще по кілька снарядів з узлісся й пішли назад у ліс неушкоджені або трохи ушкоджені.

Пахло димом. На полі горіло підпалене снарядами жито, і все воно було в плямах мертвих тіл.

Ільїн виліз з окопу й знову сів, спустивши в нього ноги, як сидів перед боєм. Він витер хустинкою мокре обличчя й шию і, засунувши руки за спину, відчув, що й спина теж мокра від поту. «Злякався все-таки отого танка», — всміхнувся сам собі Ільїн і, підвівшись, покликав командира батальйону й віддав наказ перейти до переслідування німців; через цю лисину не йти, щоб не обстріляли з лісу, а просуватися ліворуч і праворуч від неї, втягуватись у ліс, маючи напоготові гармати — на пряму наводку. І тільки після цього, обсмикнувши на собі гімнастерку і затягши на одну дірку ремінь, подзвонив до штабу дивізії.

Туманян вислухав, схвалив дії і одразу поклав трубку: сам поспішав доповісти нагору, в армію, і Ільїн, одірвавшись від телефону, раптом побачив німця з комітету «Вільна Німеччина», який, виявляється, лежав весь цей час тут-таки, за двадцять кроків од нього, разом з лейтенантом із сьомого відділення.

— Лейтенанте, підійдіть!

Німець підійшов разом з лейтенантом. Лейтенант відкозиряв, а німець ні. В нього не було пілотки; голова забинтована. Підійшовши, рвучко клацнув закаблуками й кинув руки по швах, як це робиться в німецькій армії.

Він був у наших чоботях і обмундируванні, тільки без зброї й погонів. А як інакше бути на передовій, коли не в нашому обмундируванні?

Обличчя в німця було біле мов крейда, — чи після поранення, чи від усього, що тільки-но бачив.

— З дій цієї групи мені здається, що хтось із вищого командування штовхнув їх на це, — сказав Ільїн, не добираючи слів, знаючи, що німець добре навчився російської мови в полоні в антифашистській школі, у Володимирі.

— Ідіотен! — люто сказав німець. І його білі губи на білому обличчі так сіпнулись, що Ільїну здалося: заплаче!

— Треба примусити їх здатися, щоб не повторилось. — Ільїн повів головою в бік мертвого поля.

Німець швидко нахилив голову, виказуючи готовність, і знову випростався.

— Ідіть у ліс, спробуйте викликати там через рупор їхнє командування й умовити… Дам надійне прикриття вам, якщо готові на це.

Німець клацнув закаблуками, знову нахилив голову і випростався. Мовчки підтвердив: готовий зробити те, що від нього вимагається, заради чого, незважаючи на рану, не пішов до медсанбату. Та відчувалося при цьому, що говорити з Ільїним зараз, тут, на цьому полі бою, або не може, або не хоче, або все разом.

— Шість автоматників їм дайте і обслугу з ручним кулеметом для прикриття, — наказав Ільїн командирові батальйону, що саме підійшов до них, і показав на німця й лейтенанта.

Командир батальйону хотів заперечити, що в нього мало людей, та, подивившись у вічі Ільїну, заперечувати не став.

Батальйон, обходячи з двох боків галявину, втягувався в ліс. За кілька хвилин рушили понад узліссям і німець з лейтенантом та автоматниками. «Хоч би не вбили», — дивлячись їм услід, подумав Ільїн про німця.

Розділ двадцять восьмий

Синцов їхав до місця призначення попутними.

Спершу в штаб корпусу — приєднався до свого ж товариша з оперативного відділу. А в дивізію — проголосував на дорозі.

Туманян був у полках, а Насонов, новий начальник штабу дивізії, змусив чекати. Чекав його довго, а розмова вийшла коротка.

— Коли як начальник штабу полка почнете працювати з підполковником Ільїним, раджу пам’ятати не лише про свої обов’язки, а й про свої права.

— Я Ільїна знаю, — сказав Синцов.

— Знаєте, коли він був ваш підлеглий! А тепер ви будете його підлеглий.

Цим Насонов і обмежився. Утримався, не розвинув своїх поглядів на Ільїна.

— Вечірнє зведення подасте о вісімнадцятій годині. Хоч, самі знаєте, порядок загальний.

Може, Насонов вважав, що призначення в полк влаштував Синцову Артем’єв. Насправді Артем’єв до цього не був причетний, усе сталося само собою. Бойко дав розпорядження призначити, як тільки буде вільне місце; місце звільнилось у полку Ільїна, а розпоряджень генерала Бойка в армії не звикли забувати.

А з Артем’євим розмовляли зовсім про інше. Коли він прийшов учора до оперативного відділу знайомитися з новими підлеглими, Синцов звернувся офіційно:

— Товаришу генерал, прошу прийняти з особистого питання.

Артем’єв подивився на нього докірливо, але сказав:

— Знайду час — викличу.

І викликав тієї ж ночі, зустрівши докором:

— Сам би здогадався! Не відправив би в полк, не побачивши. Навіщо така пожежа, при всіх? І себе, й мене поставив у ніякове становище.

Синцов пояснив, чому така пожежа, сказав йому про Машу.

Артем’єв спочатку ошелешено мовчав, звикаючи до думки, що давно похована в думках сестра може виявитись живою, потім, схаменувшись, почав розпитувати Синцова про Таню, про її поранення, про яке вже чув від інших, — чи правда, що не серйозне? І, почувши, що справді не серйозне, раптом згадав про щойно одержане зведення, за яким війська сусіда вже підходили до Гродно, де тоді в сорок першому, разом з дочкою Маші та Синцова залишилась його мати.

— Якщо й вони живі — знову всі разом будемо!

І вже після того, як це вихопилося з уст, побачив обличчя Синцова, що думав про ту, якій не було місця в цьому «всі разом». Побачив, але нічого не сказав, зрозумівши, що тут таке, в чому людині треба розбиратися самій.

І правильно зрозумів. Синцов вдячний був йому, що він не розводився про Таню. Бувають у житті хвилини, коли найвища делікатність саме й є в такій, здавалося б, нечулості.

Коли вважати, що найгірше — це смерть, — а люди завжди так і вважають, — усе не таке страшне. Навпаки, добре! І колишня дружина твоя, можливо, жива, і Таню тільки поранено, хоч могло вбити. І ти сам на четвертому році війни після шести поранень живий і, як висловлюються медики, практично здоровий. Проте кілька разів спадало на думку, що смерть — не найстрашніше! І знову спало по дорозі на передову, коли їхали через те місце, де вбито Серпіліна. Хочеш чи не хочеш, а дорога до дивізії лежала через цей ліс.

Про те, як ховали Серпіліна, Синцову розповів генерал Кузьмич. Прилетівши з Москви, прийшов уранці до оперативного відділу знайомитися з обстановкою, побачив Синцова і сказав:

— Зайди до мене в хату, коли пошабашиш.

Синцов зайшов на початку першої години ночі.

Кузьмич сидів удвох зі своїм ад’ютантом баяністом Віктором.

— Щойно з військ повернулися… Чай п’ємо. Сідай з нами.

Поки пили чай, говорив про свою поїздку у війська.

— Коли весь час упритул, не так видно. А трохи відійдеш, очам не віриш, що ми з німцями зробили!

Про Серпіліна заговорив, допивши чай і відіславши спати ад’ютанта.

Посунув по лавці баян, що лишився лежати на ній, розтягнув, звів і защепнув. Потім знову відсунув. Баян видихнув із себе тягучий, сумний звук і замовк.

— Отак і ми, — сказав Кузьмич про баян, ніби він був не річ, а замкнута на замок і відсунута вбік людина, і після цього заговорив про похорон, що там, у Москві, було все як і належить: і труну везли на лафеті, і прощальні слова казали, і вінки поклали, і залп дали — тільки проводжаючих було обмаль. Товариші по службі на фронтах зайняті, а рідних — кого бог, кого війна прибрала…

— Невістка його була, котра тепер за Євстигнєєвим. З нагоди похорону з роботи відпустили. І батька привезли. З-під Рязані. З дружиною. Спершу подумав про неї — невже мати? А потім, як заголосила на все кладовище, зрозумів: мачуха! Мати так не голоситиме. Старий як за руку смикнув, одразу на півслові змовкла. Не думав, що у Федора Федоровича ще батько живий, жодного разу про нього не чув. Коли з кладовища йшли до машини, під руку батька взяв, а він руку випручав і каже: «Нічого, трьох зятів і сина поховав, і куди мені зосталося дійти — сам дійду!»

Сказавши це, Кузьмич замовк. Мабуть, подумав про себе.

Після тієї нічної розмови Синцов більше не бачив Кузьмича, тільки знав про нього, що, понад усі припущення, він залишається у Бойка заступником.

З доріг наступу вже багато днів підряд стягали трофейну техніку, а справну гнали в тил своїм ходом, та все одно навколо залишалося стільки слідів катастрофи, якої зазнала німецька армія, що люди, проїжджаючи там, хоч-не-хоч думали про неї. Думав і Синцов.

Нормальна чутливість притуплюється на війні і не може не притуплюватись: було б ненормально, коли б вона залишалася такою самою, як і в звичайному житті.

Мертва людина, що лежить на узбіччі в чужій військовій формі, вже не може сприйматися як просто мертва людина, раптова і насильна смерть якої, за нормальними людськими уявленнями, — нещастя. Смерть людини, одягненої в чужу військову форму, не може сприйматись на війні як нещастя. І понівечені вибухами чи пожежею, потрощені, поврізавшись одна в одну, машини з чужими розпізнавальними знаками не можуть сприйматися як наслідок катастрофи, про яку в звичайному житті думають із жахом. Ці мертві чужі машини, так само як і мертві чужі люди, не можуть сприйматись на війні як нещастя хоч би тому, що вони є прямим чи непрямим наслідком твоїх власних зусиль, докладаючи яких і ти міг би полягти мертвим.

І все-таки, хоч ви й переможець, важкий трупний сморід, яким тягне понад дорогою від розкиданих по лісах мертвих тіл у чужій військовій формі, — це дух нещастя. І цей супутний війні дух нещастя не чужий свідомості людей, що спостерігають видовище чужої воєнної катастрофи. Не чужий, незважаючи на всю їхню віру в справедливість тієї помсти, яку вони звершують.

З дивізії в полк Синцов їхав теж попутною машиною, що везла снаряди туди, на вогневі.

Тільки-но сів і поїхав, як попереду знову почулися звуки бою. Стріляли й міномети, й артилерія, і, здається, танкові гармати. Дорога спочатку петляла лісом, а потім вивела до широкої просіки. На просіці було розкидано півтора десятка розбитих німецьких танків, штурмових гармат і бронетранспортерів, а далі, вглибині, стояла ціла колона спалених машин.

Біля самої дороги було видно сколупані танками позиції артилерії, і просто з землі стриміло дуло нашої втиснутої в окоп гармати.

— Тут позавчора був запеклий бій, — сказав водій і, матюкнувшись, зупинив машину. — Знову цвях, приїхали!

Але то був не цвях, а осколок снаряда. Трикутний, розігнутий гострими кінцями на всі три боки, наче його навмисне зробили, щоб кидати під машини.

Поки водій заміняв скат, Синцов ходив навколо його машини, прислухаючись до звуків бою, що тривав удалині. Треба б допомогти водієві, щоб швидше, та знімати й ставити скат — саме така робота, де від тебе з твоїм протезом мало користі.

На узбіччі стояла полуторка, а полем між німецькими машинами ходило кілька чоловік. «Трофейники», — подумав Синцов і, повернувшись, знову побачив гармату, що чудно, мов палець, стриміла з землі. Сам того не знаючи, він стояв за два кроки від того місця, де загинув його колишній комроти три Василь Олексійович Чугунов, якого сподівався сьогодні побачити.

Коли знову сіли в машину, звуки бою вдалині так само раптово урвались, як і почалися. «Отак і з Танею, — вже сівши в машину, згадав Синцов розповідь Зінаїди про те, як поранено Таню. — Прокололо скат якимсь цвяхом чи осколком і, поки накачали, як сніг на голову — німці…»

Та зараз не було поблизу ніяких німців, крім мертвих, що лежали, скільки сягало око, на всю глибину просіки…

Він знову згадав про Таню, коли, повернувши з однієї лісової дороги на іншу, побачив прибиту до дерева фанеру з написом хімічним олівцем: «Господарство Ільїна», — і кількох поранених, що лежали на траві, а біля них медсестру. Медсестра замахала, а водій крутнув у відповідь рукою: показав, що забере поранених, їдучи назад. «Колись хотіла отак, у санроті, працювати, — подумав Синцов про Таню. — Але не дозволили. А коли б дозволили, може, все було б зовсім інакше…»

Водій повернув до вогневих позицій артилерії. Синцов зійшов і за десять хвилин ходу був уже на командному пункті, стояв перед капітаном Дудкіним, помічником начальника штабу триста тридцять другого полку, котрий говорив по телефону.

Договоривши по телефону, Дудкін ввічливо, але по-хазяйському спитав:

— Слухаю вас, товаришу майор…

Це означало: що ти майор — бачу, а чого завітав у полк — поки що не знаю.

Прочитавши і повернувши документи, Дудкін доповів, що командир полку перебуває за півтора кілометра звідси, на своєму спостережному пункті, і приймає там після бою капітуляцію групи німців, що виявили намір здатися. Так і сказав: «Виявили намір».

Синцов, у душі всміхнувшись, подивився на старанного молодого капітана, що тепер мав бути тут, у штабі полку, його правою рукою. «Може, ти й хороший хлопець, але надто вже науково висловлюєшся».

— А наслідки бою?

— Знищено два танки, самохідку, близько батальйону піхоти, — не спиняючись доповів Дудкін. — Паші втрати підраховуються…

Сказав, наче на машинці надрукував. «Так, тепер усе наше, — подумав Синцов. — Наше господарство, наш пункт збору поранених, наші втрати, паші успіхи, штаб нашого полку…»

І було в цій простій думці щось дуже важливе для нього. Таке важливе, що, здається, вперше за останні дні захотілося не тільки воювати, а й жити. Жити й дожити аж до кінця війни, саме в цьому, нашому полку, вже нікуди з нього не вирушаючи.

Капітуляція німців вийшла не такою, як мріяв Ільїн, впевнений, що на чолі цієї групи, яка так відчайдушно проривалась, неодмінно буде генерал.

Учора Ільїну розповіли, як капітулював той німецький генерал, що не схотів здатися йому, а вийшов до сусідів: спершу послав офіцера-парламентера з білим прапором і сурмачем, а потім, діставши вказівку, куди вийти, вишикував на узліссі дві шеренги з оркестром; оркестр заграв, і обидві шеренги поклали біля ніг зброю.

Ільїну хотілося, щоб сьогодні і йому саме так здався інший німецький генерал. Було таке хлоп’яче бажання.

Та нічого схожого не вийшло. Просто німець з комітету «Вільна Німеччина» і лейтенант сьомого відділення повернулися з лісу з зарослим сивою бородою літнім німецьким майором. І цей майор сказав, що хоче дізнатися про умови капітуляції для всіх підлеглих йому офіцерів і солдатів.

Ільїн назвав умови капітуляції: збереження життя, допомога пораненим, харчування, — і запитав, скільки чоловік у групі, готовій капітулювати.

Майор відповів, що не може після бою назвати точної цифри, але близько шестисот чоловік. Він говорив так повільно, ніби примушував себе вимовити кожне слово, що Ільїн майже все зрозумів сам, хоч лейтенант сьомого відділення перекладав.

Ільїн запитав, хто в них старший за званням? Він усе ще не втрачав надії взяти в полон генерала. Майор відповів, що бойовою групою командує він, Фрідріх Хаммерштейн, начальник штабу двісті чотирнадцятого піхотного полку. І всі офіцери й солдати з інших частин, що входять у групу, підлеглі йому.

Ільїн, весь час пам’ятаючи про тих двох «фердинандів», що встигли втекти в глибину лісу, запитав майора, де вони тепер і чи перебувають під його началом. Майор сказав, що так — штурмові гармати підпорядковані йому, але в них скінчилося пальне, і вони стоять у лісі.

Ільїн не уточнював далі питання, подумав, що нехай здасться особовий склад, а там візьмемо й «фердинанди».

Він показав на місцевості, куди мають вийти німці, — пехай вишикуються на узліссі з двома білими прапорами і, склавши біля ніг зброю, чекають подальших команд.

І, поглянувши на годинника, спитав, чи вистачить на все це однієї години.

Німецький майор відповів, що години йому вистачить, і пішов назад, до лісу.

Представника з комітету «Вільна Німеччина» Ільїн не пустив назад у ліс, наказав залишитися. Сказав: «Знову стрельне який-небудь псих, а потім відповідай за вас».

Представник знизав плечима й залишився.

Ільїн наказав комбатові підтягти станкові кулемети і тримати їх напоготові до відкриття вогню, про всяк випадок узяти на приціл усю ділянку, куди вийдуть із зброєю німці.

Після цього почали чекати.

Завалишин, що зранку перебував у другому батальйоні, з’явився тільки тепер, коли почалась морока з капітуляцією, і, відвівши вбік представника з комітету «Вільна Німеччина», розмовляв з ним про щось по-німецькому. До Ільїна долинали їхні голоси.

Пославши комбата розпорядитися щодо кулеметів, Ільїн стояв один і вагався, як йому тепер зробити: чи самому піти приймати у німців капітуляцію, чи досить і того, що поговорив з Їхнім майором, нехай тепер іде й приймає в них капітуляцію комбат — теж, як і німець, майор.

Коли комбат повернувся й доповів, що розпорядження віддано, Ільїн вирішив доручити прийняття полонених йому. Вів бій його батальйон — нехай він і приймає полонених.

— А ви? — спитав комбат.

— Звідси подивлюсь. Більше розмовляти немає про що. Повинні скласти зброю — і край!

Комбат узяв автоматників і пішов, а Ільїн, наостанку наказавши, щоб комбата супроводив лейтенант із сьомого відділення, підійшов до Завалишина й представника комітету «Вільна Німеччина».

Розмовляючи із Завалишиним, представник стояв вільно, та коли підійшов Ільїн, по-німецькому клацнув закаблуками й притис до боків лікті.

— Яке звання ви мали в німецькій армії? — спитав його Ільїн німецькою мовою. До цього, і в попередні дні, і сьогодні, розмовляв з ним по-російському, не переходив на німецьку, а тепер перейшов.

Представник комітету відповів по-російському, що останнє його звання в німецькій армії було обер-лейтенант.

— А коли й де попали до нас у полон? — знову по-німецькому спитав Ільїн.

Той знову по-російському відповів, що попав у полон у вересні сорок першого року під Прилуками.

— З вами не попрактикуєшся, — невдоволено сказав Ільїн.

І тоді німець, уважно подивившись на Ільїна і ніби прийнявши виклик, а може, просто тому, що йому легше й зручніше було сказати це по-німецькому, коротко пояснив, як саме він попав у полон. В одному місці Ільїн хотів перепитати Завалишина, чи правильно він зрозумів німця, та з самолюбства стримався. Сам же напросився на розмову по-німецькому! І, здається, зрозумів правильно. Та й чого тут було не зрозуміти! Німець командував ротою розвідки в танкових військах, і після того, як вони замкнули під Прилуками кільце навколо Києва, їхня рота, а може, взагалі їхня частина — цього Ільїн не вловив — вирушила в розвідку на схід від Прилук і там потрапила під вогонь російської артилерії, його було тяжко поранено і взято в полон.

І коли цей німець, до якого досі в душі так добре ставився Ільїн, раптом заговорив по-німецькому і в тій німецькій мові з’явилися російські слова з німецькою вимовою — «рінге ум Кієф», «небен дем Прілюккі», Ільїн, хоч і сам викликав німця на розмову по-німецькому, відчув спалах гніву. Було в тих словах, сказаних по-німецькому, щось таке, що раптом нагадало, яким він був, цей німець, тоді, в сорок першому році. Ніби, коли він почав розповідати по-німецькому про те, як воював під Прилуками, щось теперішнє одлетіло від нього, а щось тодішнє повернулося. Тодішнє для нього радісне й переможне, а для Ільїна гірке й страхітливе, бо це навколо нього, Ільїна, замкнув тоді кільце під Прилуками оцей німець! І хоч Ільїн прорвався тоді крізь те кільце, повз цього німця й вийшов, але інші не вийшли і залишились лежати мертві там, у тому кільці, замкненому оцим німцем під Прилуками.

Ільїн знав, що німець після всього цього був у антифашистській школі й ризикував життям, рятуючи від марної загибелі інших німців, і залишився в строю, незважаючи на поранення, та, почувши раптом німецькою мовою його спогади про сорок перший рік, усе одно не зміг утриматись від спалаху люті. І цілу хвилину дивився в землю, долаючи цей спалах, про який не думав зараз, чи справедливий він, чи несправедливий, а знав тільки одне, що для цього не час і не місце і він, командир полку, до якого прислано цього німця, не має права на такий спалах.

І німець щось відчув. Він теж стояв, дивився в землю й мовчав.

— У вас є родичі там, у Німеччині? — пересиливши себе, запитав Ільїн по-німецькому.

— Є, — відповів німець також по-німецькому. — Але після того, як я поставив свій підпис під документами комітету «Вільна Німеччина», я не знаю, що з моїми родичами. Так само як і мої товариші, — додав він.

Так, оце можна було слухати по-німецькому: «майне камераден». А «рінгс ум Кієф» і «небен дем Прілюккі» чомусь не можна було слухати. Це можна, а того не можна!

— Треба було все-таки відправити товариша Шелля до медсанбату, — сказав Завалишин. — Він погано себе почуває, а особливої потреби в ньому, думаю, більше не буде.

Ільїн змусив себе подивитися на німця. Той і справді ледве стояв на ногах. Та Ільїн помітив це лише тепер, після слів Завалишина. Він узагалі не звик помічати таких речей: коли залишився в строю, то залишився!

У глибині лісу пролунав сильний вибух і за ним через кілька секунд другий, такий самий.

— Підірвав, гад! — вигукнув Ільїн, уже розуміючи, що пошився в дурні, не обумовив з німецьким майором, що вони зобов’язані здати непошкодженими обидва свої «фердинанди». А тепер німці підірвали їх; нічого іншого ці вибухи означати не могли.

Ільїн злився на того німецького майора, який у останню мить все-таки обдурив його, Ільїна. Злився, хоч знав, що й він на його місці зробив би саме так. «Гаразд, ми з тобою ще поговоримо», — з незгаслим роздратуванням подумав Ільїн, побачивши німців, що виходили на узлісся з білими прапорами.

Та говорити з німецьким майором уже не довелося.

Комбат доповів, що німців вивів капітулювати й вишикував на узліссі не той майор, а якийсь інший, що залишився командувати після нього, полковник. А майор, який розмовляв з Ільїним, домовившись про капітуляцію своїх підлеглих, наказав підірвати штурмові гармати й сам застрелився в лісі, біля них. «Отак і буває, — згадавши власні переживання в двох оточеннях, подумав Ільїн про цього майора. — Хто сильніший характером, той і йде до кінця…»

Коли Синцов побачив Ільїна, з капітуляцією вже все скінчилося. Зброя смугою лежала вздовж узлісся, а німці, розтягнувшись колоною, йшли під конвоєм кількох автоматників через галявину житом, повз трупи.

Німця з комітету «Вільна Німеччина» щойно відправили полуторкою до медсанбату. Завалишин повернувся назад, у перший батальйон, де перебував зранку, але ще не закінчив однієї делікатної справи.

— Спізнився! — сказав Ільїн, сідаючи на свого трофейного мотоцикла, коли побачив Синцова. Він вважав, що той прибув до полку в своїй колишній ролі офіцера оперативного відділу, — дізналися про нову спробу німців прорватись і негайно послали, може, навіть літаком…

Та Синцов, спинившись за два кроки й приклавши руку до пілотки, відкарбував службовим голосом:

— Товаришу підполковник, дозвольте доповісти: начальник штабу триста тридцять другого стрілецького полку майор Синцов до місця служби прибув!

— Лише трохи не встиг до гарного бою, — сказав Ільїн, вислухавши рапорт Синцова. — Усно вже доповів у дивізію, а письмово ще ні. — І, всміхнувшись, додав — Та це можна виправити, де начальник штабу писучий, там і історія полку після нього залишиться…

Вони сіли там, де Ільїн сидів перед боєм, спустивши ноги в той самий окоп; Ільїн показував на місцевості, що і як було, а Синцов, проставляючи пункти і формулюючи, записував це у вигляді готового донесення.

Так заново почалась їхня спільна служба. Дописавши донесення, Синцов сказав, що тільки тут, у полку, від Дудкіна дізнався, що немає в живих Василя Олексійовича Чугунова.

— Навіть Насонов там, у дивізії, нічого мені не сказав.

— Мабуть, на думку не спало, що ти не знаєш.

Життя швидко йде! Сьогодні живий — завтра вбитий, а післязавтра вважається — вже час звикнути, що немає!

Ввечері, коли ховали його, дивлюсь, лежить у своїй солдатській шинелі. Нижче пояса гусеницею переїхало, а голова ціла, і шинеля як була на два верхні гаплики застебнута, так і лишилася. Його, якщо пам’ятаєш, малярія, бувало, трусила, і того дня теж. Як зранку застебнув шинелю на гаплики, так у ній і помер. Не хотів носити офіцерської шинелі з вилогами. І погони нашивав і перешивав усе на ту саму, солдатську… І капітанські, й майорські. Казав: на гапликах зручніше! Сподівався до кінця війни її доносити…

Ільїн відкашлявся і повернувся до полкових справ; покликав комбата — познайомити з новим начальником штабу.

Познайомивши, спитав:

— Хто у вас полонених повів?

— Гурєєв.

— Про розписку добре йому приказав, не так, як того разу?

— Не повторимо помилки, товаришу підполковник.

— А то вони через запаморочення від успіхів на одну групу полонених розписку взяли, а на другу — ні, і вийшло, що сто чоловік на рахунок полку не записано. Як начальник штабу, запам’ятай на майбутнє! Полонені, як і грошики, лік люблять!

Наказ полкові, після ранкового бою, залишався попередній: перебувати в готовності на зайнятому рубежі.

Знайомлячи Синцова з полковим господарством, Ільїн уважно приглядався до нього. Те, що Синцов пішов на ад’ютанта, внесло в давнє ставлення Ільїна до свого колишнього комбата тінь недовіри: чи не мріяв про легке життя і чи не з’явився тепер у стрій тільки через те, що легке життя за нещасливим збігом обставин урвалося?

Буває з людьми й так: хочуть одного, а погоджуються на інше. Ільїп не довіряв таким.

Синцов відчув відтінок цієї недовіри, але не схотів нічого доводити. З такою людиною, як Ільїн, особисті взаємини — наслідок ділових. Упораєшся з ділом — розтане й крига. А не впораєшся — словами не розтопиш.

Вони побували в двох батальйонах і в мінометників.

Усе інше відклали на завтра. Їздили й німецьким мотоциклом, якого Ільїн хвалив за прохідність, і верхи. Кінь у Ільїна залишився той самий, що був навесні, такий же вгодований і гладкий, незважаючи на знегоди наступу.

Людина, що, як Синцов, була на війні й командиром роти, й комбатом, загалом знає, що таке полкове господарство і до того ж знає знизу. А знизу видніше. Знав він полкове господарство і згори — як офіцер оперативного відділу, бував у полках. Та й «знизу», і «згори», навіть разом узяті, — ще не все. Начальником штабу полка він усе-таки не був. І, не бажаючи схибити в новому для себе становищі, знайомився з полковим господарством, намагаючись нічого не пропустити, записуючи в зошит.

А коли відчув, що Ільїн незадоволений затримками, подивився йому в очі.

— Краще записати, ніж перепитувати. Перший день начальником штабу і не хочу вдавати перед тобою, що все знаю.

Тільки після цих слів Ільїн заговорив про те, про що думав півдня.

— Сам попросився до нас?

— До вас — ні. Так вийшло, що саме до вас. А взагалі попросився.

— Коли? Після його загибелі?

— Ще до того.

Ільїн хотів запитати: як це, ще до того? Але стримався.

Коли повернулися на командний пункт, Дудкін доповів, що змін в обстановці немає, здалися ще три невеликі групи, всього лиш двадцять два чоловіки.

— Заїлися, — сказав Ільїн. — Усього лиш… Було, за одним полоненим ходимо, ходимо, по п’ять ночей підряд… — Він промовив ці останні слова з зусиллям, стримавши позіх. — Засинаю. Вранці вважав, що навіки виспався, а тепер знову тягне. Ляжу на годину. Коли що — будіть!

І пішов у намет.

— Отак завжди, — сказав Дудкін, провівши очима Ільїна. — Доходжується до останнього.

Вони проставили в уже підготовлене Синцовим вечірнє зведення загальну кількість полонених за день: сімсот сім чоловік. Зазначили свої втрати: дванадцять убитих і тридцять сім поранених. Синцов підписав, і Дудкін звелів відвезти зведення посланцю на такому самому, як в Ільїна, трофейному мотоциклі з коляскою.

Поки Ільїн спав, Синцов подзвонив начальникам штабів сусідніх полків, відрекомендувався по телефону і обмінявся відомостями про обстановку. Зразу після цього подзвонив Завалишин. Дізнавшись, що Ільїн спить, а біля телефону Синцов, сказав:

— Здрастуй, Ваню! Уже чув, що ти тут. Радий!

Командира полку не буди, а, як устане, передай: затримаюся ще на півтори години. Причину він знає.

Сказав «радий», а голос був заклопотаний.

Настала пауза, ніхто більше не дзвонив, і самим дзвонити не було потреби. Дудкін сказав, що постіль Синцову приготовано в одному наметі з ним. Чемодан уже віднесли туди.

— Може, й ви відпочинете?

Але Синцову спати не хотілось, та й незручно було, поки не прокинеться командир полку.

Ільїн вийшов з намету рівно через годину.

Прокинувся сам і вигляд мав такий, наче й не спав.

Почувши про дзвінок Завалишина, кивнув, покликав Івана Овдійовича, щоб приготував попоїсти, і сів на телефон. Подзвонив підряд трьом комбатам і кожному повторив те саме: наказ поки що попередній — у глиб лісу не просуватись, але, виконуючи його, треба все-таки послати поперед себе посилену розвідку, щоб до сутінок повернулась і доповіла. Розпорядився, щоб до розвідгрупи включили більше людей з партизанського поповнення: «Погони нові, а вояки старі — кожний кущ у цьому лісі знають!»

Ільїн знемагав од бездіяльності. І він, не переступаючи тієї межі, за якою починається пряме порушення наказу, вносив у нього свої поправки.

Під деревами, за наметом, де спав Ільїн, стояв укопаний у землю столик з двома лавками для всього: і для роботи, і для їжі. За цим столиком і вечеряли вдвох із Синцовим. Їли теплу кашу з м’ясною підливою і пили гарячий чай. Про горілку Ільїн спитав на початку вечері:

— Наркомівську норму будеш?

Але Синцов відповів, що самому нема бажання.

— Тим краще. Навесні, коли був у нас, сказав тобі: попрацюємо над полком, зробимо найкращим у армії. Пам’ятаєш?

— Пам’ятаю.

— Залежить від нас. Інші люблять лазаря співати: то не туди його поставили, то погане поповнення дали… А я не люблю — куди поставили, туди й поставили, кого дали, того й дали; роби, що від тебе самого залежить! Як у давній солдатській пісні: «Бойове завдання треба всім виконувати завжди, і зв’язок тримать по фронту, і дивитися вперед!»

Ільїн уперше за весь час усміхнувся.

— Не чув цієї пісні, — мовив Синцов.

— Мені її возій розповів, дев’яностого року народження. Там у ній і інші добрі повчання є: «Як поранить ненароком, командирові скажи, відповзи од бою трохи, рану сам перев’яжи. Як патрони є в запасі, їх товаришу віддай. А гвинтівку, трьохлінійку, хоч би що не залишай…»

Індивідуальних пакетів на той час не було, я пробував сам у неї вставити про індивідуальний пакет — не вставляється. От якби був у нас із тобою, як у Сталінграді, Рибочкін, одразу вставив би, склав би… — сказав Ільїн.

І, згадавши Рибочкіна, що залишився під Бєлгородом без ноги, раптом спитав — Скажи відверто, тобі з рукою твоєю не буде важко?

— Буде важко — скажу відверто.

— А що з дружиною?

Синцов глянув на нього. Після тієї весняної розмови з Ільїним про Таню стільки всього було, що не знаєш, з чого почати і чим скінчити. Краще не починати.

Помовчавши, він відповів, що Таня шість днів тому поранена осколком ручної гранати і тепер — у тиловому госпіталі. Де — поки що невідомо.

— Тяжко?

— Ні, не тяжко.

— Тоді ще терпимо. Вперше?

— Ні, вдруге.

Ільїн похитав головою і сказав про німців:

— От беремо, беремо їх у полон. А вони жінку ручною гранатою…

І в цих його словах, майже вигуку, було все, що накипіло, поки йшов назад, на захід, серед повсюдного руйнування й незмірного людського горя, яке все одно залишалося горем, незважаючи на всі наші перемоги і всі німецькі поразки.

Завалишин з’явився якось нечутно. Підійшов і стояв мовчки.

— Іноді не можу про них спокійно, — першим озирнувшись і помітивши його, сказав Ільїн так, ніби чекав заперечень.

Та Завалишин не заперечив. Зітхнув і сказав:

— Сам, буває, не можу… — І, обнявшись із Синцовим, сів до столу.

— Повечеряй, — сказав Ільїн.

— Не хочу. Немає настрою.

— Тоді чай випий. Закінчили?

— Закінчили.

— Підтвердилось те, що старий казав?

— Цілком.

— Чому ви так довго? — спитав Ільїн.

— А вони тоді, в сорок першому, коли закопували, документи з тіла зняли. Спочатку хотіли в себе залишити, а потім побоялись і теж закопали там-таки, поблизу, в солдатському казанку. Та одна річ — тіло знайти, інша — казанок.

— А тіло як збереглося?

— Ну як воно могло за три роки зберегтися?.. — зітхнув Завалишин. — Одяг місцями цілий лишився — кітель, кашкет, частина околички. А руки, як старий тоді йому на грудях по-православному склав, так і лежать поверх кітеля. Кістки, звичайно.

Ільїн обернувся до Синцова, котрий не міг збагнути, про що мова:

— Я тобі ще не сказав, вважав, навіщо, поки не підтвердиться. Він тут, — Ільїн кивнув на Завалишина, — півдня однією особливою справою займався разом з Євграфовим. Учора ввечері прийшов до нас дід, лісник, не сам лісник, самого лісника німці на сосні повісили, а його батько, який ще до війни на пенсію пішов, зовсім старий.

Розповів, що на початку війни, коли тут бої точилися, вбитого генерала в лісі знайшов. Самого. За триста кроків од танка КВ, що на узліссі згорів. Ноги до колін обпечені, а вище — цілий. Чи то його бійці відтягли в гущавину і ще живого там сховали, чи то всі загинули, а він сам заповз, та тільки німці його так і не знайшли, а старий поховав і сказав нам, що могилу покаже. Так я кажу? — перепитав Ільїн у Завалишина. — Ти з ним більше за мене розмовляв, краще знаєш.

— Так, — підтвердив Завалишин.

— От він разом з уповноваженим і займався, — кивнув Ільїн на Завалишина. — Ніхто цього не знав, а дід вийшов з лісу і сказав. Нам першим.

— Я вже питав його, коли копали, — сказав Завалишин: «Чому ж ви, діду Антось, партизанів про це не повідомили?»

— Як він пояснив? — спитав Ільїн.

— Каже: «Син покійний сам до партизанів пішов, а мені наказав: «Нікому нічого не повідомляй, поки все наше військо назад не прийде. Коли все військо прийде, тоді й відкриєш».

— Довго йому чекати довелося, — сказав Ільїн. — Генерал-майор?

— Так. Одна петлиця зотліла, а на другій зірочки лишилися, тільки поіржавіли. А на ордені Червоного Прапора навіть емаль не облупилась.

— І документи знайшли? — спитав Ільїн.

— У тім-то й річ, що знайшли, — сказав Завалишин.

Сказав якось незрозуміло, ніби краще було не знаходити тих документів. І, стишивши голос, назвав прізвище генерала, яке по сорок першому пам’ятали й Ільїн, і Синцов.

Прізвище те було тоді в одному пам’ятному всім наказові, де зазначалося, що той генерал, покинувши свої війська, перейшов до німців. А поговір додавав, що не просто перейшов, а поїхав до них танком.

Виявляється, в чутках про танк була частка правди.

А решта — вигадка чиясь, хто втік і врятувався, можливо, покинувши інших у біді; вигадка, що обернулася потім через необізнаність наказом і зганьбила ім’я загиблого.

— Помер, очевидно, від рани в груди. Ноги спалені і в грудях рана, — сказав Завалишин. — Так старий пояснює, бачив усе це, коли ховав. Лікарі розберуться. З медсанбату і з госпіталю комісію лікарів прислали. З корпусу начальник Євграфова приїхав. Бережний з’явився, п’ять машин — справжнє весілля!

— А де Євграфов? — спитав Ільїн.

— Поїхав супроводити, — похмуро сказав Завалишин. — Склали все в машину і старого запросили з собою. Думав, і мене візьмуть, та обминула чаша сія. Обійшлись Євграфовим.

— А чого ти так, — звівши очі на Завалишина, спитав Ільїн, — ніби щось погане відкрилось. Я, наприклад, вважаю, що тут нічого поганого, крім доброго. Мали про нього відомості, що до німців перейшов, а виявляється — вбитий у бою. Все як слід.

— Усе воно так, — сказав Завалишин, — тільки не знаю, що тепер з тим наказом буде. Може, не захочуть його переглядати, повертатись, — не припускаєш такої думки?

Такої думки не хотілося припускати ні Ільїну, ні Синцову, але обидва вони, почувши це запитання, мовчали, бо відповісти, що не припускають, не могли.

— Наша роль у цій справі закінчена, — сказав Завалишин. — І особисто я в розмови — хто, що, які документи і на чиє ім’я знайшли — ні з ким заходити не маю наміру. Тільки вам двом сказав. Знайшли, то й знайшли, здали, то й здали, а далі — не мого розуму діло.

— Дивно це від тебе чути. Звичайно про що б не заговорили, вважаєш, що твого розуму діло.

— Дивно чи не дивно, а отак. Звичайно — одне, а в даному разі — інше.

Запала довга мовчанка.

— А я, коли б моя воля, наказ у цій його частині, навіть і не думаючи, скасував би, — сказав Ільїн. — Кому від цього погано було б?

Завалишин нічого не відповів, а Синцов подумав, що Ільїн правильно каже. Так воно й повинно бути. І раптом пригадав Серпіліна тоді, в сорок першому, під час прориву з оточення, коли його, тяжкопораненого, все-таки винесли з бою солдати. І він лежав на шинелі з ромбами в петлицях, одним поколупаним, а другим вирізаним з околички кашкета, і з орденом Червоного Прапора, як у цього генерала, якого знайшли сьогодні… Чому одне на війні виходить, а інше не виходить, хоч люди щоразу майже однаково докладають зусиль, щоб усе вийшло?

Загадок на війні багато, про деякі навіть уявлення не маємо, як з оцим генералом, тіло якого відкопали. Такі загадки, як міни уповільненої дії, закопані глибоко, і невідомо, коли виявлять себе… «І чи всі правильно потім розгадають, теж невідомо», — подумав Синцов, непомітно для себе перейшов від думок про теперішнє до думки про майбутнє. В тому майбутньому займуть своє місце й люди, яких уже не було.

Та хоч їх уже не було, щось, зберігшись від них, переходило в майбутнє. Якась частина їх прижиттєвої сили й морального значення, виявляється, не вмерла разом з ними, а все ще існувала і впливала оце тепер на думки Синцова про його власне майбутнє і про майбутнє взагалі, про те, що після війни все має бути добре й справедливо.

І, навпаки, все, що бентежило його душу на початку війни, всього цього після війни не повинно бути й не буде.

Твердо вірив у це. І частиною цієї віри в майбутнє була невмируща віра в померлу людину — в Серпіліна.

Усі троє, як і раніше, мовчали. Ільїн налив собі ще півкухля чаю.

— Перейшов на чай, — кивнув на Ільїна Завалишин. — Допив тиждень тому весь свій компот.

Та Ільїн нічого не відповів. Не мав настрою жартувати.

— Товаришу підполковник, — гукнув здалеку Дудкін, — біля телефону комбат два, просить особисто вас.

Ільїн пішов до телефону. Було чути, як він каже:

— Ясно. Мені все ясно.

Його тихий голос долинав так чітко, що через це раптом з особливою силою відчулась тиша. Ніде, навіть далеко, не стріляли.

Уперше за багато часу Синцову раптом здалося, що він колись ще напише про цю війну. Сам напише. Навіть невідомо, що наштовхнуло на ці думки, може, те, що зустрів сьогодні в полку кореспондента з армійської газети, котрий приїхав невдовзі після бою і, мабуть, ще й зараз десь у темряві ходив і розпитував людей, як вони воювали…

У чорноті ночі, над лісом, там, де вдень був бій, злетівши в небо, спалахнула далека сліпучо-біла освітлювальна ракета. Спалахнула, як і в ту першу для нього ніч війни біля Мінського шосе. Тоді вона висіла просто над Синцовим, тримаючи його розпластаним на землі під своїм млосним білим світлом. А тепер горіла вдалині, над лісом, над загиблими німцями. Та все одно в цьому її далекому горінні було й тепер щось млосне, що нагадувало про всю довжину шляху звідти, з сорок першого, сюди — в сорок четвертий…

Синцов дивився вдалину, на ту ракету доти, поки вона не згасла, відгорівши свій млосний термін.

— Якщо німці пустили — не зрозуміло навіщо, — сказав Завалишин. — Скоріше хтось із наших пальнув трофейною…

Ільїн повернувся, але до столу не сів, од збудження був весь мов на гвинтах.

— Курнаков доповідає, що його посилена розвідка, пройшовши півтора кілометра, зустрілася з передовими частинами шістдесят сьомого корпусу. Прочесали ліс і ввійшли зуб у зуб. Виходить — кінець! Німців у котлі більше немає. А ми були на фронті — опинились у тилу. В останній день з останнім котлом закінчили. Знов, як у Сталінграді! Не чув перед від’їздом там у вас, в оперативному відділі, хоч би краєм вуха, куди нас далі думають?

— Не чув, — сказав Синцов. — Про такі речі в оперативному відділі вголос не думають…

Багато людей ставили собі те саме запитання, яке Ільїн поставив Синцову. Ставили, та поки що не могли відповісти. Тільки двоє в усій армії — Бойко і Захаров, що поверталися цієї ночі зі штабу фронту, — вже знали відповідь.

Батюк викликав їх, щоб повідомити: після ліквідації котла армію перекидають на сусідній фронт. На перекидання дається дуже мало часу, дорога кожна година, тому й викликав уночі, а не вранці. Віддавати свою армію, та ще ту, якою колись сам командував, у інший фронт Батюкові було шкода, і він так прямо й сказав про це, висловився навіть: «У чужий фронт».

Провівши нову розмежувальну лінію між фронтами, йому замість узятої давали іншу армію. Але Батюк, звичайно, хотів би й іншу одержати і цієї не віддавати.

Прощаючись, сказав:

— Тут у мене показали себе добре. Побачимо, як покажете там, у сусіда.

Не втримався від цього — ревнував! їхати від Батюка до себе додому було недалеко: дві інші армії, що входили у фронт, наступали вже за Мінськом, і штаб фронту тепер був за сімдесят кілометрів на захід від штабу їхньої армії, що воювала з оточенням у котлі з німцями. Завершення цієї операції останнім часом вважалося — питання днів і годин, і Батюк, хоч і поздоровив на прощання, що довели діло до кінця, особливо на цьому не затримувався. Вся його увага тепер була не там, де добивали котел, а там, де дві його армії йшли далі на захід.

Закінчити закінчили, а особливих поздоровлень не почули» — всміхнувся Захаров, коли вони з Бойком підходили до машин. Їхали кожний своєю.

Захаров наказав водієві їхати за машиною командуючого з інтервалом триста метрів, щоб не ковтати куряви.

Він думав про те саме, про що згадував сьогодні Ільїн серед цієї раптової тиші. Згадав про Сталінград і колишній Донський фронт, про всі сталінградські армії, які примусили тієї зими капітулювати Паулюса. Де вони тепер, після того як пройшли по півтори, по дві тисячі кілометрів від Сталінграда? Про одну вже давно не чути, — схована десь у резерві, а інші — віялом по всіх фронтах: одна армія на Прибалтійському напрямі, дві підходять до кордонів Польщі, дві на півдні, в них попереду — Балкани… А наша звідси, з Білорусії, піде тепер на Литву, а за Литвою — Східна Пруссія…

Перекидання на новий напрям — річ трудомістка, роботи буде багато. Зранку Бойко почне вганяти в піт і штаб армії, і штаб тилу! Ще перед тим, як вирушити назад, подзвонив Артем’єву, щоб завтра на сьому ранку викликав усіх, кого треба.

Захаров стримував себе від марних порівнянь. При твердому характері Бойка охочих порівнювати його з Серпіліним і так вистачає. Та справі такі порівняння мало допомагають.

Для політпрацівника важливіше інше: постаратися зрозуміти людину і, зрозумівши, піти назустріч доброму в ній і стати наперекір поганому. Особливо поганого, чому треба ставати наперекір, у нового командуючого немає.

Але надто офіційний, надто сухий з людьми. А коли людина владна, то її сухість одразу впадає у вічі, а її справедливість залишається в тіні. А добре в Бойкові те, що він живе тільки ділом, і ніхто не може догодити йому нічим, крім добре зробленого діла, і ніякі привхідні обставини не можуть схилити його до людини чи відштовхнути — тільки діло! Тим, у кого діло займає стільки ж місця в житті, скільки в самого Бойка, працювати з ним можна. А тим, у кого менше, важко.

Справи в Бойка йдуть добре, не гірше, ніж за Серпіліна. І це говорить не тільки на користь Бойка, а й на користь Серпіліна. Добре керує людьми і ділом не той, після чийого відходу все одразу розвалюється, а той, після відходу якого все залишається, як було. Тільки дурні думають навпаки!

В’їжджаючи в село, де тепер розташувався КП армії, наздогнав віліса командуючого. Бойко нетерпляче ходив туди й сюди коло нього.

— Чекаю на вас. На цілих п’ять хвилин відстали, — сказав він Захарову. — Хотів вас запитати: чаю поп’ємо? У мене.

Запрошення було незвичайне. Вечеряли разом у їдальні Військової ради, а чи п’є Бойко проти ночі чай, чи не п’є, Захаров навіть і не знав. Та коли вже кличе, погодився.

А як зайшли в хату, чаю пити не стали. Бойко дістав пляшку коньяку, дві склянки, мовчки відкоркував пляшку, налив коньяку Захарову і собі й підвівся за столом на весь свій зріст.

— Пом’янемо Федора Федоровича. Сьогодні з останнім пострілом завершили його операцію.

Бойко одним духом випив коньяк, сів, відкинувся на стільці, і з незвично схвильованого виразу його обличчя Захаров зрозумів, що річ не просто в тому, що він віддає належне Серпіліну, а ще й у тому, що сьогодні закінчив доробляти розпочате іншим і від цього дня далі все буде вже його. За операції, які в них попереду, відповідатиме вже він — від початку й до кінця. Сказавши про Серпіліна, натиснув на слово «його»! «Його операція!» А про наступну подумав: «Моя!»

Зачекавши, поки Захаров доп’є, Бойко потягнувся довгою рукою до портфеля, що стояв біля стіни на підлозі, дістав з нього конверта, а з конверта — аркуш карти-п’ятисотки, за якою воюють командири полків та комбати, — на столі в командуючого армією вона рідкісна гостя. На обрізі карти стояв гриф: «Аркуш 29/31. Домачево. Держкордон».

Захаров подивився на цей аркуш-п’ятисотку з грифом «Домачево» і без пояснень зрозумів, що Бойко починав воювати за цим квадратом карти. Де починав війну Бойко, виконуючи обов’язки командира полку, Захаров знав і раніше; не знав тільки, що возить за собою всю п’ятисотку.

Показавши Захарову карту, Бойко знову сховав її в конверт і поклав у портфель. І тільки після цього сказав:

— Поки воювали тут, на Мінському напрямі, вважав, що потраплю на цей квадрат. А тепер уже не знадобиться! Коли переходимо — в розпорядження сусіда праворуч, напрям буде на Східну Пруссію, іншого не передбачаю. За вчорашнім зведенням, лишилося до неї сто сорок кілометрів, якщо прямо.

— На півдні, відчувається, теж скоро почнемо, — мовив Захаров.

— Логіка підказує, що так. Визволення Росії закінчуємо. Далі Європа, — сказав Бойко і защепнув портфель на замки.

Хоч сам був українець і визволяв Білорусію, але сказав про все вкупі, як про Росію, все разом уклав у це одне поняття, як того часу робили й інші російські й неросійські люди, що воювали на всіх фронтах.

Слово «Європа», що його сказав Бойко одразу ж після слова «Росія», навіть якось вразило Захарова, прозвучало незвично. Казали «народи Європи», казали, «там, у Європі». Зовсім недавно це було ще надто далеко, щоб казати отак, як сказав зараз Бойко, — не все, що самі робимо, одразу доходить до власної свідомості! А насправді так воно й є: визволимо себе, почнемо визволяти від фашистів решту Європи. А як же ще? Якими іншими словами сказати про це?

— Чимраз частіше думаю про те, яким буде життя після війни, — мовив Захаров.

— А я поки що не думав, — сказав Бойко. — Немає коли.

— А я думаю, — повторив Захаров. — Коли ніде в цілому світі не стріляють, мабуть, незвично буде, здаватиметься, що настало вічне життя. Особливо в перші дні…

Москва — Гульріпш

1965–1970

Content

Симонов Костянтин Останнє літо

Костянтин Симонов ОСТАННЄ ЛІТО Роман

Розділ перший

Розділ другий

Розділ третій

Розділ четвертий

Розділ п’ятий

Розділ шостий

Розділ сьомий

Розділ восьмий

Розділ дев’ятий

Розділ десятий

Розділ одинадцятий

Розділ дванадцятий

Розділ тринадцятий

Розділ чотирнадцятий

Розділ п'ятнадцятий

Розділ шістнадцятий

Розділ сімнадцятий

Розділ вісімнадцятий

Розділ дев’ятнадцятий

Розділ двадцятий

Розділ двадцять перший

Розділ двадцять другий

Розділ двадцять третій

Розділ двадцять четвертий

Розділ двадцять п’ятий

Розділ двадцять шостий

Розділ двадцять сьомий

Розділ двадцять восьмий