Сахно Анатолій

Соло бунтівного полковника. Вершина

Анатолій Сахно

СОЛО БУНТІВНОГО ПОЛКОВНИКА. ВЕРШИНА

Моїй мамі Марії присвячую…

Ремарка для прокурора

Не все, що написано в цій книзі, насправді відбувалося. Багато чого в романі автор нафантазував. Навіть збіг із реальними подіями чи іменами людей є цілковитою випадковістю. Але хто заперечить, що такого не могло бути?

Ремарка для читачів

Якщо комусь раптом здасться, що він упізнав у романі власну персону — нехай не квапиться пишатися собою: майже всі герої твору вигадані. Точнісінько так, як і автор не має стосунку до жодного з них.

Хоча, на думку славетного німця Ґете, кожен письменник певною мірою відтворює у власних творах самого себе, часто-густо навіть усупереч своїй волі.

Ремарка для скрупульозних критиків

За всі вади, помилки, стилістичні та смислові ляпи в тексті відповідає автор.

Не секрет, що кожен письменник вважає себе якщо не генієм, то принаймні талановитим. А таким типам на всіх критиків начхати.

У тім, якби всі автори писали геніально, то критики вижерли б з голоду.

ПЕРЕДМОВА

І ще одне знаю я точно: тепер стою я перед останньою вершиною моєю й перед тим, що давно вже було призначено мені. О, на найтяжчий шлях треба буде мені ступити! О, почав я найбільш самотню свою мандрівку!

Але тому, хто подібний до мене, не уникнути цього часу — часу, що говорить так: «Тільки зараз ти ступаєш на шлях величі! Вершина й прірва нині злилися в одне! Ти йдеш своїм шляхом величі: нехай усвідомлення того, що немає більше шляху назад, стане найкращою мужністю твоєю…

…І якщо немає у тебе більше жодної драбини, навчись залазити на власну голову: як по-іншому піднятися тобі нагору?

На голову, а вище — по власному серцю! Віднині й найніжніше в тобі повинно зробитися найтвердішим…

Фрідріх Ніцше «Так говорив Заратустра»

Починалося так…

Восени 1991 року життя у столиці України вирувало політичними пристрастями, мітингами. Нове наступало, прогресивне витісняло старе, звичне, гниле… Ось тільки-но народні депутати у Верховній Раді поки що соціалістичної республіки прийняли Акт проголошення незалежності України. Націонал-демократи, самі ще до кінця не вірячи в раптове щастя, яке звалилося на голову, швиденько проголосували за постанови, що на ділі закріпляли те, що вже сталося.

Народ уголос висловлювався про події, що відбувалися, ГКЧП здох, не народившись, у повітрі літав вислів, який потім став приводом для жартів і кепкувань: «А де ти був 19 серпня 1991 року?» Компартію заборонили, її майно, що залишилося після того, як комсомолята легалізували партійні мільйони в приватні кабаки й магазини, поділили. Над будинком Верховної Ради підняли синьо-жовтий прапор. В ейфорії визвольних перемог мало не розтрощили Комітет державної безпеки, але він вчасно оговтався, перелицювався, назвався Службою національної безпеки і став активно, використовуючи нові іміджмейкерські напрацювання, що невідомо звідки взялися, відхрещуватися від свого історичного попередника, запевняти громадян у прихильності до Його Величності Закону, до нього й тільки до нього.

У лавах української спецслужби поволі вляглися панічні настрої, які було почалися, чекісти готувалися скласти нову присягу на вірність українському народові, брали участь у конкурсі зі створення нових геральдичних фетишів з, безумовно, збереженим щитом і мечем, потроху звикали до обливання їх брудом «абарзєвшими» газетами і десь глибоко в душі, боячись вимовити це навіть пошепки, сподівалися, що бардак цей скоро закінчиться і все повернеться на свої кола.

Але минали роки: один, два три… десять.

Десять років, які дехто вважає втраченими для України. Хоча інші тішаться, мовляв, хоч обійшлося без крові.

Не було крові? Дуже добре! А розвалені села? А розграбовані колгоспні господарства? Розтягнуті навіть цегла й шифер із тваринницьких ферм. А земелька, свята, полита кров’ю українська земелька? Вона ж стала пісною, з неї витягують останні соки. Де рівненько й чорнозем — там панують товстопузі, де пісок чи болота — на тобі, мужицяро! Не хочеш? Так чого ж ти репетуєш, що не розпайовують землю? Бери! Тобі біля села, де родючий чорнозем? А дзуськи!

Хто наступний благодійник України, хто ще не потренувався на розпинанні сірих та вбогих, хто рідну неньку ще не зґвалтував, не віддав у ясир? Є охочі? Є-є-є! Ого, скільки…

Ці перманентні вибори. Кандидати, кандидати, кандидати… З них щонайменше половина повинна б мати жовті довідки з психлікарні. Ех, якби визнати хоч одні вибори недійсними, і всіх цих послати подалі. А хто ж підтягнеться наступний? Знаємо, хто. Такі самі, чи й ще більш жадібні та ненажерливі.

Не було крові… А чи ж не було? А безневинно убієнний Гера Богадзе? Людина, як для масштабів України, маленька. Дехто взагалі вважає, що Гера — нуль, бабій, заробітчанин від журналістики, що хотів у рай в’їхати на хитрощах. Не думаю, що це так; і його все-таки шкода. Не можна чіпати людину. їй дано життя. Просто дано. І забирати його — гріх. І хто відтяв йому голову, вже, вважай, у пеклі…

А тисячі закатаних в асфальт, залитих у бетонні конструкції будинків Києва, Сум, Луганська, Дніпропетровська, зниклих у покинутих шахтах Донбасу? Хто вважає безліч, сотні тисяч жебраків, бідноти — жертвами? Це — не війна, а втрати, як після військових операцій. І вже не одна Курська дуга, не один Сталінград — в історії українського народу. Навколо — велика брехня, брехня на кожному кроці, на кожному сантиметрі паперу, асфальту, в кожному кубічному сантиметрі повітря. Ну і що?

Мовчимо?

Терпимо й мовчимо?

Але ж колись терпець увірветься — і…?

І з’явиться Богдан. Тобто — Богом даний.

І він почне…

КНИГА ПЕРША

Хмари над Карпатами

Річ у тім, що це, мабуть, і діяч, але діяч, що не визначився. Утім, дивно б вимагати в такий час, як наш, від людей ясності. Одне, мабуть, досить безсумнівно: це людина чудна, навіть дивак. Але чудність і дивацтво радше шкодять, ніж надають право на увагу, особливо коли усі прагнуть до того, щоб об'єднати частковості й знайти хоч щось путнє для всіх у загальній нетямі. Дивак же в більшості випадків частковість і узагальнення. Чи не так?

Ось якщо ви не погодитеся з цією останньою тезою і відповісте: «Не так» або «Не завжди так», то я, мабуть, і підбадьорюся духом щодо значення героя мого Олексія Федоровича. Тому що не тільки дивак «не завжди» частковість і узагальнення, а навпаки, буває так, що саме він, мабуть, і носить у собі іноді серцевину цілого, а інші люди його епохи — усі, яким-небудь напливним вітром, на певний час чомусь від нього відірвалися…

Ф. М.Достоєвський «Брати Карамазови»

Глава перша

Комсомол живий і діє

1

Теплого вересневого дня першого року нового тисячоліття селом Вороньки, що за три десятки кілометрів від Києва, одна за одною на великій швидкості промчали круті іномарки.

Велике українське село, жителі якого звикли спостерігати за тим, як тихими літніми вечорами правічне сонце сідає за очерети мальовничих заводей Дніпра, нині позбавлене цього чудового видовища. Бо на околиці села, за яку завжди й ховалася розплавлена куля, наче казкові палаци, виросли височезні будинки, огороджені гранітними мурами, оторочені металевими піками й різними мистецьки зробленими кованими візерунками.

Біля одного з них кавалькада з «Мерседесів», ВМW, «Лексусів» і «Ауді» зупинилася. У відчинені ворота в’їхали по черзі спочатку чорний «Мерс» хазяїна Донбасу Віктора Романовича Клютова, а потім уже респектабельні й статечні авто інших поважних людей.

На подвір’я — просторе, чудово оформлене чорною бруківкою впереміш із газонами з густою охайно стриженою травою — зустрічати гостей вийшов сам хазяїн палацу. Микола Якович Назаров, у недалекому минулому віце-прем’єр, а нині простий народний депутат, кожному, хто вилазив з автомобіля й підходив до нього, дружньо тиснув руку, обіймав, говорив кілька слів і запрошував до будинку.

У великій залі, де зібралися гості, стояло кілька столів, зсунутих один до одного так, що утворилося півколо. Присутніх розсадили по один бік загального столу: кожен із них міг одночасно бачити всіх і в разі потреби вільно спілкуватися. У центрі — Віктор Клютов, Микола Назаров та нафтогазовий магнат Юрій Володимирович Бойченко. Решта гостей, яких налічувалося з десяток, розмістилася довільно, або, точніше, за інтересами. І хоча багатьом із присутніх, які не бачилися давненько, було про що поговорити, усі мовчки чекали. Бо знали — зібрали їх сьогодні не лише посидіти за багатим столом і погомоніти. Тут і зараз вирішуватиметься щось серйозне і таке, чого відкладати в довгу шухляду аж ніяк не можна.

— Дорогі гості, — Микола Якович Назаров, шістдесятилітній сухорлявий чоловік, підвівся, — знаю, що дехто з вас подолав не одну сотню кілометрів, доки добрався сюди. Та й узагалі — уже час вечеряти. Усе це ми в обов’язковому порядку зробимо: і по чарці вип’ємо, і гарно закусимо. Але нині справа вимагає тверезого розуму й доброї пам’яті. — Назаров обвів присутніх цупким поглядом, наче ще раз хотів пересвідчитися в тому, чи всі з них гідні почути те, що нині має тут прозвучати. — Говоритиме всіма нами глибоко шанований Віктор Романович Клютов.

Середнього зросту чоловік років сорока п’яти із блондинистою й навіть трішки рудуватою густою шевелюрою, що сидів біля Назарова, подивився в бік людини, яку всі присутні добре

знали. Керівник внутрішньої служби безпеки відомого в Україні й за її межами бізнесмена Клютова і за сумісництвом його особистий охоронець Валентин Кувалдін, якого позаочі небезпідставно всі називали «Кувалда», розумів свого шефа без слів. Він жестом показав на двері, і вся обслуга вмить щезла. У залі залишилися тільки ті, які сиділи за столом. Біля дверей з очужілим поглядом, наче те, що відбувається в приміщенні, зовсім його не стосується, стояв Кувалдін.

Клютов, не підводячись і не дивлячись на присутніх, наче звертаючись до когось невідомого, повільно заговорив…

2

— Ми знаємо одне одного давно, майже всі присутні пройшли ту саму школу життя — райком-обком комсомолу, різні посади в партійних органах. Зрештою, доля підкидала нам ті самі випробовування й після того, як Україна стала самостійною. Ми не розгубилися, досвід роботи з масами дав нам можливість посісти свою нішу в суспільстві, змінив наші підходи не лише до понять дружби і комсомольської взаємовиручки, а й сприяв тому, що ми тепер впливаємо на сам хід історії розвитку нашої рідної України. І хай там що кажуть про наші статки, оббріхують і звинувачують у не зовсім законних методах ведення бізнесу, ми з вами прекрасно розуміємо, що на нас лежить величезна відповідальність перед українським народом, перед Українською державою за їхнє й наше майбутнє. Кожен, хто сидить у цій залі, не менший патріот, ніж ті, хто бігає вулицями з жовто-синіми прапорами і де треба й не треба репетує «Ще не вмерла в Україні…». Ми свій патріотизм виявляємо в розбудові економіки, у зведенні нових підприємств, стадіонів, культурних центрів, у створенні нових робочих місць.

З усього видно, що час нашого благодійника й захисника закінчується. І хоча Конституцію можна змінити і спробувати залишити нашого улюбленого Президента ще на один строк, це не гарантія того, що так вийде. Під час правління нинішнього, як ми звикли називати його, Тата нам удалося багато чого зробити і для свого бізнесу. Але так складаються обставини, що накопиченому нами капіталу нині загрожує небезпека. Тому треба зробити все, щоб після Тата до влади прийшла наша людина. Майбутній Президент України повинен розуміти наші проблеми й допомагати нам у їх розв’язанні. Але найголовніше, що має робити новий Президент, це завжди пам'ятати, хто його привів до влади. Треба поставити таку людину, яка цілком була б Підконтрольна нам, присутнім тут. Нас рівно тринадцять. Це найсильніші, найуспішніші в Україні люди. Нам під силу будь-які завдання, якщо не заважатимуть різного роду «дерьмократи».

Я думаю, що не треба попереджати про необхідність тримати у глибокій таємниці все, що тут сьогодні, та й надалі буде сказано чи зроблено. У нас достатньо сил і можливостей, щоб проконтролювати цей процес. Це — не погроза. Це — реальність. Не можна забувати ні на мить, що не лише ми такі розумні. В Україні знайдеться ще Принаймні кілька груп, які не відмовлять собі в задоволенні Поламати нам хатку, яку ми прагнемо збудувати. Наше ж завдання — розтрощити всі їхні пісочниці, чого б це нам не коштувало

Ми починаємо не з чистого аркуша. Дещо вже зроблено. Я б навіть сказав — зроблено вже немало. Ми з Миколою Яковичем і Юрієм Володимировичем порадилися й уже визначилися, кого будемо пропонувати на посаду нового Президента. Це відома в країні людина, яка вже перебуває у владі, але ще не на такому рівні, щоб можна було пропонувати публічно її кандидатуру на найвищу державну посаду. За той час, що залишився до виборів, ми з вами повинні зробити все, щоб саме ця людина стала новим Президентом України. Хто вона — ви дізнаєтеся пізніше і, маю надію, не будете проти цієї кандидатури. А зараз слово скаже шановний Юрій Володимирович.

Бойченко, на відміну від Клютова, підвівся. Присутні знали, що ці двоє людей із задоволенням перегризли б одне одному горлянки, але всі також знали правила гри під назвою «спільний бізнес» І розуміли, що обопільні інтереси зобов'язують цих правил дотримуватися. Сьогодні в цій компанії найбагатших людей в Україні сильніший і впливовіший Клютов, завтра може стати Бойченко, Назаров чи хтось інший із тих, які сидять за столом у великій красивій залі. Але нині встає все-таки Бойченко.

— Товариші, Віктор Романович усе чітко і зрозуміло пояснив. Упевнений, що всі підтримають ці, прямо скажу, грандіозні плани. Але ми прекрасно розуміємо, що для їх втілення потрібні чималі гроші. Ми люди небідні, й я навіть не сумніваюся в тому, що пожертви наші будуть адекватні тим потребам, які виникнуть під час нашої боротьби. А що це буде боротьба не на життя, а на смерть, розуміє кожен із нас. Тому ми склали список, хто яку суму повинен перерахувати на вказаний ось тут рахунок. Хто не погодиться з визначеними цифрами, прошу безпосередньо звертатися до Віктора Романовича…

З

Коли «великий збір» хазяїв життя закінчився, усе було «обтерто» й «обкашляно», й гості роз’їхалися, у маєтку Назарова окрім хазяїна залишилися Клютов і Бойченко. Саме ці люди й визначають, хто чим повинен займатися, розробляють стратегію і тактику боротьби, яку вони мають не лише витримати, а в якій обов’язково повинні перемогти. Саме ця трійця найкраще уявляла реалії подальшого розвитку української політики й економіки, а головне — чітко розуміла перспективи свого майбутнього в разі поразки. Перспективи, що чекають в Україні кожного, хто програє в цій боротьбі. Тобто питання завжди стоїть так: або ти перемагаєш і отримуєш усе, або тебе просто знищують. Знищують твій бізнес, знищують твоє політичне майбутнє, іноді не залишаючи тобі навіть найголовнішого в твоєму житті — самого життя.

В Україні 1990-х років серед заможних людей, особливо серед дуже заможних, було модним усі важливі й таємні справи обговорювати в лазнях чи саунах. У Назарова була мало не найрозкішніша сауна на всю країну. Особиста охорона олігарха ретельно слідкувала за тим, щоб, не дай Боже, хтось зі сторонніх не потрапив у приміщення й не поставив там якихось «жучків». Натомість лише сам Назаров і ще кілька осіб з його власної служби безпеки знали, що сауна обладнана апаратурою, яка дає змогу і підслуховувати, і підглядати, і записувати все, що в ній відбувається. І не тільки в ній. Такою апаратурою нашпиговані майже всі приміщення будинку.

— Прекрасний парок, — Клютов налив у склянку квасу, який виготовляли в маєтку Назарова домашні куховари, випив залпом до дна. — Тепер можна й поговорити. Юрку, розкажи нам з Миколою Яковичем, як там справи з нашими колишніми опонентами, а тепер, як нині модно говорити, «запеклими друзями».

Бойченко був не лише ровесником і земляком Клютова. Вони пов’язані один з одним ще з часів першого поділу власності в Україні, коли на початку 1990-х провели ваучеризацію державного майна. Тоді в Донбасі йшла справжня війна між бандитськими угрупованнями за сфери впливу і засоби отримання прибутків. Якби Клютов і Бойченко вчасно не зрозуміли, що, тільки об’єднавши зусилля, можна вийти переможцями в тій кривавій бойні, яку вчинили колишні комсомолята і справжні донедавна урки, то навряд чи хтось із них тепер сидів би отут і бавився після крутої пари духмяним кваском.

— Як вам, шановні мої друзі, уже відомо, нам вдалося взяти під своє крило потужну організацію, яка спочатку діяла самостійно й куди входили колишні кадебісти, в основному — вихідці зі східних областей. Там з десяток відомих вам генералів і кілька полковників. Спочатку вони створили були громадську організацію, начебто для «надання допомоги правоохоронним органам у боротьбі за державну безпеку». У ній було чимало технарів — колишніх отушників, тобто працівників оперативно-технічного управління, які потрапили під скорочення або яких вигнали при зміні влади.

— В ОТУ завжди набирали хлопців тямущих, які добряче знаються на техніці, — вставив Микола Якович.

— Так ось, — вів далі Бойченко, навіть не повернувши в бік Назарова голови, — коли нам стало відомо через своїх людей у цій організації, так би мовити, «з надання допомоги органам» про те, що вони намагаються закупити в Італії та в інших країнах спеціальну техніку для негласного контролю, ми й вирішили прибрати всю групу гебістів до своїх рук. Вони, звичайно, бундючилися, намагалися диктувати нам свої умови, але гроші зробили свою справу. Зараз ця група цілком під нашим контролем.

Як з’ясувалось уже пізніше з приватних розмов, мета створення їхньої організації — привести до влади свою людину, бажано б колишнього кадебешника. Ну, ми їм, звичайно ж, пообіцяли, що в разі перемоги на наступних президентських виборах нашої людини найсолідніші з них займуть впливові посади у виконавчій структурі влади або стануть депутатами Верховної Ради. Як і слід було чекати, генерали повелися на наші обіцянки. Єдине, що їх нині найбільше турбує, то це те, щоб ніхто не дізнався про наші спільні контакти. Для них ми хто? Олігархи, глитаї. Грошики брати у нас — це за щастя. А ось публічно спілкуватися — ні, ви що, це ж бандити, як можна?!

Ми, звичайно, дали їм чималі гроші на солідну апаратуру. Тепер уже наші технарі нею обснували весь Київ, усю Україну. Прослуховується і пишеться на цифру все і вся. Ми ведемо тотальне спостереження за всіма нашими суперниками й ворогами, у тому числі — за правоохоронними органами. Благо, всю систему есбеушну, та й міліцейську ці хлопці знають, як свої п’ять пальців. Нам потрапляє дуже цікава інформація, зокрема й про Президента.

Усе було б добре, якби не одне «але». Виявилося, що не всі есбеушники продаються. Є серед них пришелепкуваті, які досі вірять у справедливість, закон і службовий обов’язок.

— Юро, ти закінчений песиміст, — Клютов узяв з тарілки велику чорну маслину. — Продаються всі. Тільки в кожного своя ціна.

— Звичайно, тобі, Вікторе Романовичу, видніше. Але мені достеменно відомо, що один такий ненормальний у нинішньому СБУ є. І саме він нам добряче псує життя.

— Хто такий? — Клютов роздратовано зиркнув чомусь у бік Назарова, наче саме Микола Якович винен у тому, що на світі віднайшлася людина, яку не можна купити.

— Ми всі його добре знаємо, а ти, Вікторе Романовичу, з ним частенько спілкуєшся. І, думаю, найближчим часом нам усім із цим праведником доведеться мати справу.

4

— Геннадію Миколайовичу, — здоровенний мужицюра під два метри поквапом підвівся зі стільця. — Сюди ж не можна, — ніяково промимрив.

Син Миколи Яковича Назарова — Геннадій — зайшов у кімнату, звідки прослуховуються й записуються всі розмови, що ведуться в кімнатах палацу олігарха. Він упевнено всівся на щойно звільненому стільці, обвів кімнату байдужим поглядом.

— Петре, спустись у двір, знайди там Кувалдіна й передай йому, щоб підготував мою улюблену ВМW. І скажи, що зі мною поїдуть два охоронці — у столиці маю серйозну справу.

Петро Крюк, один із найнадійніших і найбільш здібних охоронців Назарова, вийшов. Геннадій натиснув на клавіатурі комп’ютера кілька клавіш, і на моніторі з’явилася потрібна йому картинка. Геннадій крутнув регулятор звуку, й у кімнаті зазвучав голос Юрія Бойченка.

— Генерал-лейтенант Володимир Дмитрович Шершун, заступник голови Служби безпеки України і за сумісництвом — начальник департаменту. Шершун — куратор підрозділів, що борються з організованою злочинністю та корупцією у найвищих ешелонах влади. Це у них нині так називається.

Можливо, Шершун є одним із небагатьох дурників, які щиро вірять у те, що злочинність можна перемогти. Адже давно серед есбеушників, та й в інших державних структурах популярним вважається вислів «Корупцію перемогти неможливо. Її можна лише очолити». І дехто з керівного складу СБУ, МВС це й робить. їм, щоправда, здається, що це вони банкують. Насправді ми можемо купити будь-кого, хто стає на нашому шляху. Здається, в Україні ще ніколи не було таких сприятливих умов для нашого бізнесу.

Шершун же — виняток. Його принциповість просто дивує. Ми намагалися вмовляти, залякувати, купити. Не діє. Нам також відомо, що він підтримує дружні стосунки з таким самим ненормальним, як і сам, полковником Богданом Зорієм. Але той — дрібнота. Не думаю, що з ним виникнуть проблеми, якщо він залишиться без такого прикриття, як генерал Шершун.

— Що пропонуєш робити? — спокійно запитав Клютов.

— Та що з ним панькатися! — викрикнув Назаров. — Не таких обламували. Пошлемо слідом за Бражником до праотців — нехай там повоюють між собою: колишній хазяїн Донбасу і борець із оргзлочинністю. Бражник теж колись вірив у свою невразливість. І не може бути, щоб у цього есбеушного Ахіллеса не знайшлося вразливого місця.

— Не кип’ятися, Миколо Яковичу, не кип’ятися, — Клютов навіть не повернув голови до Назарова. — Юро, я запитав, що пропонуєш робити?

— Та вимальовується одна ідейка. Річ у тому, що в Шершуна є син, який навчається в академії СБУ. Подейкують, такий само праведник, як і батько. Але молодість є молодість. Як то кажуть, хто не був дурнем, той не був молодим. Можна спробувати вдарити по Шершуну з того боку, з якого він не очікує.

«Так он воно що турбує цих дядів! Точніше — хто турбує. Але, шановні дяді, щось мені не дуже подобається, як ви розмовляєте з моїм татком. Не поважаєте його, чи що?» — Геннадій дивився на монітор комп’ютера і вже не слухав, про що говорила трійця в кімнаті відпочинку. У нього визрів план. Свій план. Він, здається, знає, що треба робити, як допомогти батькові. І ці нахаби ще скажуть їм спасибі — і Миколі Яковичу Назарову, і його синові. Головне, що Геннадій затямив твердо: в досягненні мети — добратися до вершини влади — цим людям, котрі тепер розмовляють за столом, заважає Шершун. І доки вони складають план компрометації генерала, цим займеться син одного з них. І нехай вони тоді щось скажуть проти Назарових!

А у сусідній кімнаті на подібний монітор, на якому було видно, як Геннадій підслуховував розмову олігархів, дивився охоронець Петро Крюк. Він не міг знати того, про що думав Геннадій. Але він усе чув, про що гомоніли в сауні.

5

Щойно Володька минув контрольний пункт Академії Служби безпеки України й вийшов на вулицю Трутенка, потрапив у обійми високого стрункого юнака років двадцяти-двадцяти двох. Модняча легка курточка, дорогі джинси й модельні кросівки безумовно свідчили не лише про неабиякий смак молодика, а й указували на значні його (чи його батьків) статки.

— Вованчику! — бадьоро прокричав майже на вухо хлопцеві молодик. — Так можна довчитися до галюників. А їх можна отримати простішим і значно приємнішим способом.

— Привіт, Гено, — Володька не приховував того, що не зовсім поділяє радість цієї зустрічі. — Семінари, лекції, та й випуск незабаром, ніколи байдикувати.

— Так і я ж про це, — не вгавав Генка Назаров. — Щоб іще з більшою наснагою знову і знову брати штурмом гранітні мури науки, та ще такої серйозної, як чекістська, треба хоч іноді давати організмові, особливо голові, справжній відпочинок.

«Чого він до мене причепився? Я ж його минулого разу майже прямим текстом послав далі, ніж під три чорти». А в самого десь підсвідомо щось заворушилося в голові, якийсь чужий голос наче шепотів йому: «Не посилай під три чорти, не посилай. Будь толерантнішим. Можливо, ця людина хоче тобі допомогти». У голові за мить пронеслося все, що трапилося з ним протягом останнього часу.

Володька згадав, як тиждень тому вони з приятелем і однокурсником Сашком Новінським, випивши по кілька пляшок пива, забрели на дискотеку, з якої, потершись стегнами з якимись випадковими малолітніми шльондрами, хотіли було гайнути до своєї рідної общаги: наступного дня планувався виїзд їхньої групи на спортивне орієнтування в ліси під Броварами. Тут і підійшли до курсантів академії СБУ двоє молодиків і, відрекомендувавшись Геною й Артуром, запропонували відтягнутися по-справжньому.

Володька знав, що це означає. В Академії були свої шнирі, що підторговували травичкою й «веселими» пігулками, але це його мало цікавило — у нього своя життєва мета, тож до навчання він ставився серйозно й «баловства» не сприймав.

Володька тоді так і сказав: хлопці, йдіть своєю дорогою, ми ж підемо своєю. Але тут підійшла дівчина і, простягнувши руку, милим і ніжним голосочком промовила: «Анжела».

Після знайомства Володька Шершун і Сашко Новінський погодилися випити з Анжелою, Гєною й Артуром ще по пляшці пива. Далі все було, як у тумані. Останнє, що пам’ятав Володька, це красиве до запаморочення обличчя Анжели.

6

Очуняв Володька в гуртожитку на своєму ліжку. Навпроти сидів Сашко Новінський. Голова у Володьки тріщала, все тіло ломило, викручувало руки-ноги. Він спробував підвестися, але його відразу ж знудило, і тільки завдяки спритно підставленому Новінським пластмасовому відерцю Володька не забруднив свого курсантського ліжка. Себе ж він, з усього було видно, зганьбив.

— Що зі мною? — Володька знову ліг. — Сашко, що трапилося? Ми ж із тобою так гарно сиділи, пили пиво. Де Анжела, хлопці?

— Я, правду кажучи, можу розповісти лише те, що сам пам’ятаю, — Новінський винувато подивився на друга. — Того вечора, точніше, тієї ночі я прокинувся від холоду. Розплющую очі — лежу в якихось кущах, навкруги темінь, голова болить. Словом, нічого не можу зрозуміти. Ледве підвівся, виліз із кущів, точніше — з бур’янів. Виявилося — лежав я майже навпроти нашої Академії, ближче до військової частини. Поплентався до прохідної. Добре, що чергували Миколка Мальченко і ще кілька наших хлопців. Вони мене майже принесли в нашу кімнату, поклали на ліжко. Я й почав згадувати, що трапилося. Так нічого й не згадавши, заснув. І, як потім виявилося, проспав аж до ночі. Прокинувся, сходив у туалет і знову заснув. Лише наступного ранку я почав трішки щось пригадувати. Згадав, як ми з тобою пили в барі пиво, згадав Артура, Генку, Анжелу. Тільки не міг згадати одного: де подівся ти. А тут зайшов начальник курсу Плотенко, почав ставити запитання, на які я, звичайно, нічого по суті відповісти не міг. Потім мене повели в медпункт, брали якісь аналізи, щось іще запитували, зокрема й про тебе, потім зробили якийсь укол, і я знову заснув. Прокидаюся — на стільці біля ліжка сидить мій батя, зрадів, що я очуняв, і знову почалися «допити». Але мені вже полегшало, і я попросився, щоб мене забрали на кілька днів додому.

Удома я все розповів батьку. Він же в мене, як і твій, теж генерал, тільки працює в Податковій інспекції, чи як там вона тепер називається. Потім він викликав кількох своїх співробітників, і ми подалися шукати тебе. І оце знайшли.

— Де? — ледве вимовив Володька.

— Ти спав у одному ліжку з Анжелою в неї вдома. Точніше, в квартирі, яку знімають їй родаки. Вона сказала, що нічого не пам’ятає, як ви до неї потрапили, але, мені здається, вона брехала, бо була зовсім не заспаною і взагалі — вигляд у неї був значно бадьоріший, ніж у тебе.

— Що було потім? — Володька ставив запитання, але видно було, як йому тяжко говорити, здавалося, він думає зовсім не про те, про що питає.

— Ми з батьком привезли тебе сюди, ти відразу заснув, а батько владнав усе з керівництвом курсу. Плотенко пообіцяв не повідомляти не тільки твоїм, а й ректору. Його можна зрозуміти: Сіденко по голівці не погладить. Суворий мужик, ти ж знаєш. І ось ти нарешті прокинувся, і ми з тобою говоримо…

Сашко хотів ще щось сказати, але вагався. Потім узяв руку Володьки і якось несміло й тихо запитав:

— Володю, тобі погано?

— Дуже погано. Дуже. Я навіть не знаю, як тобі пояснити мій стан. Зі мною такого раніше ніколи не було.

— Подивися на свою руку, — Сашко засукав сорочку на лівиці друга й підніс її ближче до очей Володьки.

— Що це? — Володька круглими очима дивився на темні гематоми навколо вен на згині руки.

— Ці падлюки кололи тобі наркотики…

7

У голові Володьки ці картини промайнули, як одна мить. Перед ним зараз людина, що стала винуватцем мук не лише його тіла. Цього хлопця ще кілька секунд тому Володька Шершун ладен був розірвати на сотні шматків, перегризти йому

горлянку, зрештою — хоча б натовкти пику. А підсвідомість шепотіла: «Генка може зробити так, що тобі знову буде солодко-солодко. Ти знову можеш відчути блаженство несамовитого польоту, неймовірного спокою й рівноваги, умиротворення всіх суперечностей між душею і тілом. Не проганяй його зараз. Відчуй цю солодку блаженну мить ще раз, і все. Раз. Один тільки раз, а потім — усе до єдрені фені. Ніколи більше. Ніколи. Лише один раз».

— Ну, то що? — Генка єхидно мружився, наче наперед знав, що буде далі.

— Їдьмо.

— Ну, то це інша річ. А то «іди к бісу, іди к бісу!».

— Я так говорив? — Володька захвилювався.

— Та не сци, я пожартував. Просто у тебе був такий вигляд, наче ти хотів заїхати мені в морду.

Глава друга

Замах на олігарха

1

До чого тут дощ? До чого тут вітер і майже мінусова температура за вікном? Чи й справді — мінусова? Цього не може бути: ще тільки початок осені, й прохолодні дні змінюються аж надто спекотними, як улітку. Коли тебе будять у таку погоду опівночі, ти, без варіантів, уже злий і небезпечний. Навіть якщо це зробив близький приятель і майже колега Петро Симко. Він хоч і мент, але нормальний хлопець. Таких би побільше емвеесникам, та й іншим силовикам не завадило б. Двадцять років у карному розшуку — не жарт. Побитий, порізаний, стріляний-перестріляний, а тримається козаком. Ні залякування, ні підкупи на Петра не діють. Хер вам усім, каже Петро — і додає руками красномовний жест.

Якби голос Петра прозвучав не в телефонній слухавці, а біля ліжка Богдана, цей міліціянт отримав би у вухо. Сто процентів. Однак тривожний голос підполковника не налаштовував на лайку.

— Спиш, Богдане, а тут таке робиться! Я не встиг роздягтися вдома, лише боти в коридорі скинув — черговий управління на дроті: зателефонував незнайомець і повідомив, що в парку Рильського біля кафе «Голосіївська казка» лежить якийсь мужик, можливо, мертвий.

— Він що, не міг визначити, живий той мужик чи мертвий? Йолоп, — пробурчав Богдан.

— Як я зрозумів зі слів чергового, той, хто телефонував, зразу повісив трубу. Здається, не дуже хотів спілкуватися. Ну, після маленької серії моїх непарламентських висловів і кількох лагідних фраз на кшталт «наволоч ти така!» з уст моєї коханої Віруні я помчав до Рильського. Хоч і пізній час, там уже були наші слідаки та кілька солопіїв.

— І тут тобі стало зрозуміло, що серед них немає твого давнього кореша, ти заскучав і вирішив мене туди запросити. Для компанії. Спасиба, дарагой! — Богдан промовив останні слова з кавказьким акцентом. — Ти мені рідніший, ніж двоюрідна сестра.

— Не блазнюй — не до жартів. Тип лежав майже на видноті, дивно, що його ніхто не помічав раніше, аж поки той мужик, що телефонував, його не побачив. Можливо, тому, що падав дощ, і відвідувачі кафе не виходили на вулицю. Та й людей у парку в такий час немає. За попередніми даними експертів, пролежав він там не менш як годину.

— І з’ясувалося, що той нещасний перепив і захлинувся власного блювотиною? Чи чому він віддав Богу душу?

— У тому-то й річ, що не віддав.

— Не зрозумів?

— Він був живий. І, мабуть, живий досі. Але, здається, краще б він помер.

— Що ти верзеш?

— Коли слідчі навели прожектор і я його побачив, мені здалося, що він випав з барабана бетономішалки: усе тіло понівечене, в синцях. Видно, його довго й методично обробляли, можливо, катували. Хоча, на перший погляд, однієї такої рани було б досить, щоб померти. Та побачиш сам.

— З якого дива я маю на нього дивитися?

— Бо той один, що зараз лежить у реанімаційному відділенні Жовтневої лікарні, не хто інший, як…

— Папа Римський або інопланетянин, — перебив приятеля Богдан, — і його треба терміново допитати на предмет можливої спроби проникнення до наших українських державних секретів. Так навіть у цьому випадку — не до мене. Є у нас контррозвідка, їй буде як подарунок, бо ж більшість її співробітників не бачила шпигуна в очі.

— Бо той, хто, можливо, зараз помирає в муках, — Петро наче не звернув уваги на репліку Богдана, — народний депутат і за сумісництвом один із найбагатших українських олігархів, Микола Якович Назаров. Чи не по твоїй лінії такі сюрпризи?

Богдан Данилович Зорій чомусь не здивувався. І не тому, що до пуття ще не прокинувся, а через те, що подібне в Україні 90-х XX століття не було рідкістю. Навіть люди такого польоту частенько страждали від собі подібних. Кожний усіляко намагався впливати на політику й бізнес. «Розбори» на предмет, хто крутіший і впливовіший, починалися на сторінках купленої та продажної преси, заангажованого телебачення і закінчувалися фірмовими контрольними пострілами у скроню професійних кілерів, котрих в Україні розвелося, як собак.

— Гаразд, зараз їду. Почекай мене внизу, біля входу в лікарню, щоб я там не блукав на цьому мерзенному дощі.

2

— Слухаю вас, — голос чергового по Службі безпеки України був буденно-сонним. — Ні, Богдане Даниловичу, інформації щодо інциденту, про який ви кажете, в черговій частині ще немає. Зараз з’ясую в міліції і поінформую вас.

— Повідомте голові та скажіть, що я виїжджаю на місце події, точніше — у лікарню. І пришліть мені терміново чергову машину.

— Пане полковнику! Чергова поїхала в Кончу-Заспу забирати наряд охорони.

— А де автомобіль, що завжди забирав прапорщиків?

— Теж там. Сьогодні ж… — черговий зам’явся. — Там же, так би мовити, проводиться «захід».

— От чорт!

Богдан Данилович зрозумів, що їхати доведеться на таксі. Благо, цього добра в Києві — з горою. Він знав, що «захід» у Кончі-Заспі — це чергова пиятика з приводу якогось присвоєння звання чи призначення на посаду.

Заміська база відпочинку під Києвом була однією з небагатьох віддушин у житті офіцерів СБУ, де без особливого контролю й зайвої опіки з боку підрозділу внутрішньої безпеки й кадрового апарату дозволялося розслабитися без ризику потрапити до витверезника чи встряти в якусь пригоду. І щоб цього не трапилося, розвозили підпилих бійців чергові машини. Така практика виправдана, оскільки не всі могли тримати алкогольний удар, і, траплялося, маючи сильні кулаки й неабиякі здібності до бійок, хлопці потрапляли в неприємні ситуації, нерідко, забувши про кількість випитого, переоцінювали свої можливості.

База відпочинку в Кончі-Заспі для співробітників державної безпеки була побудована на початку 80-х — ще за славнозвісного «Фердинанда». Так називали голову тодішнього українського КДБ Віталія Васильовича Федорчука, котрий залишив по собі слід в Україні не лише як суворий і навіть жорстокий керівник, а ще й тим, що дуже активно розбудовував культурно-спортивну інфраструктуру для співробітників Комітету державної безпеки республіки. Його дивацтва і свого роду самодурство в пам’яті сучасників згодом дещо стерлися, а ось будинки, бази відпочинку, санаторії, чудовий клуб, добротні цегляні адміністративні та житлові споруди стоять і функціонують досі.

П’ятдесятилітній полковник Служби безпеки України Богдан Данилович Зорій їхав на таксі вулицями нічної столиці, що останнім часом ставала дедалі красивішою. Будівництво нових мікрорайонів, реконструкція центральних вулиць, на яких виростали шикарні магазини, що почали модно називатися маркетами-супермаркетами-мінімаркетами. Ресторани, банки, офіси фірм надавали Києву вигляду сучасного, багатого й надійного європейського міста.

Богдан Зорій знав ціну цьому зовнішньому лоску й удаваному спокою. Майже щодня в столиці — десятки вбивств, пограбувань, зґвалтувань. Запеклі аферисти й ділки від підпільного або, як стало модно говорити, тіньового бізнесу прокручували мільйонні оборудки, збагачуючись, вивозячи незліченні капітали в так звані офшорні зони та банки Європи й Америки, не сплачуючи ні копійки до казни держави, яка з кожним роком біднішала й занепадала. У країні тривало стрімке розшарування людей на багатих і бідних. Хто був при владі за радянських часів — партійні боси, профспілкові лідери, міністерські чиновники, комсомолята, про яких казали, що вони п’ють і трахаються, як дорослі, а працюють, як діти, — неймовірно швидко збагатилися за рахунок держави та простих її громадян.

Правоохоронні органи це все споглядали спокійно і робили свої справи з багатозначним виглядом людей шанованих, солідних, непідступних. І непідкупних.

Насправді ж на керівні посади в МВС, СБУ, Генпрокуратуру, податкові органи, митницю поставлено лояльних до влади (а як інакше!) людей, що своєю бездіяльністю і потуранням злочинному грабунку національних багатств України сприяли ослабленню держави й зубожінню більшості її громадян. Така ситуація в країні, яка ще недавно вважалася однією з найбагатших у Європі, не могла довго приховуватися владною верхівкою від своїх громадян, і цілком природно, що в надрах простолюддя зріло невдоволення. Серед людей, яких у цивілізованому світі прийнято називати розумом нації (технічної і творчої інтелігенції), а також з-поміж бізнесменів середньої руки, що тяжко працювали й ледве зводили кінці з кінцями, з’являлося дедалі більше тих, хто розумів, що так далі жити не можна, й готовий був до радикальних дій.

Полковник Служби безпеки України Богдан Зорій усе це знає і розуміє як ніхто інший, бо його робота пов’язана саме з тими процесами, що нині відбуваються в державі. У його рідній країні, яку він любить до нестями, до щему в серці. Любить і готовий за неї будь-кому перегризти горло. І не лише в переносному значенні, а «в натурі».

З

Петро Симко чекав Богдана Даниловича біля в’їзду на територію Жовтневої лікарні, що серед киян мала славу закладу, де не лише деруть гроші за помазаний зеленкою прищ, а й непогано лікують. Потрапити ж туди могли аж ніяк не всі, а лише ті, хто мав блат. Це поняття, тобто блат, збереглося в Україні ще з часів брежнєвського застою, коли в магазинах за розвиненого соціалізму можна було вільно купити хіба що консервовану морську капусту. І то тільки тому, що українці ще тоді не знали про її цілющі корисні властивості. Решту ж продуктів — вершкове масло, варену ковбасу, розчинну каву, цукерки, гречку і все-все інше, крім морської капусти, можна було купити лише з-під прилавка.

— Микола Якович не опритомнів, — привітавшись за руку, одразу почав Симко. — Я домовився з лікарями — нас до нього пустять. Але ми зможемо лише подивитися. Щоправда, біля нього вже дружина й син, але навряд чи від них можна чогось путнього очікувати. Здається, у них шок.

— Петре, мені б не хотілося щось починати робити офіційно як представникові СБУ. Ще до пуття ніхто нічого не знає, моє начальство теж. Тут може бути стільки різних нюансів, підводних рифів! Давай я поки що попрацюю інкогніто. Гаразд?

— Та гаразд. Можна подумати, я чекав чогось іншого. Ви, як завжди, білі й пухнасті, коли що — ні при чім. Давай, менти, рийся в гівні, а в нас ручки чистенькі, — без злості кинув на ходу Симко.

Щодо взаємин міліції та спецслужби у приятелів виникали суперечки частенько, але це жодним чином не впливало на їхні особисті стосунки. Богдан Данилович упевнений, що хлопці з міліції, особливо ті, які працюють у карному розшуку, заслуговують на повагу. Саме на їхню долю припадало розкриття найжахливіших і найкривавіших злочинів, саме вони протягом багатьох діб могли не спати, не їсти, ганяючись за якимись покидьками, в той час коли біла кістка — чекісти — ліпили в своїх кабінетах якісь заморочки, проникаючи в уявні антиукраїнські організації, шпигунські мережі тощо.

— Не бурчи. Ти ж мене знаєш: я ніколи не ховався за чужі плечі, навіть коли вони такі широкі, як у тебе.

Петро Олександрович Симко був справді високим чоловіком атлетичної статури. Густе, коротко підстрижене чорне волосся теж зовні надавало йому серйозності, ба й суворості. Він не раз дивився смерті в очі. Авторитетів серед злодюг чи блатних для нього не існувало. Та й перед начальством він не гнувся й не шапкував. Попри, здавалося б, не надто помітні фізичні достоїнства, відсутність великих м’язів і накачаної шиї, підполковник Симко міг у бійці легко впоратися з кількома особами — робив це завиграшки, із задоволенням. Богдан Данилович не раз спостерігав, як Петро веде допити крадіїв, кишенькових злодіїв, хуліганів, від швидкості зізнання яких залежало подальше розслідування справи. Не даючи їм отямитися, кричав на затриманих, бризкаючи слиною просто в обличчя, хапав за барки, лискав по щоках, розмахував перед носом руками, від чого навіть бувалі в бувальцях «пливли» й починали говорити по суті. А коли ця метода не спрацьовувала, Петро просив Богдана вийти «на хвилинку» з кабінету, після чого, мабуть, клієнти ставали більш зговірливими.

Для співробітника спецслужби Богдана Зорія ці методи були неприйнятними, але, спостерігаючи за нахабною поведінкою «контингенту» під час затримання й допитів, Богдан не раз ловив себе на тому, що він теж навряд чи втримався б, щоб не зацідити в пики тій сволоті.

4

Черговий лікар провів оперативників до палати, біля входу в яку стояли озброєний міліціонер і якийсь здоровань у цивільному. «Мабуть, особиста охорона», — подумав Богдан Данилович про здорованя.

Микола Якович лежав на спеціальному ліжку, обмотаний якимись дротами, трубочками, датчиками. Ті частини тіла, які виглядали з-під сірого простирадла, забинтовані, де-не-де на них кров. Обличчя теж замотане, лише розквашений ніс стирчав фіолетовим острівцем на фоні біло-сірих медичних лаштунків.

Біля ліжка сиділа пухкенька жінка років п’ятдесяти п’яти. За спиною — симпатичний стрункий молодик. Вони відчужено дивилися в бік хворого, не звернувши, здавалося, уваги на тих, які щойно зайшли.

— Це — співробітники міліції, — сказав лікар. — Вони хочуть у вас дещо запитати.

Богдан Данилович відступив убік, даючи тим самим зрозуміти присутнім, що він у цій ситуації не головний. Симко підійшов ближче до жінки.

— Ви дружина Миколи Яковича? — підполковник намагався говорити м’яко і співчутливо. — Вибачте, як вас звати?

— Віолетта Альбертівна, — не повернувши голови в його бік, мовила жінка.

— Підполковник міліції Петро Олександрович Симко, карний розшук, — офіційно відрекомендувався міліціонер. — Я мушу поставити вам кілька запитань. Вони можуть допомогти нам знайти злочинців, які побили вашого чоловіка.

Жінка ніяк не зреагувала й далі дивилася в одну точку, наче все, що діється навколо, її не обходить.

— Як ви думаєте, хто міг це зробити? Чи були у вашого чоловіка вороги? — Симко намагався говорити якомога коректніше і ввічливіше.

— Я не знаю, — ледве ворушила губами жінка.

— Може, хтось останнім часом погрожував йому, можливо, були якісь загадкові чи незвичні дзвінки? — спокійно запитував Симко.

— Я нічого не знаю. Коля мені нічого такого не казав. А щодо ворогів… — Віолетта Альбертівна звела очі на підполковника, — то в кого їх зараз немає. Усі навколо — вороги.

— Але ж Микола Якович — відома особа, його люди обрали депутатом, тож він мав, вибачте — має авторитет. Відомо також, що він бізнесмен. Можливо, комусь перейшов дорогу, хтось із партнерів висловлював якесь невдоволення?

— Мені про це нічого не відомо. Усе було, як завжди…

— Гаразд, вибачте, що потурбували вас. Але, можливо, нам доведеться ще зустрітися й поговорити. А зараз я бажаю вам мужності і… щоб Микола Якович швидше одужав.

Жінка подивилася на нього байдужими очима, наче хотіла сказати — не вірить у те, що її чоловік може одужати після тих поранень. Але змовчала.

За весь час короткої розмови син Назарова, а це, певне, був він, не зронив жодного слова й навіть не глянув у бік правоохоронців. У нього були свої думки про те, що трапилося, яких він, безумовно, в цій компанії висловлювати не буде…

Богдан Данилович і Симко разом з лікарем вийшли з палати.

— Нам треба дещо уточнити, — звернувся міліціонер до лікаря. — Скажіть, будь ласка, який реально стан потерпілого й чого можна чекати найближчим часом у плані перспективи його здоров’я?

— У плані перспективи, як ви зволили висловитися, дев’яносто процентів того, що він не протримається й доби. Але все може бути. Мене дещо насторожують деякі деталі. Під час огляду тіла я звернув увагу, що… хоч би як жорстоко його понівечили, жодна з ран чи травм, окремо взята, не стала б смертельною, — лікар задумався. — Складається враження, наче Назарова навмисне мордували, але не хотіли вбивати. Якщо в нього міцне серце і взагалі сильний організм, то, може, ще й викараскається. І ще одне: з усього видно, били його лише руками. Майже немає рваних ран чи інших характерних ушкоджень. Гарантую — його не били важкими предметами, не різали ножем чи ще чимось.

Лікар замовк, але, здавалося, він ще чогось недоказав. Після невеличкої паузи все ж додав:

— А ще я звернув увагу, що його побито більше з правого боку.

— Тобто ви натякаєте, що той, хто бив, лівша? — втрутився в розмову Богдан Данилович.

— Можна припустити й таке, — сказав лікар. — Але ж так бити — треба мати пудові кулачища.

«Або бути професіональним бійцем», — подумки мовив полковник Зорій, і, звертаючись уже до лікаря, сказав:

— Ми будемо вдячні, якщо ви нам повідомите, коли у вас виникнуть ще якісь думки з приводу цього незвичного побиття. Петре, дай номер свого службового телефону.

На світанку Зорій і Симко вийшли з території лікарні.

— Ну, Богдане, що думаєш про це все? — запитав Симко.

— Думаю, розслідування візьме на себе прокуратура. Можливо — Генеральна. А нам, як завжди, дадуть окремі доручення й дратимуть за хрінове їх виконання. За кілька місяців про все забудуть, бо до того часу трапляться інші надзвичайні події та вбивства. А поки що доповімо кожен своєму начальству, а потім визначимося, як далі бути.

— Ні, не так, — Симко зупинився. — Зараз ми з тобою дошкандибаємо до першої ж кав’ярні, бахнемо по каві й підемо досипати. Пішло воно все на хрін.

— Суттєвих заперечень немає, — Зорій легенько вдарив приятеля по плечу. — Гайда. Тільки по правді — лише кава.

— Казав сліпий — побачимо, — підморгнув Петро Олександрович Симко, підполковник карного розшуку Міністерства внутрішніх справ України.

— Казав глухий — почуємо, — підтримав жарт Богдан Данилович Зорій, полковник Служби безпеки України.

5

Цього вечора у письменника Олександра Григоровича Теслі з натхненням усе було слава Богу. Він любив працювати саме увечері, коли денна суєта відпускала місто, а до квартир киян входило натруджене сімейне умиротворення.

Тесля почеркав ручкою край аркуша чистого паперу, щоб не лише розписати свій письменницький інструмент, а й сконцентрувати увагу на думках, які сьогодні мали лягти в текст роману.

«Андрійко, на відміну від своїх ровесників, не любив валятися вранці в ліжку, коли вже й не спиться, а вставати не хочеться. Ще сон над тобою витає, ще розімліле тіло не зовсім слухається, ще якась млявість не лише кінцівок, а й думки переважає над уже майже усвідомленим «треба вставати», і ти лежиш, загорнувшись у таку тепленьку, таку рідненьку ковдру, й кажеш сам собі: «Ще трішечки, ще трішечки…»

У хлопчика — все навпаки. Він тихенько, щоб не розбудити батьків, які спали у сусідній кімнаті, підійшов до вікна, обіперся ліктями на підвіконня й глянув на світ.

Так, не на подвір’я чи на вулицю. А на світ. їхній будинок стояв у відносно тихому місці на околиці Львова. Тут навіть екіпажі рідко проїжджали, бо вулиці як такої не було, і дехто іноді добирався до своїх будинків, що стояли ще далі аж під гору, пішки.

Хлопчина спостерігав світ. Він любив дивитися, як хмари невисоко в небі пливуть то в одному напрямкові, то в іншому.

І того дня він дивився в небо. Але побачене його здивувало. Вітру надворі наче й не було, бо верхівки дерев майже не хиталися, а хмари ніби стикалися, клубочилися, входили одна в одну, розходилися і знову сходилися, обертаючись на щось незвичайне, неймовірне і страшне.

Раніше Андрійко помічав якусь хмаринку, що пливла тихенько небом, і вгадував у ній то ведмедика, що лапою показує кудись убік, то оленя, який мчить просто повз нього. А потім ці звірята оберталися на драконів чи риб із довгими чудернацькими хвостами й роззявленими пащами.

Того ж дня Андрійко не міг нічого второпати, не міг знайти в цьому скупченні хмар бодай якийсь осмислений предмет. Буцім хмари, наче якісь невідомі чудовиська, воювали між собою, пожираючи одна одну.

А в небі справді коїлося щось незвичайне. Саме там, куди дивився Андрійко, зустрілися два зовсім різні повітряні потоки. Один із північного сходу — чорно-сірими грозовими масами, другий із південного заходу — не менш зловісний, аж ніяк не слабший і не світліший. Це нагромадження хмар розіграло перед очима хлопчика свій чорний танок, своє протиборство, не поступаючись у ньому, і, можливо, без перспективи на перемогу».

Письменник Сашко Тесля відклав ручку, відкинувся на спинку улюбленого крісла, яке придбав торік на гонорар, що отримав за замовну статтю про одного олігарха. У ній Сашко розписав цього талановитого до різних ґешефтів підприємця так, що той, прочитавши її, мабуть, і сам повірив у те, що він порядна, безкорислива й чесна людина. Що вдієш: зараз більшість творчих людей, які хоч трішечки володіють мистецтвом перевтілюватися й переконувати інших у тому, в що самі ніколи не вірили й не повірять, заробляє на кусень хліба майже неприхованими лестощами, будь то в газетній статті, у роботі над «автобіографічними» мемуарами якогось «геніального» політика чи державного діяча, у клоунському розважанні п’яного зборища нових українських товстосумів пісеньками від шансону, в написанні яскравими фарбами портрета грошовитої нікчеми без насправді наявних у неї бородавок і віспяних ям.

Випадкові заробітки, які часом дозволяв собі письменник Олександр Григорович Тесля, були вимушеною необхідністю і здебільшого рятували тільки від голоду, бо творчий геній цієї людини давно вже не зважав на мирську суєту, на моду в одягові й ціни на продукти, на курс валют і подорожчання бензину.

Сашко Тесля писав роман. Це заняття було не часткою його життя, не черговим епізодом у його складній і цікавій біографії. Написання роману — це і було його життям.

Він знав, що встигне написати лише одну-єдину справжню, повноцінну, значущу книгу. І все. Але ця єдина книга, за задумом Сашка Теслі, має замінити сотні, тисячі пустих одноденок, детективів, трилерів, книжок жахів та інших фантасмагоричних хріновин, якими рясніють нині книжкові базари. За його задумом, це має бути книга покоління. І ця книга має стати вершиною творчого шляху письменника.

Уже після сорока Сашко Тесля майже не читав сучасної літератури. Його зовсім не цікавили скоростиглі детективи. Він їх називав «годічками», від російського «год». Бо Сашко вирахував, що письменники (письменниці) друкують приблизно по одному романові на рік, а то й більше. Такі самі й романи у них виходять. Прочитавши кілька книжок поспіль одного автора, Сашко спіймав себе на тому, що нічого не пам’ятає, усе намагався пригадати, хто кого й за що «замочив». Якщо хотілося читати й мав трохи вільного часу, він перечитував класиків, особливо зарубіжних. Зокрема російських.

Сашка цікавили не лише самі романи, їх зміст, фабула, а й те, як вони писалися, чому саме він (роман) і саме він (цей автор) стали відомими, славетними, і чому, коли минули десятки, сотні років, люди й далі читають ці твори.

У Сашка з певного часу визріла особиста думка, якою, до речі, він ні з ким не ділився, про те, що в українських класиків, на жаль, можна повчитися лише «плачів» над тяжкою долею, над утисками всіляких супостатів та знущаннями над рідною ненькою Україною. Він знав, що, з огляду на історію країни, інакше й бути не могло. Розумів цю прикру об’єктивність, але вдіяти з собою нічого не міг — от застряв у ньому той підленький пунктик — і край.

«Андрійко був не по роках розвинений, розумненький і взагалі гарний хлопчик. Єдиний клопіт, який мали з ним батьки, це наявність у поведінці сина таких двох рис чи, може, звичок, як надмірна допитливість і… замріяність. Іноді навіть батькам з їхнім янгольським терпінням набридали Андрійкові «чому те?», «чому так?», «а чому не інакше?», «а звідки те?».

Мати знала, що, зайшовши вранці до кімнати сина, не застане його в ліжку. Ось і зараз він стояв, спираючись на підвіконня, і розглядав щось за склом.

— Агов, Андрійку! — голос матушки Стефанії, ніжний і спокійний, відірвав хлопчика від роздумів. — Що ти там роздивляєшся?

— Доброго ранку, матусю. Щось таке цікаве на небі. Я ще такого не бачив. Ось поглянь: оті хмарки плинуть туди, — хлопчик показав пальчиком, куди летять хмарки, — а оті — навпаки, тобто їм назустріч. Хіба так буває?

— Синочку, ти ж сам бачиш, що буває. Хоча, дійсно, це якось незвично. Я й сама такого ще не бачила.

— Мабуть, Боженька розсердився на хмарки і змусив їх битися.

— А може, навпаки, у нього зараз добрий настрій, і він попросив хмарки, щоб вони затанцювали.

Хоч Андрійкові цього року виповнилося лише п’ять, він вважав себе самостійним, здатним по-дорослому мислити й навіть філософствувати. Точніше, він погоджувався з батьками, коли чув, як саме про нього вони говорили з людьми, що часто відвідували сім’ю Бучацьких у їхньому невеличкому маєтку. Хоча, що таке філософствувати, він теж ще достеменно не знав.

Батько Андрійка — священик Олексій — заохочував намагання дружини, матушки Стефанії, змалечку прищеплювати синові такі риси, як слухняність, дисциплінованість, скрупульозність у виконанні хай ще й невеличких, але чітко окреслених батьками дитячих обов’язків. Навіть те, що вже з чотирьох років Андрійкові надали можливість одноосібно хазяйнувати в особистій, хоч і невеличкій кімнатці, на думку батька й матері, виховувало в синові самостійність і сміливість. Не так просто засинати самому без світла, коли поруч немає мами або тата, до присутності яких звик з перших днів життя.

— Сьогодні ми поїдемо до дядька Юліана в гості. Тато вже замовив екіпаж, який от-от має під’їхати.

Сім’я отця Олексія свого екіпажу не мала. Бучацькі хоч і вважалися людьми небідними, все ж прибутків, крім жалування священика, у них не було. Отець Олексій не мав свого церковного приходу, а іноді просто виконував обов’язки проповідника чи й схимника. Окрім того, невеличкі додаткові статки приносили й кілька гектарів землі, які за заслуги перед державою отримав ще батько отця Олексія, теж священик.

З кімнати глави сімейства почулися голоси. Це отець Олексій розмовляв зі старшою донькою Софійкою. Вона, старша за Андрійка на рік, вважала себе дорослішою й розумнішою за брата. Батьки в протилежному її й не переконували. У сім’ї був культ взаємної поваги, порозуміння й любові. Гра «в дорослих», яку запропонували самі діти, а батьки й не заперечували, мала свої плюси та сприяла розвиткові й вихованню дітей.

Софійка більше тягнулася до батька, хоч маму вона любила й не соромилася їй про це казати відверто й по-дитячому щиро. Мама читала чи розповідала донечці казочки, гралася в піжмурки, ховаючись у шафи та під ліжками, а тато, отець Олексій, розповідав доньці про природу, про звірів, про Бога, про справедливість і любов. Любов до Бога, до звірів та до природи. І до людей. Він вигадував різні випадки, цікаво й емоційно розповідав про це з неодмінною явною чи завуальованою в кінці мораллю. Хоча то не були гола дидактика чи повчання, яких діти здебільшого не лише не сприймають, а й противляться їм.

Дядько Юліан, як і його брат Олексій Бучацький, мешкав у передмісті Львова, тільки на півдні. їхати було не так уже й далеко, але рухалися не поспішаючи, роздивляючись навкруги, милуючись природою. Батько в цей час розповідав про історію Львова, про історію взагалі, як про це можна розказувати дітям такого віку…

— А ви знаєте, дітки, чому наше місто називають містом Лева, — отець Олексій лукаво усміхався. Він був у чудовому настрої. Йому хотілося, щоб і в дітей, і в дружини теж був гарний настрій. До цього спонукали чудові приміські краєвиди й добра погода. Отець Олексій не дуже любив середмістя, хоча часто бував на Площі Ринок, в інших древніх місцях, добре знав історію майже кожної вулиці, кожної старовинної будівлі.

— Мабуть, колись, давним-давно, коли на цьому місці ще росли чагарники й хащі, в них водилося багато левів. Тому й місто назвали Львів.

Це сказав Андрійко, а Софійка засміялася. Вона й ладна була повірити в таку легенду, але розуміла, що батько не просто так поставив саме це запитання.

— Твоя правда, Андрійку, в цьому місті багато левів. Але всі вони — кам’яні або ж бронзові й прикрашають будинки, сходи, арки і таке інше. Насправді ж наше місто заснував ще у далекому 1256 році галицький князь Данило й назвав його на честь свого сина Лева.

— Хлопчика звали Лев? — весело засміявся Андрійко.

— Так, це звичайне ім’я. Людей з таким ім’ям багато. До речі, коли князювати став Лев Данилович, він зробив місто Львів столицею Галицького князівства. Узагалі ж, у Львові протягом усієї історії його існування будувалися замки, фортеці з товстими мурами й глибокими ровами. Вороги частенько руйнували місто, але так і не змогли здобути збудовану на горі фортецю, що звалася Високий Замок. Триста років вона залишалася неприступною твердинею. І тільки 1648 року її здобули штурмом українські козаки під орудою Максима Кривоноса.

— А де подівся той Високий Замок? Ми ж були якось на тій горі, зараз там нічого немає.

— Так, Софійко, фортеця поступово зруйнувалася — то через напади, то через недбалість влади. Врешті-решт останні кам’яні стіни розібрали й використали для спорудження будинків і прокладання шляхів. Майже така сама доля спіткала й Нижній Замок, що під тією горою. І він поволі обернувся на купу каміння. У спекотне літо 1527 року місто майже все згоріло. Перепало й Високому Замкові. Вціліли тільки Ратуша та якийсь будинок у передмісті…

Дядько Юліан хоч і радо привітав гостей, але видно було, що настрій у нього не з кращих.

Стефанія з дітьми відразу ж розмістилися в затишній бесідці разом із дружиною Юліана і їхнім сином Романом, хлопчиком шести років, а брати, Олексій і Юліан, пішли прогулятися до гайка, що буяв зеленню неподалік, на території його ж таки, Юліана, маєтку…»

Телефонний дзвінок перервав роботу письменника. «Якого біса!» — Сашко Тесля завжди злився, якщо його відволікали тієї миті, коли натхненне перо, здавалося, само відтворювало на папері думки. У слухавці — голос, якого письменник не чув уже кілька років, але який упізнав би серед тисячі інших голосів і через сто літ. Цього голосу він

свого часу боявся, потім поважав, чекав його, як Божого спасіння, як єдиної розради. Іноді здавалося, що без цього голосу вже нічого не може бути, і тільки цей голос здатен виручити, допомогти, врятувати.

Були моменти, коли Сашко той голос ненавидів. Він від нього ховався, тікав, але згодом дедалі більше й глибше з жахом усвідомлював, що від того голосу нікуди не дітися.

А в слухавці пролунало таке до болю знайоме і, як констатував потім письменник, таке рідне:

— Алло! Сашко?

Тесля, настрій якого досі був чудовий ще й з причини опублікування його чергової і, як він вважав, вдалої новели, на мить отетерів, не вірячи в те, що саме зараз відбулося. Секунди розгубленості здавалися вічністю.

— Сашко? — знову пролунало в трубці.

— Так, це я, Богдане Даниловичу, — голос письменника затремтів. Сашко хвилювався.

— О, раз пізнав — значить, не так усе й погано на сьогодні. Хоча цей день міг би бути й кращим.

— Та невже й у Вас є проблеми? Не може бути. Судячи згазетних публікацій, ваша служба не така вже «и опасна, и трудна», — процитував він слова з відомої пісні совєтських часів.

— Радий, що ти в доброму гуморі.

— Тільки він і рятує. На теперішнє життя без гумору дивитися — з глузду з’їхати можна.

— Ото ж бо й є, — у голосі Богдана Даниловича зазвучали серйозні нотки. — Як ти щодо того, щоб на нашому старому місці вдарити по каві?

— Письменник без кави — як хохол без лички, — перефразував Сашко армійську фразу «Хохол без лички, як довідка без печатки».

— Коли зручно? Називай час, — і за мить додав, — по-нашому.

«По-нашому» означало, що від часу, який буде названо, треба відняти півтори години.

— О вісімнадцятій завтра зручно буде?

Богдан Данилович швидко відкинув півтори години. Завтра в цей час він мав зустрітися з Петром Симком, щоб обговорити хід розслідування замаху на Миколу Назарова. Але це він владнає. Врешті, є його надійний помічник Віктор Яруга. Та й із Симком можна зустрітися пізніше.

— Годиться. На тому самому місці.

Письменник поклав слухавку.

6

Сашко Тесля писав роман. Історичний роман. Працюючи щоденно, методично, тяжко, письменник прагнув скласти своєрідну рівновагу у відтворенні дій влади в різні історичні періоди, самих історичних подій і розповісти історію простої «маленької» людини. Точніше, простих «маленьких» людей. Але ж писав Сашко свій історичний роман нині, дивлячись на кульбіти нинішньої влади, на свавілля мафіозі й бездіяльність правоохоронців, корупцію в Адміністрації Президента, бізнес кожного з держчиновників, які «варять бабки», зовсім не дбаючи про народ, про державу…

У нього закипала злість, ненависть і… він розумів свою слабкість. Письменник проклинав себе за бездіяльність і боягузтво. Він справді був певен у своєму безсиллі, бо знав, що нічого вдіяти не можна. Народ мовчав. І він мовчав. Сашко себе ненавидів за позицію, яка, правду кажучи, давала можливість вижити… Поки що… Про все, що діялося тепер, Сашко писати боявся.

Працюючи над твором, Тесля рідко виходив з дому, закопався в літературні джерела, які мав у власній бібліотеці.

Якось його гарний приятель і старший товариш, відомий письменник і критик Іван Цюба, помітивши, що Тесля майже не з’являється на людях, слушно зауважив:

— Твоя величезна бібліотека дає тобі змогу, сидячи вдома, під рукою мати всю потрібну довідкову літературу. Це дуже зручно. Але віднімає у тебе найціннішу й найприємнішу можливість — спілкуватися з іншими письменниками, та й взагалі з людьми. Це — небезпечно.

Івана Миколайовича Цюбу Сашко Тесля знав добре. Вони були знайомі давно, мали такі стосунки, як у споріднених духом людей.

Талановитий письменник-публіцист, прискіпливий і справедливий критик, Іван Цюба все своє складне й нелегке життя йшов на крок попереду від інших українських літературознавців і критиків. Його теоретичні праці, що в найсуворіші часи для української інтелігенції балансували на межі дозволеного і забороненого, ставали дороговказом для багатьох не лише творчих особистостей, особливо молоді, а й для політиків, що потім ставали відомими державними діячами.

Колись, зустрівшись на якомусь офіційному заході у Спілці письменників, Сашко Тесля й Іван Миколайович зайшли на чашку кави в сусіднє кафе. Туди полюбляла зазирати письменницька братія. Продовжили розмову, яку почали ще в будинку Спілки на Банковій.

— Відвертість і чесність письменника — ось те, що завжди залишатиметься цінністю. Хоча чесно писати не так уже й легко,

— Іван Миколайович поправив окуляри з товстелезним склом.

— Ваші слова, Іване Миколайовичу, ще раз підтвердили правильність обраного мною шляху — треба писати правду, нехай дещо узагальнену, в деяких випадках гіперболізовану, про часи, свідками яких ми є самі або про які можемо судити, спираючись на досвід, архіви, літературу, розповіді. У моєму романі — історія, яку ще пам’ятають люди, але яку вже можна оцінити з відстані років.

— До речі, про архіви, — Іван Миколайович відпив кави, акуратно поставив філіжанку на блюдце. — Саме в них накопичено стільки всього, що вистачить для роботи істориків і письменників не одного покоління. Кому поталанить і вдасться отримати дозвіл для роботи в державних архівах, особливо покопатися в архіві колишнього КДБ, той знайде багато нових і цікавих матеріалів, які можна використати в наукових працях чи художніх творах.

Сашко не відповів, і співрозмовники певний час пили каву мовчки, кожен думаючи про своє…

Глава третя

Талант і геній

1

Тоді вони ще дружили. Перспективний і талановитий письменник Олександр Тесля і відомий на весь світ український геній Іван Цюба. І навіть після того, як автор відомого трактату «Що ж то в біса за інтернаціоналізм?» дізнався про роль, яку відіграв у його житті цей милий і симпатичний на той час хлопчина, Іван Миколайович не прогнав, не відлучив його від себе. Цюба навіть не натякнув Сашкові, що знає все. Чи принаймні майже все. А потім…

Часто зустрічаючись у будинку Спілки на Банковій, Цюба й Тесля розмовляли про літературу, про культуру, про творчість, про нелегкий письменницький хліб. Цюба ніколи не говорив багато. Він слухав і лише іноді вставляв слушну фразу, а то тільки слово. Ця велика людина давала можливість іншим почуватися поряд із ним не просто якимось гвинтиком, а особистістю. І Сашко Тесля спочатку скромно, а потім сміливіше розповідав Іванові Миколайовичу про свої творчі плани, проблеми, здобутки. Саме під час однієї з таких розмов молодий письменник розповів Цюбі про свою бібліотеку. І не лише про книжки як такі, а про своє особливе ставлення до найкращих, найближчих своїх друзів.

— Іване Миколайовичу, ви не уявляєте, як я люблю свою бібліотеку! Я б сидів, обклавшись книжками, гладив їх, нюхав, витирав порох, розмовляв з ними. Не уявляю, що було б, якби я втратив своє найцінніше надбання. Не знаю, що пережила Вірджинія Вульф, коли її бібліотека згоріла…

— Відомо, що — вона з глузду з’їхала та втопилася.

— Та ні, історію цієї письменниці я знаю. Втрата бібліотеки — одна з причин. А головна, мабуть, інша: небезпечно бути розумним. Наявність великої домашньої бібліотеки приводила часом до того, що я ставав перед книжковими шафами й не знав, що б таке зараз почитати? Хоча, мушу зізнатися, є в мене така здатність — невідомо чому рука тягнеться саме до тієї книжки, яка

потрібна мені на той-таки час. У моїй же книгозбірні сотні інших творів, яких я ще не читав, та й навряд чи колись уже прочитаю, а я беру саме її.

Наприклад, беру Паустовського. «Начало неведомого века». Може, в надії, що там знайду, як у Цвейга, описання подій початку XX століття. Ви ж знаєте, я пишу історичний роман. Мабуть, мене привабила назва книжки. І я не помилився. Але, читаючи сторінку за сторінкою, я пізнавав події, що… відбуваються зараз в Україні. А Паустовський описує часи Жовтневої революції. При цьому не як її беззаперечний апологет. Я відчував, що лише з огляду на цензуру Паустовський вставив у твір позитивні слова про ту революцію. А між ними — розпач і нерозуміння того, що відбувалося. Люди — порошинки в бурях подій. І ніхто не цінував, як і зараз, голос «одиниці». Одиниця — нуль, одиниця — дурниця.

— Браво, Маяковський! — Іван Миколайович жартівливо зааплодував.

— Ні, серйозно. Знову і знову я перечитував слова Паустовського, під якими підписався б зараз сам, які мені співзвучні…

Сашко Тесля знав ті слова майже напам’ять. І він процитував:

— «Але я пишу тільки своє свідчення… Досить давно я почав писати цю повість про своє життя. Мені багато років, а повість я довів поки що до того часу, коли був ще юнаком.

Не знаю, чи встигну я все написати. Якби я зміг скинути з рахунків ще років десять, то мені вистачило б часу, щоб написати ще і другу повість, можливо, більш цікаву, ніж перша, другу книгу про своє життя. Але не про те життя, яке насправді було, а про те, яким воно повинно й могло бути, якби створення власного життя залежало тільки від мене, а не від низки зовнішніх і часто ворожих причин. Це була б повість про те, що не збулося, про все, що панувало над моєю свідомістю і серцем, про те життя, що зібрало в собі всі барви, все світло й усі хвилювання світу.

Я бачу багато глав цієї книги так ясно, начебто я пережив їх кілька разів…»

— Я теж люблю Паустовського. І готовий підписатися під кожним процитованим словом. Але ж то — Паустовський. У нас тепер набагато більше можливостей творити. Немає революцій, немає вже, слава Богу, терору. Хоча не завадило б трішки сколихнути суспільство. Застоялися ми у своїй споглядацькій пасивності.

— А мені чогось не хочеться революцій. Я пішов би за Роменом Роланом і Стефаном Цвейгом. Не знаю, як у мене вийде, але в романі я прагну стати «над сутичкою». Тобто не закликати людей, один народ проти другого, а закликати до миру та примирення.

— Олександре, ти що? Хіба ж я закликаю до революції? Я закликаю до активного мислення й справедливості. Ми, українці, народжені вільними. І тільки наша дурість привела нас до меншовартості й плазування перед різними родичами: «старшими» братами й сестрами.

— Я, каюся, нерідко серед своїх близьких виступаю проти москалів, жидів. Але це ж бравада, майже жарт. У мене ніколи не було й немає ненависті до якогось народу. Є люди хороші й погані. Я і в романі намагаюся показати протидію двох ідей, двох виховань, двох смислів у житті. І кожна з них має право на існування, і кожна по-своєму має рацію. Ось дивіться: ми зі шкільної лави вивчаємо історію. Але, вивчаючи історію, я ставлю собі запитання: чому ми знаємо більш-менш історію боротьби Росії з Австро-Угорщиною й Німеччиною? Наголошую: Росії. А як поводилось українство? Вивченню цього питання я надаю особливої уваги. Я читаю все, що є в моїй бібліотеці. А є немало…

— Твоя правда, Олександре, — Цюба знав добре тему, на яку нині наштовхнув його Тесля. — Україна не раз ставала розмінною монетою у взаємній боротьбі інших держав. І без крові ніколи не обходилося. І страждали завжди прості люди.

— Тож я і прагну розібратися у всьому, в оцих подіях, щоб не заплутатись. І за порадами класиків, особливо свого улюбленця поляка Яна Парандовського, я почав створювати картотеку подій, фактів, образів та особистостей. Адже один і той самий факт різні люди описували по-різному, по-своєму. Роботи в цьому напрямку сила-силенна. Повірте, я працюю натхненно, багато, причому усвідомлюючи, що, може, ця маса часу, цей велетенський шматок життя доведеться «вбити» задля кількох речень, може, кількох сторінок у романі. Але я маю зробити так, щоб ті сторінки вражали.

— Я сподіваюся, що так і буде.

2

Сашко не помітив непевності, що наче заховалася за словами Івана Миколайовича й відкрито не прозвучала. Але якийсь сумнів у словах Цюби все-таки промайнув. Чи ж у таланті цього молодого хлопця засумнівався видатний критик? Чи, може, відчуття тої великої невинної підлості вже витало над стосунками цих двох непересічних людей — таланта й генія.

— Шукаючи матеріал, який можна було б використати в романі, — вів далі, наче й не було нічого, Сашко, — непомітно для себе натрапляв на інші цікаві книжки й не відкладав їх убік. Так вийшло, що під час вивчення подій перед війною 1914 року в Західній Україні я заглибився ще далі в історію і дійшов до Отто фон Бісмарка, до його політичної біографії. А отже, до ще давнішої історії Німеччини середини й кінця XIX століття. Але, читаючи про Бісмарка, я більше брав із книжки для себе особисто, а не для свого роману. Може, думав я, у якогось героя вкладу окремі риси цієї видатної людини, але більше сам учився в канцлера сили духу, концентрації волі, наполегливості й ризику. Можливо, саме цій книжці маю завдячувати, що мені вдавалося, працюючи над романом, долати всілякі труднощі. Отож і вважаю той час читання про великого пруссака щасливим, він приніс мені немало і задоволення, і користі.

— Так, правду кажуть: дорогоцінна та книга, за якою стоїть велика людина. І мова не лише про письменника, а й про героя книжки.

— Зізнаюся, Іване Миколайовичу, найбільше я боявся, чи зможу викласти на папері те, що хочу сказати в романі. Боявся талановитості авторів бестселерів, які читав. Мені колись здавалося, що чужі романи написано легко, швидко, слова й речення добиралися самі собою. Але ж тепер я знаю: за цією «легкістю» — важка праця, сотні викинутих сторінок, десятки безсонних ночей. Часто талант інших заважав до такої міри, що не хотілося брати в руки перо, мене охоплювали страх і паніка. І тоді написання роману відкладалося, аж поки знову під руку потрапить якась нісенітниця. Тоді я знову почувався генієм і брався писати. Останні мої слова щодо генія — це, звичайно, жарт.

— Та чому ж, ще наш земляк Ісак Бабель стверджував, що кожна інтелігентна людина має по-справжньому прочитати за своє життя лише вісім-десять книжок. Але ж яких саме? Так-от, вважає він, щоб про це дізнатися, треба прочитати тисяч із п’ятнадцять томів. А щодо генія, то… Не завжди сучасники бачать геніальність того, хто поруч. Іноді лише через багато років приходить усвідомлення, що та чи та людина — геніальна. Здебільшого трапляється так, що сам геній про це так і не дізнається.

Спомини про ті зустрічі з Цюбою, розмови про письменницьку кухню тепер для Сашка Теслі — як скипидар на рану. Бо тоді все було по-іншому. Тоді й Сашко був іншим. Він розповідав Іванові Миколайовичу про свої плани, щиро й чесно дивлячись великому письменникові у вічі. І після тих зустрічей Тесля приходив додому окрилений, заряджений на працю.

Коли ж він, молодий і талановитий письменник Сашко Тесля, зрозумів, що дивитися Цюбі в очі — не лише соромно, а й фізично боляче? Ні, не очам. Боляче серцю. Боляче совісті.

З

Минали дні, місяці, у Сашка Теслі накопичилася безліч нотаток, цитат, проектів розвитку сюжету, але системна й результативна робота зненацька забуксувала. Письменник годинами просиджував над епізодом сюжету, але той ніяк не вимальовувався. Сашко наче вперся в якусь невидиму стіну. Наче його муза десь загуляла й не спішила повертатися. На що його вистачало, то це на в’яле редагування вже написаного.

Час летів, як швидкий потяг, а письменник Сашко Тесля залишався «на пероні». Він відчував зв’язок творчого ступору з його нинішнім амплуа. Як творча людина Сашко навіть із цієї ситуації намагався винести щось корисне для майбутніх своїх рядків. Він був певен, що напише колись книжку, як начебто змушували його робити те, чого він робити не хотів. Але ж робив? Більше того, намагався знайти виправдання своїх учинків. І водночас ще більше ненавидів себе. Саме за це ж. Бо знає, що це робить добровільно. Його ніхто не примушує йти проти власної совісті, проти своїх принципів.

Сашко знав, заради чого він це робить. Роман, роман правди — ось його мета. Але ж якою ціною? І який же то буде роман правди, якщо замішаний він на… Це слово дедалі частіше крутилося в голові Теслі. Він його боявся, він його ненавидів. Це слово роз’їдало письменника, як іржа залізо.

Підлість. Для чесної, чистої людини, якою і був насправді Сашко Тесля, це поняття жодним чином не могло асоціюватися з власним іменем, із власними вчинками. Але Сашко Тесля дедалі більше й більше усвідомлював, що саме так називається те, що він робить ось уже тривалий час.

4

Що ж могло трапитись, якщо через стільки років Богдан Данилович знову згадав про нього? Сашко пам’ятав їхню останню зустріч. Давно це було, давно. Але він її не міг забути й не забував ніколи.

На вулиці — 1990 рік. Тоді так само раптово полковник КДБ Богдан Данилович Зорій викликав Сашка на зустріч. На явочній квартирі, де найчастіше зустрічалися полковник і його агент, письменник Тесля, було по-домашньому затишно, на столі — пляшка коньяку, цукерки, фрукти. Хазяйка квартири, за умовою укладеної угоди, «пішла до подруги», тож Богдан Данилович і Сашко, як завжди, могли тут спокійно випити по сто грамів, поговорити, вилити одне одному душу, спланувати подальші дії агента.

Цього разу Зорій був надто серйозним, до коньяку, який усе-таки налив у бокали, не доторкнувся, не спитав про здоров’я і творчу наснагу, а відразу — до діла.

— Сашку, ти в курсі, що робиться в країні. У Москві таке діється — ніхто не може передбачити або вгадати, що буде завтра чи тим більше післязавтра. Розбещені горбачовською вседозволеністю столичні демократи вже добралися до Луб’янки, за потурання партійного керівництва розсекречуються документи, які десятиліттями зберігалися під грифами. Є вже випадки, коли оприлюднювали справи агентів КДБ.

У Сашка Теслі все похололо всередині. Він починав розуміти, до чого веде полковник Зорій, але ще не зовсім усвідомлював, що зараз ітиметься про нього особисто.

— Наші демократи теж не сидять склавши руки. У пресі з’явилися статті про те, що деякі представники інтелігенції є агентами КДБ, зокрема режисер київського драматичного театру Олександр Тинюк. У Москві в газеті «Столичные новости» опубліковано агентурне досьє на одного з ієрархів української православної церкви. Що буде завтра, де і звідки випливуть ті чи інші таємні дані — реальні чи вигадані — не знає ніхто. Якби йшлося про поодинокі випадки, можна було б не хвилюватися — розшифровки таємних помічників спецслужб траплялися не раз, і ніхто від цього не застрахований. Але те, що діється в європейських країнах так званого соціалістичного табору, зокрема в Польщі, колишній Східній Німеччині, Румунії, дає привід говорити про тенденцію. Дивлячись на те, як у них відкривають архіви їхніх колишніх спецслужб, оприлюднюють списки агентури, ухвалюють закони про люстрацію…

— Це ще що таке? — перебив Зорія Сашко.

— Інакше кажучи — заборона обіймати певні державні посади. Колишні агенти і співробітники спецслужб не можуть працювати в парламенті, в уряді, у школах, в інститутах. І потерпають не лише люди, які з різних причин стали співпрацювати з державними органами безпеки, а й їхні сім’ї, їхні діти. На ділі — це порушення прав людини. Дехто не витримує громадського осуду, людського поголосу й заподіює собі смерть. Я це розповідаю, бо ми з тобою звикли говорити одне одному правду, хай і гірку. І менш за все я маю намір налякати тебе. Я хочу, щоб ти мене правильно зрозумів і повірив мені. А я тепер скажу про те, що ми з тобою робитимемо далі.

— Тобто далі ми все-таки ще будемо щось робити? — тихо, наче очужілий, промовив Тесля.

Але Богдан Данилович удав, наче не помічає розгубленості свого агента.

— Не один рік ти допомагав мені в роботі, як експерт зі знанням справи аналізував процеси в літературному житті України. Завдяки тобі вдалося врятувати не одну творчу особистість, не одного справжнього нашого патріота. Бо саме ти давав їм об’єктивні характеристики, які зовсім не збігалися з тими брудними наклепами, які надсилали анонімно чи й відкрито їхні заздрісники, недоброзичливці, а то й вороги. Більше того, своїм авторитетом ти допоміг багатьом молодим, не зовсім досвідченим, але талановитим творчим особистостям не наламати дров на початку їхнього творчого шляху. І це теж дуже важливо.

Коли ми з тобою починали співпрацю, я твердо й чесно обіцяв, що ніколи, за жодних обставин і ніхто не дізнається про наші з тобою стосунки. Багато років тому я переконав тебе написати підписку, що ти добровільно погоджуєшся допомагати органам державної безпеки у виявленні ворогів нашої України. Я впевнений, якщо знадобиться зараз твоя допомога, ти не вагаючись зробиш те, про що я тебе попрошу. Бо я ніколи не просив тебе чогось робити всупереч твоїй совісті. Чи не так?

— Так, — похмуро відповів Сашко Тесля.

— Ось підписка, яку ти написав більш як десять років тому, — Зорій витягнув аркуш паперу й подав його письменникові. Той узяв, пробіг очима кілька рядків, написаних його почерком.

— Тримай за край, — Богдан Данилович витягнув запальничку, клацнув раз, другий. Вогонь не викрешувався.

— Давайте я сам, — Сашко взяв запальничку, ще раз пробіг очима по тексту і… вогонь викресався з першої спроби. Тесля підніс його до краю аркуша, той ще якусь мить не піддавався, наче думав, горіти чи ні, а потім спалахнув яскраво й за кілька секунд мало не обпалив письменникові пальці.

— Ну ось і все. Перед тим, як іти на зустріч із тобою, я отримав санкцію на знищення твого досьє. Що я з певним жалем і зробив. Але так буде краще. Тепер жодна людина в світі, окрім мене, звичайно, не знає, хто такий «Шаляпін». Був — і немає. А тепер я хочу тобі ще дещо сказати.

Ми з тобою пережили різні часи. Добре одне одного вивчили, знаємо, хто чого вартий. Як то кажуть, не один пуд солі з’їли разом. Сьогодні ж я хочу звернутися до тебе не як співробітник до свого агента, а як друг до свого перевіреного й вірного друга. Спасибі тобі, Олександре Григоровичу, за те, що розумів мене як людину, а не як опера. Я пишаюся, що свого часу зупинив свій вибір саме на тобі. Я весь час учився в тебе ставленню до людей, до праці, до Батьківщини. Побільше б таких людей для нашої

України. Водночас як губка я всмоктував усе те, що ти мені розповідав про літературу, філософію, логіку мислення. Я теж навчив тебе багато чого, а разом, мені здається, ми вчилися людського ставлення до людей. Га, як закрутив! — Зорій засміявся.

— Та закрутив — так закрутив. Я ніяк не можу оговтатися. І, кажу вам, не знаю, радіти мені з того, що сталося, чи сумувати.

— Ще, Сашко, все буде: і радість, і сум. Із гарного і поганого складається життя. Воно, як товста книга: щодня ти перекидаєш один аркушик з правої купочки на ліву. І та права купочка довго-довго здається товстою й такою, що не зменшується. Але одного дня ти звертаєш увагу на те, що в правій аркушиків залишилося зовсім мало. І ти не знаєш, скільки їх, і боїшся порахувати, щоб не знати — скільки ж?

Тесля подивився на попіл щойно спаленої розписки й задумливо промовив:

— Іще один аркушик: з правого стосика — на лівий!

5

Давно то було, давно… Нині ж, хоч і рання осінь, спека стоїть така, наче лежиш на печі, а хтось підкладає та підкладає дрова. Аж дихати важко. Тільки наблизишся до іншої людини, як тебе обдає таким тяжким духом… Особливо це стосується жінок. Ой, недарма вигадали анекдот про зимову відпустку, коли немає пітних «баб» і гарячої горілки!

Молоденькі дівчатка роздягнені до «далі знімати нічого». Усе — прозоре, все таке апетитне, очей не відведеш. Та що там очі: вилиці зводить. Особливо у хлопців, що мусять ходити розплавленим тридцятиградусним Хрещатиком у костюмах із краватками. У них не лише слина тече. У них у штанях… Вони мокрі, бо дурні. Точніше, дурні не вони. Так заведено в «органах»: форма одягу чекістів — без особливої фантазії. Співробітники держбезпеки, звичайно, усвідомлюють: люди, що йдуть їм назустріч, знають, хто вони. Бо в народі ходили такі жарти, що коли бачиш на вулицях міста інтелігентно одягнених чоловіків, а на вулиці спека — однозначно: це або чекісти, або комсомольські чи партійні чиновники низької ланки. Бо ті, що вище, по Хрещатиках не пішодралять.

А сьогодні сонця немає, хмари аж зачіпляють високі будинки, а парко — неймовірно. Листочки на деревах завмерли. Жодного руху повітря, тож усі ходять, як пришелепкуваті, як вражені пташиним грипом кури… Моляться, щоб знову був дощ, хоча сьогодні вранці він тільки-но закінчився. Лив три дні безперестанку.

За звичкою, пересівши кілька разів з вітки на вітку в метро, поблукавши вулицями, зайшовши до магазинів, у яких працювали кондиціонери й було прохолодно, пересвідчившись, що хвоста немає, Сашко Тесля нарешті в призначений час зайшов у ворота університетського ботанічного саду.

Пройшовши в глибину парку, письменник потрапив на алею, що вела вниз, де стояли кілька пофарбованих у зелене лав із бетонними каркасами. Такі лави почали виготовляти ще за радянської влади. Вони важкі, незграбні, дизайн — страхітливий, але нікому й на думку не спадало їх поцупити, зламати чи бодай пересунути з місця на місце.

На одній із лав сиділа літня жінка. Вона грала на гітарі й співала. Акорди шестиструнки звучали дещо розстроєно, хоча набирала вона їх упевнено й уміло. І в голосі теж відчувався професіоналізм співачки. Мабуть, колись старенька мала приємне й потужне сопрано, але нині голос її тремтів, викликаючи лише співчуття.

Що примусило жінку отак збирати копійки? Поруч стояла якась картонна коробка, але в неї навряд чи хтось кинув хоч якийсь дріб’язок, бо й людей у цьому місці саду завжди мало. Безумовно, не від доброго життя співає старенька. А може, в нелюдному місці навмисне й заховалася, щоб побути насамоті? Тоді навіщо ця коробка?

Та ось до жінки підійшов такий самий, як і вона, літній чоловік, узяв з її рук гітару, зачохлив її, забрав з коробки кілька монет (поклав же хтось усе-таки) і, допомігши співачці підвестися, повів її геть. Старенька виявилася ще й сліпою.

Чого варте таке життя? І чи життя це? Хоч стверджують, що є свої принади в будь-якому віці, дивитися на поневіряння старих людей, особливо в нашій країні й у наш час — заняття не для слабаків.

6

Богдан Данилович умостився на лавці, на якій щойно сиділа старенька. Сюди ж підійшов і Сашко Тесля. Полковник уже все навколо оглянув і переконався, що зустрітися тут зі своїм колишнім агентом можна. Людей у саду мало, та й такі особи, як Богдан Данилович і Сашко Тесля, не надто відомі, щоб їх упізнавали ось так просто на вулиці чи в парку.

— Міг би наговорити компліментів, мовляв, прекрасно виглядаєш і таке інше, — полковник потиснув Сашкові правицю. — Але час невблаганний, і змінюємося ми, хоч би як не старалися.

— Не молодіємо — це так, — Сашко усміхнувся. — Але ви виглядаєте гарно, тьху-тьху-тьху, — Тесля тричі сплюнув через ліве плече.

Богдан Данилович пам’ятав, як нині вже досить досвідчений і досить відомий публіцист і письменник тільки розпочинав свою творчу діяльність. Богдан і вийшов на нього тому, що Тесля вирізнявся із загальної маси початківців, які робили свої перші кроки в письменстві, пробували себе в різних жанрах прози й поезії. Тоді їх так і називали: літератори-початківці. Більшість із них відвідувала літературні гуртки, якими керували маститі митці.

Саме в цих гуртках існував чи, може, лише зароджувався дух вільнодумства. Молоді імпонувала можливість більш-менш вільно говорити про літературу, мистецтво, політику, життя. Але основний наркотик, що притягував творчу молодь до гуртків або й одне до одного, це можливість вільно спілкуватися рідною українською мовою. Саме за межами їхнього товариства цієї свободи говорити українською бракувало.

Так. Абсурдність політики московської влади щодо понять рідна мова, рідне слово, історія рідної країни, щодо всього українського була така явна, така неприродна, що нерозуміння цього викликало, м’яко кажучи, підозру в нормальних людей щодо наявності здорового глузду в московської влади.

А ця влада знала, що робила. Її сателіти в Києві, лише «правильно» розуміючи політику Москви з мовного питання республік-васалів, могли втриматися в керівних кріслах та й узагалі в них потрапити.

І саме в тих літературних гуртках, де народжувалося й дедалі наполегливіше та голосніше про себе заявляло вільне українство, влада бачила потенційну небезпеку самим основам «інтернаціоналістської» політики Кремля. І одним з основних завдань КДБ в Україні, як і в решті союзних республік, було негласне придушення рідного слова, вільного слова, правдивого слова.

Тому, щоб знати, вивчати і вчасно локалізовувати «негативні» процеси в середовищі молодих творчих людей, які, звісно, завжди радикальніші за дорослих, КДБ вербувало з-поміж них агентів, котрі доповідали про все, що діється в цих гуртках. При цьому КДБ добирало на ці ролі не якихось нездар або середнячків, що і самі нічого не вміли, і вплинути на будь-кого не могли, а в око оперативника завжди впадали найбільш активні, перспективні та найнеслухняніші. Завербувати такого вважалося серед оперів найвищим пілотажем і оцінювалося начальством дуже високо з можливістю швидкого просування по службі.

Одним із таких перспективних і не без Божої іскри був Олександр Тесля…

7

— Як справи з написанням роману? — Зорій давно чітко засвоїв, що Сашка медом не годуй — дай поговорити про його роман. Коли Тесля виговориться, можна порушувати будь-які питання й давати складні завдання.

— Потихеньку рухаюсь.

— Та склепав би детективчик, і справі кінець, грошики в кишеню — і на Канари. Скільки вже пишеш? Хочеться й мені застати живим твій тріумф, коли весь світ проситиме автограф у видатного письменника сучасності. Шкода, що я не зможу похвалитися оточенню, що знаю тебе близько й навіть дружу з тобою.

— Ви іронізуєте, Богдане Даниловичу, — не образився Сашко. — Не так усе просто. Ідея написати книжку виникла в мене давно, але висновок про те, що сюжет її має відрізнятися від того напливу «новоруської чорнухи» — прийшов значно пізніше. Спочатку мені теж хотілося «зварганити», як ви кажете, такий собі бойовичок з головним героєм типу непереможного агента-007. Але коли з’явилися на розкладках сотні, тисячі книжок-«мягкотєлок»…

— Що за «мягкотєлки»? — перебив Сашка Богдан Данилович.

— Я так називаю книжки з м’якими палітурками. Здебільшого — російських авторів. А потім, коли на екрани виплеснули десятки бойовиків російського розливу на кшталт «Бандитського міста», «Бригадира», «Вальсу Турецького» тощо — стало зрозуміло: така дрібнота — тільки на сьогодні. Завтра про неї ніхто не лише не згадає, а навіть не зможе відрізнити героїв один від одного. Надовго залишаються тільки книжки, які мінімально відтворюють стан політичного життя, що відбувається саме сьогодні, тобто тоді, коли пишеться книга.

— А мені сподобались і «Бандитське місто», і «Бригадир», — Богдан Данилович заводив Сашка. Він любив слухати його розмірковування про літературу, про мистецтво взагалі. Тесля знався на цьому добре, і Богдан Данилович багато чого вчився в письменника.

— Не заперечую. Є серіали й непогані. Але щодо книжок, то вічні з них ті, які порушують теми кохання, людських стосунків, підлоти і героїзму, незалежно від того, де ті люди живуть і що роблять. Політика й історичні ПОДІЇ — лише тло. Написати, як хтось боровся з Горбачовим чи Єльциним, можна, але через десяток, не більше, років унизу, у виносках, на кожній сторінці треба буде під зірочкою пояснювати читачам, ким і хто були ті люди.

— Згадав анекдот, який шокував нас, співробітників КДБ, на початку вісімдесятих. Приблизно в другому столітті третього тисячоліття на іспиті з історії на запитання, хто такий Леонід Ілліч Брежнєв, один студент відповів: «Дрібний політичний діяч епохи Солженіцина». Тоді за подібні анекдоти не один поплатився навчанням у вузі, а дехто навіть волею, — Богдан Данилович задумався, щось згадавши своє.

А Тесля вів далі:

— Історичні події, починаючи з Першої світової війни, й потім складні історичні реалії та подальший їх розвиток — це

справді тло для того, щоб показати людські стосунки, виписувати які я намагаюсь оригінально й цікаво. Так поступово й вималювався основний підхід до написання книжки — складні людські стосунки на тлі складних історичних подій. Думаю, не я перший до цього дійшов. Але саме цей варіант — для мене.

— Коротше кажучи, ти надумав писати «людську трагедію», — сказав Богдан Данилович знову з дрібкою іронії.

Як було не знати цьому літньому полковникові, що людське життя — це і трагедія, і комедія, і взагалі — драма. Але Сашко Тесля, своїми словами ще раз наголошуючи, що в ньому глибоко сидить філософське начало і що кожна його, навіть найпростіша, думка несе в собі непросту формулу людського буття, цим самим завжди викликав у Богдана Даниловича не лише повагу, а давав йому можливість безпосередньо долучатися до того величного й складного, заплутаного й цікавого, що називалося мистецтвом, культурою, літературою.

А Сашко, вловивши в словах полковника ту легку іронію і не звертаючи на це уваги, вів далі:

— Мені ніяк не вдавалося почати писати свою книжку. Попри зайнятість і роботу над іншими книжками, статтями, я весь час шукав щось таке, що дало б мені можливість вийти з цього кола невизначеності, стало б тим початком чи базою, з яких би я стартував. Я багато читав. Читав різне, перечитував те, що колись читав і що вже й забув. Не смійтеся, але я, наприклад, ще раз перечитав «Божественну комедію» Данте Аліг’єрі. Колись, ще в інституті, я брав у руки цей твір. Але хіба тоді, в 21 рік, було до Данте!?

— Так само, як у сорок років я намагався прочитати «Два капітани» Каверіна. Зрозумів, що кожній книжці — свій час. Зараз, у зрілому віці, потреба повертатися до книжок юності все ж виникає. І це здається іноді надто смішним.

— Про «Божественну комедію» я прочитав тонну критичної літератури. Потім почав читати «Пекло». Дійшов до четвертого кола і зрозумів, що далі не читатиму. Така нудота… Знаю, що багато людей захоплюється цією книжкою. Для мене ж стиль XIX століття — ще сяк-так. Але нині читати таку муть!? Хоч від вас, надіюся, не почую, мовляв, неук, не зрозумів…

— Та ні! Я згоден. Це ще страшніше, ніж «Фауст». Там філософська блювотина, проте є якісь світлі зрозумілі думки. Де ж те блаженство читання, правда?

— Отож. Класика саме в цьому мало мені допомогла. Коли я ще тільки обмірковував сюжет, вигадував героїв, їхні родинні лінії, то дедалі глибше й глибше поринав в історію, далі й далі відсовував ту межу, з якої хотів почати розповідь про своїх героїв. — Сашко наче міркував уголос, а не розмовляв із полковником. — Думав почати з передвоєнного періоду — дуже помітної віхи в історії українського народу, з приєднання 1939 року західних земель до України. Але ті події, про які хотілося написати, зумовлені ще більш ранніми. І вийшло так, що я відсунув ту грань аж до початку Першої світової війни.

Збирався, так би мовити, мазками означити той період, мовляв, предки героїв — звідти, з того часу. Але коли почав глибше вивчати минувшину, почитав не лише істориків, а й письменників, мемуари свідків тих подій, зрозумів, що та епоха, можливо, ще цікавіша, ніж сучасність. Так я заново відкрив для себе Цвейга з його описаннями передвоєнного часу, а також інші книжки про Першу світову.

— Знаю ці твори, читав запоєм «Вчерашний мир. Воспоминания европейца», — Богдан Данилович був задоволений тим, що Сашко згадав у розмові саме ці книжки, і полковник мав нагоду ще раз засвідчити перед письменником, що й він не зовсім дурень, дещо теж читав.

— Тож мені й захотілося якимось чином більше акцентувати увагу на тому часі й перекинути місточок до сучасності, поєднати ці дві епохи, в яких живуть і діють герої кількох поколінь, — погляд Сашка в цей час був замріяним, наче він був десь далеко-далеко, можливо, в тій епосі, про яку говорив. — Але обсяг навіть роману не безмежний. Усе треба стисло викласти, інакше — нецікаво буде читати. А взагалі-то я отримую величезне задоволення від самого процесу вивчення цих матеріалів.

— Ми історії по-справжньому не знаємо, — підтримав письменника Богдан Данилович. — Те, чого вчать у школі, — жалюгідна подоба науки.

— Авжеж. Здавалося б, життя майже закінчується, навіщо тобі знати, що було на початку XX століття, тобто сто років тому? Ні, цікаво! Та й потрібно було для роману…

— Олександре, скажи правду: скільки років ти пишеш оцей свій роман?

Сашко Тесля відповів не зразу. Здавалося, він щось підраховував, згадував, оцінював, щоб сказати максимально точно, не збрехати, не схибити. Але в цей час він думав зовсім про інше. Сашко вже твердо знав: щоб написати щось талановите, треба неймовірно страждати. Або, точніше, перестраждати. Якщо в художника не було в житті чогось такого, що пошматувало б його серце й розкраяло душу — жодного путящого твору, чи вірша, чи роману, чи картини з-під його руки не вийде.

— Усе життя, Богдане Даниловичу, все життя. І боюся напророчити, але мені іноді здається, що я мій роман писатиму до своєї кончини.

— Та що ти таке говориш!

— Справді. Іноді, думаючи про той час, коли візьму в руки сигнальний примірник віддрукованого твору, я не можу уявити собі, як це буде. Більше того, не маю жодного передбачення, не можу навіть приблизно спрогнозувати, як сприйметься мій роман. Що про нього скажуть люди, як перемиватимуть кісточки недруги й стримано хитатимуть головами доброзичливці. Словом, я не бачу тих картин майбутнього. Це єдине в моєму житті, чого я не можу чітко уявити. Тому…

— Тому, — перебив Сашка Богдан Данилович, — ти зобов’язаний швидше дописати свою нетлінку, дати прочитати мені й почути щирі критичні зауваження. О, я вмію критикувати. Ти ще не знаєш, як я це вмію робити. А ще можеш попередньо дати почитати своєму приятелю Іванові Цюбі. Хто-хто, а він у цьому неперевершений професіонал.

8

Краще б Зорій цього не казав. Тесля враз спохмурнів, замкнувся в собі й до кінця розмови проронив лише кілька слів. Богдан Данилович зміни в настрої письменника помітив не зразу, дійшло до нього це лише в кабінеті, коли він проаналізував розмову з Теслею. А поки що Зорій, нарешті, сказав, навіщо покликав Сашка на зустріч.

— Ми з тобою, скільки спілкувалися, не раз обговорювали ситуацію щодо політичних подій у нашій країні. І позаяк ми одне одному довіряли завжди (сподіваюся, довіряємо й тепер), то обговорення ті були цілком відвертими. Іноді наші висловлювання межували з незамаскованим політичним фолом. Особливо не боявся висловлюватись я. Ти пам’ятаєш, що найбільше діставалося від мене нашій недолугій владі. Спочатку ти навіть думав, що це з мого боку провокація.

Тесля хотів було щось сказати, але Зорій жестом його зупинив, мовляв, не перебивай.

— Пам’ятаєш, який надзвичайний, я б навіть сказав, небувалий авторитет і вплив у суспільстві мала наша інтелігенція наприкінці 80-х — на початку 90-х років уже минулого століття. Усі політичні ініціативи виходили з надр еліти нації. Яка ейфорія панувала в самому її середовищі! Письменники, вчені, особливо гуманітарної сфери, колишні дисиденти, зокрема ті, які пройшли тюрми й табори, саме вони були силою, що генерує й рухає передові ідеї та ініціативи українського державотворення. Чимало їх стало потім народними депутатами, міністрами, керівниками на інших високих посадах.

На жаль, після карколомного впливу на події в Україні через деякий час цих людей поступово, як то кажуть, «витіснили з процесу». Владу і вплив у державі знову перебрали колишні комуністи й комсомолята. І ось уже протягом останніх п’яти-восьми років творча інтелігенція перебуває на марґінесі основних подій. Чи не здається тобі, що час виводити її знову на арену боротьби? Боротьби за спасіння духовності й культури, спасіння нації, держави взагалі?

9

Сашко Тесля мовчав. Усе, про що зараз казав полковник, було десь далеко-далеко від письменника. Перед очима стояв образ Цюби. Іван Миколайович дивився на Сашка й не говорив ні слова. Але в його очах Тесля читав докір і осуд. Зорій же сприйняв мовчання письменника як можливе нерозуміння того, про що говорив Богдан Данилович. Тому й, не дуже переймаючись задумливістю Сашка, вів далі.

— Я зараз розповім тобі дещо таке, про що мало хто нині знає.

— Може, не треба? — тільки й спромігся за весь час промовити Тесля.

— Треба, Олександре, треба. Те, що відбувається нині в нашій країні, інакше, ніж злочинним шабашем, не назвеш. І якихось реальних позитивних змін, кажу тобі, навіть у перспективі не передбачається. Тому в країні з’являються сили, які дедалі більше схиляються до того, що треба не лише започатковувати боротьбу з окремими негативними проявами, а оголосити справжню війну безладу й узагалі злочинній владі. І допоможе цим людям у війні не хто інший, як наша інтелігенція, яка вже скучила за активними діями. Саме інтелігенції пропонується знову взяти на себе ідеологічне забезпечення нашої праведної боротьби. Чому я кажу «нашої», бо я вже тривалий час активно займаюся організаційною роботою і є одним з ініціаторів цієї боротьби. Наша група поки що невелика, але люди, які ризикують своїм і своїх близьких життям, дуже сміливі й віддані високій меті. А наша мета — змінити владу й навести в державі порядок.

— Десь я це вже чув, — мляво сказав Сашко.

— Олександре, я тебе розумію. Ти творча людина. Ти зайнятий своєю улюбленою справою, тобі не хочеться знову, як багато років тому, робити таке, що тобі не характерне. Але зараз не можна стояти осторонь. Тому прошу допомогти нам. Звичайно, це справа добровільна. Але без таких людей, як ти, здійснити плани буде важко.

— Що я мушу робити?

— Треба всього-на-всього розказати своїм друзям і добрим знайомим, що в Україні є група людей, які прагнуть врятувати країну від корупціонерів та інших злочинців. І коли ви (і ти, і твої друзі) помітите паростки спротиву і зрозумієте — це саме те, про що я отут розповідав, ви маєте підтримати публічно нашу боротьбу. Виступ у газеті чи по телебаченню таких авторитетних людей, як, наприклад, Ігор Юхановський, Левко Лук’янченко чи той-таки Іван Цюба, додасть упевненості й наснаги борцям за справедливість, спонукає інших до цієї боротьби.

— А як ми дізнаємося, що ця боротьба вже почалася?

— Побачите й відчуєте самі. У владі з’являтимуться люди, яких відразу буде видно, що вони відрізняються від тих, які тепер правлять країною. Ну, ось, мабуть, поки що і все. Іншим разом поговоримо докладніше. А будуть якісь пропозиції чи оригінальні думки — телефонуй. Зараз я піду перший, а ти трішки посидь. До побачення.

Глава четверта

«Шаляпін»

1

Коли Зорій пішов, Сашко Тесля ще довго сидів на лавочці. Після кожної зустрічі полковник завжди залишав після себе якісь неоднозначні відчуття. Енергетика Богдана Даниловича позитивно впливала на Сашка: він це відчував майже фізично. Але було щось у стосунках письменника і співробітника спецслужби таке, що пригнічувало морально, тиснучи на свідомість і совість Теслі так, що іноді він доходив до розпачу, майже до нервових потрясінь.

І ось зараз: кілька фраз про Івана Миколайовича Цюбу, що наче між іншим промовив Зорій, вибили Сашка з колії, повернули його до болючої майже асфіксії, до стану психічного розладу, до потреби чимось заглушити голос совісті, неприродним способом повернути собі рівновагу й душевний спокій.

Письменник згадав першу зустріч з Богданом Даниловичем. Це було, здається, сто років тому. Сашко йшов майже безлюдною київською вулицею Артема. З неї перейшов на Велику Житомирську, потім далі, постояв трішки на перехресті й повернув до площі Богдана Хмельницького. Чому не пішов ліворуч? Адже саме біля Андріївської церкви, біля тих самих славетних східців любив постояти. Просто так, не піднімаючись до самого храму, не обходячи його з боку парку, звідки (знизу) його майже не видно. Андріївську церкву гарно видно з лівого берега Дніпра. Видно з Подолу. А з наддніпрових схилів Правобережжя церква височіє перед тобою, як стіна, без якоїсь там особливої краси чи урочистої величі. Тому Сашко міг уявляти цю історичну споруду з усіх кінців і місць Києва. Йому навіть не треба бути поруч.

Але все ж безпосередньо біля східців Сашко Тесля почувався особливо. Колись мріяв хоч разок побувати в Києві. Зі школи, з підручників, з улюблених пісень про столицю рідної України виникла (та й хіба тільки у нього) така любов до Києва, що Сашко марив тими церквами, тими Золотими Воротами, Хрещатиком.

Хрещатик! Хіба ж думалося, що ходитиме головною вулицею столиці щодня, навіть іноді й не усвідомлюючи, що йде Хрещатиком? Думи такі частенько відвідували Сашка…

Та сьогодні він повернув не до східців Андріївської. Пішов до пам’ятника Богданові Хмельницькому. На Сашка впливали ті здоровенні гранітні камені, з яких було зроблено п’єдестал. Він замріяно дивився саме на ці брили. Чомусь пригадувалися піраміди єгипетських фараонів. Чи гідний бути похованим у піраміді Богдан Зиновійович?

Такі дурниці іноді лізли в голову Сашка, коли він ось так, як сьогодні, стояв біля дзвіниці Святої Софії й дивився на пам’ятник гетьману.

— Доброго вечора, Олександре! — чийсь голос, незнайомий, упевнений, але водночас ніби вибачаючись, тихо окликнув Сашка, який зовсім не чекав у таку пору зустріти тут когось знайомого.

Сашко повернув голову. Перед ним за кілька кроків стояв чоловік років до сорока, у темному костюмі, світлій сорочці з краваткою в якусь діагональну смугу.

— Здрастуйте, якщо ви звертаєтеся до мене. Бо ж поблизу нікого немає, а ви назвали моє ім’я. Хоча я вас, здається, не знаю.

— Вам зовсім не здається. Ви мене справді не знаєте, — чоловік підійшов ще ближче. — Колеги називають мене Богданом Даниловичем, мама просто звала Богданчиком, начальство, іноді знімаючи стружку, просто — товаришу Зорій. — Мужчина подав руку. — Богдан Данилович Зорій, підполковник Комітету державної безпеки України. Можу показати посвідчення, але, думаю, ви й так повірите.

Сашко здивовано дивився на незнайомця, але руку подав. Потиск підполковникової руки був міцним.

— Наскільки вистачає мого уявлення і знань про вашу професію, — не дуже сміливо, але все ж упевнено сказав Сашко,

— запитання будете задавати ви. Тому… Я слухаю вас.

Підполковник усміхнувся. Йому, либонь, зовсім не хотілося розмовляти офіційно, але пояснити дещо все-таки треба було. Пізній час (на годиннику маже 23-я) та й раптовість (чи ж раптовість?) зустрічі вимагали пояснень.

— Не дивуйтесь, Олександре. Наша зустріч насправді невипадкова. Я маю великий досвід спілкування з людьми. Різними людьми. Тому смію вас запевнити, що в мене відпрацьовано кілька варіантів, як почати бесіду, щоб співрозмовник спочатку принаймні не втік, а якщо пощастить, то й вислухав. Знаєте, який прийом найбільш вдалий і виправдовує себе майже на всі сто? Я кажу завжди те, що маю намір сказати, заради чого прийшов, ради чого шукав зустрічі, ради чого Складав усі свої плани.

— Ну, і ради чого ми оце тут стоїмо? — Сашко посміливішав, і в нього з’явилася якась упевненість, що цю ніч він ще проживе.

— Я хочу спитати вашої поради.

— Поради? Моєї?

— Так. У деяких питаннях я не такий дока, щоб добре розуміти суть. А розуміти, ой, як треба! Причому розуміти глибоко. Щоб прийняти правильне рішення…

— ?

— Я розумію ваше здивування. Але прошу вислухати мене. Хоч і пізній час, але саме зараз нам ніхто не заважатиме. Та й вечір сприяє душевній розмові…

— Душевній? Ви вважаєте, що коли незнайома людина вночі звертається до вас на ім’я, потім відрекомендовується співробітником КДБ і дає зрозуміти, що давно спостерігає за вашим життям, а потім питає поради, в чому — поки що не зовсім усвідомлюю, — у нас має вийти душевна розмова? Так, мабуть, справді — душевна. Бо моя душа десь добирається до п’ят. Чи ви думаєте, до мене щоночі підходять люди з КДБ, і я з ними душевно гомоню?

— Якщо з’явилися нотки гумору — значить, усе гаразд. Головне завдання я вже виконав: ви не накивали п’ятами й почали розмовляти.

— Ви почали…

— Так, але ми вже бесідуємо. Правда, вже трішки запізно, тому я, щоб сьогодні довго вас не затримувати, просто прошу дозволу побачитися ще раз, тоді я вам розповім, навіщо я шукав зустрічі.

— Просите дозволу? Якийсь ви не такий… Але душа моя, яка щойно була в п’ятах, почала звідти чомусь потроху виповзати і стає на місце.

— Ви знаєте, де місце душі?

— Є з цього приводу анекдот. Але він не зовсім пристойний…

— Гаразд, колись розповісте. А зараз давайте домовимося про зустріч. Ще раз запевняю: мені потрібна ваша допомога. І ні про що погане не думайте. Щоб позбавити вас зайвих роздумів, ми маємо зустрітися якомога швидше. Давайте завтра? Можемо в Гідропарку. Там ваша літературна братія майже не буває, більше відпочивальники-пенсіонери. Мене все ж чималенько людей у місті знає. Можуть неправильно подумати про нашу з вами милу бесіду.

— Я не знаю… А якщо відмовлюся?

— Тоді будете думати про це все своє життя. І жодна література в голову вам не полізе. Творчість вимагає спокою і водночас пригод. Чи не так? А для ваших героїв потрібні нові враження, — усміхнувся Богдан Зорій.

— Гаразд, — промовив уже сміливіше Сашко, — завтра після обіду я маю відвідати Спілку письменників на Банковій…

— Давайте приблизно о шістнадцятій, — запропонував Богдан Данилович.

— Згода.

2

Сашко Тесля сидів на лавочці в парку. Наближався вечір, а письменникові не хотілося нікуди йти. Він наче зупинився на якомусь епізоді у творі, не знаючи, про що писати далі, й роздумуючи, чи варто взагалі щось писати. Сашко в думці поставив умовні три крапки й тепер визначався, як вчиняти далі.

Три крапки у творі — це коли письменник багатозначно натякає на щось значуще, але поки що про це говорити зарано. А ще три крапки ставлять, коли письменник потрапляє в глухий кут. Тоді він шпурляє ручку чи олівець на стіл, а то й подалі, і сердиться.

Ота найперша зустріч із Богданом Зорієм була наче вчора. Письменник назавжди запам’ятав години, що прожив після неї. Минули роки, а все було так явно, що Сашко пам’ятав кожну мить, кожен свій порух тіла й думки.

Сашко Тесля після тієї зустрічі з кадебістом біля пам’ятника Хмельницькому ніяк не міг зосередитися на роботі. А тоді він планував виписати дуже відповідальну частину роману, від якої й мали розвиватися подальші події. Сашко знав, що писати. Але не міг. Нікуди не ділися стрункі думки, які довго виношував у собі, вибудувані діалоги, характери тощо, а писати не міг.

Усе, Сашко Тесля вже не тут, у парку, а в тому далекому часі, коли він прийшов додому після першої зустрічі з підполковником КДБ Богданом Даниловичем Зорієм.

Письменник володів кількома прийомами, як сконцентрувати увагу на головному й не думати про інше. Тоді було важко це зробити, але Сашко Тесля неймовірним зусиллям волі змусив себе не думати про минулу й майбутню зустрічі зі співробітником КДБ. І він сів за письмовий стіл.

Так, по-перше, у діалогах між братами Юліаном і Олексієм, а також згодом у розмовах між іншими героями треба викласти одну з головних тем роману — тему Першої світової війни. А саме: як вона вплинула на українство, зокрема, як це все сприймалося західноукраїнською інтелігенцією. Потрібно буде зосередити увагу на боротьбі різних політичних течій. Ще до війни, й особливо після її початку, адже всі політичні партії та групи в Галичині були розділені, так би мовити, по лініях антагонізмів: проавстрійські — проросійські; антипольські — антиросійські та просто проукраїнські.

О,Сашко Тесля цю тему вивчив добре. Не зайве й майбутнім читачам роману нагадати, яке нечуване горе принесла українцям Перша світова війна. Особливо відчула на собі протистояння двох імперій Галичина, яка була ареною наймасштабніших і найкривавіших боїв між австрійськими та російськими військами. Війна завдавала великих збитків цьому багатостраждальному краю. Особливо потерпало мирне населення через брутальне поводження вояків — як австрійських, так і російських.

Австрійці й ті народи, які входили до цієї імперії, як і народи Росії, захищали власні інтереси. Українці ж не мали своєї держави. Вони не лише від когось гинули «за чуже», за чужу землю, за чужі ідеали, за чужі амбіції, за чужі інтереси, а й убивали одне одного. Українці — українців. У австрійському війську налічувалося 250 тисяч українських вояків, у російській армії — 3,5 мільйона українців. Водночас і Австрія, і Росія намагалися знищити сам український дух, український національний рух за визволення, за створення своєї держави.

Солдати воювали і гинули, а українська інтелігенція Західної України «страждала» і сподівалася на перемогу. Свою перемогу. Бо в цій шаленій м’ясорубці і Австрія, і Росія втрачали не лише солдатів. Вони виснажували свої матеріальні й моральні ресурси, що було на руку українцям, які мріяли про власну державу.

Третього серпня 1914 року майже всі наявні на той час у західних землях українські політичні партії зібрались у Львові й утворили Загальну Українську Раду. Політичні лідери розуміли, що саме зараз треба об’єднати зусилля всіх партій, щоб виробити єдині гасла, єдину тактику і єдину поведінку під час боротьби двох світових гігантів, двох агресорів.

Загальна Українська Рада на чолі з авторитетним парламентарем Костем Левицьким ухвалила: підтримувати Австро-Угорську монархію в боротьбі проти Росії. Перемога Австрії мала стати і їхньою перемогою. Що більшою буде поразка Росії, то швидше українці досягнуть своєї заповітної мети — свободи й державності.

Сашко знайшов уже написані сторінки, де йшлося про розмову Юліана й Олексія Бучацьких про перші дні війни.

«— «Наш найзапекліший ворог — Росія!» — вигукнув хтось у залі, — розповідав далі Юліан братові. — У мене було якесь подвійне відчуття всього, що відбувалося на цій Раді. Деякі радикальні висловлювання й заклики мене просто шокували. Але я не знаю, що з того, що відбувалося у Львові, можна вважати позитивом, а що — передмовою до трагедії.

— Політичні гасла й наміри — це добре, — отець Олексій розумів тривогу свого брата. Вони у всьому були однодумцями. — Але потрібна і своя сила, яка стала б хоч якоюсь гарантією наших майбутніх здобутків. Власних. Реальних.

— Рада висунула ідею створення своїх, українських воєнних загонів, — Юліан на мить замислився. — Але маю сумнів, що австрійці дадуть нам це зробити».

Так, яка тільки сила мистецтва, яка сила мети! Сашко Тесля ще раз перечитав уже написаний діалог. Жоден кадебіст Сашкові не завада! Він знає, що писати. Він зараз про все напише. І до дідька всіх кадебістів. Даєш Першу світову! Так-от, брати Бучацькі обговорюють її початок. Незабаром з’ясується, що на заклик Ради вступити до українського війська відгукнулося понад 28 тисяч українських юнаків, яким було зрозуміло, за що треба воювати. Ці національно свідомі юнаки ладні були битися на боці одного з учасників світової війни, але за свою українську державу. Ідейно вони були підготовлені в таких організаціях, як «Пласт», «Сокіл», «Січ».

Але ця ініціатива, за якою бачилася перспектива створення великого війська, не сподобалася полякам. Вони все зробили, щоб українські формування, які спочатку називалися Українським легіоном, а потім були перейменовані на Українських січових стрільців (УСС), налічували тільки 2,5 тисячі вояків. Інших охочих включали до австрійських дивізій.

Об’єднана політична сила, репрезентована у Львові, не була єдиною українською політичною силою, здатною підтримати Габсбургів. Свою політичну організацію — Союз визволення України — в цей час теж створили у Львові соціалісти на чолі з Володимиром Дорошенком та іншими, які втекли з російської України. Саме вони першими серед українських організацій проголосили своєю метою утворення самостійної української держави. Задля досягнення цієї мети СВУ був готовий співпрацювати з Австрією й Німеччиною проти Росії.

На початку вересня 1914 року російська армія перейшла в наступ. Загальна Українська Рада і СВУ мусили тікати до Відня. Утік на Захід і майбутній теоретик українського націоналізму Дмитро Донцов. Саме він спочатку очолив створений Союз визволення України.

Тесля добре вивчив теорію Донцова. Там, на думку Сашка, нестиковок, абсурду й талановитості намішано було чималенько. Але хоч би як змінювалися протягом життя його погляди й теорії, одне залишалося незмінним: Росія — ворог України, а Україна має бути самостійною державою. Письменник планував на прикладах деталей з життєписів Донцова та інших українських діячів показати історію української еміграції, зв’язок з Україною, боротьбу чекістів із закордонними частинами ОУН та її прихильниками в Україні. Саме в цій частині роману Тесля планував показати деякі деталі знищення енкаведистами ватажків українського націоналістичного руху: Петлюри, Коновальця, Ребета, Бандери.

«Юліан Бучацький був соціалістом за переконаннями, але в організації СВУ не перебував. Тому з військами Габсбургів, що відступали, не втік, а залишився у своєму маєтку», — знову перечитав написане раніше Тесля.

Бачите, товаришу кадебіст, не думаю я про вас. Працюю — і квит. Ну, й що було далі? А ось що. Окупувавши Східну Галичину, російські війська почали масові екзекуції українців. Водночас австрійці повірили полякам, що їхній військовий провал трапився через «зраду українців». Австрійці, а особливо угорці, сотнями страчували українців, тисячами гнали в Австрію, в концтабори. Тисячі українців гинули від хвороб.

Наступаючи на Галичину, росіяни переконували всіх, що просто повертають собі те, що завжди належало їм. Вони почали масовий наступ на «мазепинство». Ці дії царського уряду підтримали українські русофіли, які спочатку повтікали до Росії, а тепер повернулися з російськими військами. Таким чином, відбувалося те, через що завжди страждала Україна: одні українці «їли» інших.

Почалися не лише політичні утиски. Закривалися українські школи, культурні заклади, періодичні видання, почалися гоніння на греко-католицьку церкву, яка тоді домінувала в Галичині. Священиків цієї церкви сотнями вивозили до Росії, а в Галичину завозили російських попів. Заарештували й вивезли до Суздаля митрополита Андрея Шептицького, авторитет якого зріс від того ще більше, бо він відмовився тікати з австрійцями.

«— Як швидко прийшла весна, — Юліан Бучацький хотів відволікши думки свої і брата від сумних звісток. — Сонце гріє майже по-літньому. В Карпатах уже розтанув сніг, хоча надворі лише квітень. Я вже у другій декаді місяця без жодних зусиль прогулювався гірськими стежками. Та й дороги швидко підсохли».

Творю, товаришу кадебіст, творю! Ви ж навіть не підозрюєте, що австрійці пішли в наступ і до травня 1915 року відвоювали майже всю Східну Галичину. Відступаючи, росіяни «захопили» з собою кілька сотень заручників — українських впливових діячів. Втекли з росіянами і русофіли, роль яких у Західній Україні зійшла нанівець.

Під час війни несолодко було українцям і в центрі. Царський міністр закордонних справ Сергій Сазонов був задоволений. «Тепер настав слушний момент, щоб раз і назавжди позбутися українського руху», — його слова. Але після холодного душу 1915 року, коли росіяни зазнали великих втрат, їхній гонор трішки підупав. В Україні Російської імперії знову потроху почали відновлюватися українські кооперативи, видання, книгарні, газети. Відновила діяльність організація ТУП — Товариство українських поступовців, які виступали за автономію для України.

У травні 1915 року у Відні відновила свою діяльність Загальна Українська Рада, яка тепер покладала надії на незалежність російської України після того, як австрійці переможуть, та надання автономії Східній Галичині й Буковині. Але в 1916 році австрійці пообіцяли ще більшу владу полякам. Тому Рада на знак протесту знову саморозпустилася.

Це все, товаришу підполковнику, є нашою історією. І розписана вона майже в усіх нормальних сучасних підручниках.

Тільки не в нас, а Там! Вам же, напевно, це все до дупи. Подивимося, яку історію ви мені завтра розкажете. А якщо Бог дасть, то ви прочитаєте в моєму романі, що агітаційна робота СВУ серед сотень тисяч полонених австрійцями українців привела до створення так званих Сірожупанної та Синьожупанної дивізій, які потім братимуть участь у боротьбі за українську справу.

Так ось, товаришу кадебіст, своїм втручанням у мій налагоджений творчий процес ви не дали мені можливості сьогодні описати участь старшого покоління родини Бучацьких у подіях 1914 року, тобто коли тільки-но розпочалася Перша світова війна. А саме це, за моїм задумом, мало сприяти вихованню нового покоління борців за українську ідею. Саме в період після Першої світової, в 20-30-ті роки сформувалося покоління моїх героїв, яке братиме участь в ОУН, проти ОУН і «між ОУН». І Софія, і Андрій, і Олесь, і Роман, і Тарас та інші герої мого роману. І ось такі, як ви, товаришу підполковнику, є причиною того, що доводиться писати кусками, то забігаючи у відтворенні життя героїв уперед, то повертатися на багато років назад. Ну, нічого, зі своїм романом я розберуся. Мені б нині розібратися з вами…

З

Так, Сашко Тесля добре пам’ятав, що відбувалося з ним після першої зустрічі з підполковником КДБ. Він і тоді, і з плином часу був упевнений, що та зустріч не була випадковою. Про це сказав і сам підполковник. Більше того, кадебіст не приховував, що Сашко йому навіщось потрібен. Він так і сказав: «Мені потрібна ваша допомога». Тільки от чим ще відносно молодий, майже нікому не відомий письменник Сашко Тесля може допомогти органам, та ще таким?

Тесля знав — з комітетниками не пожартуєш. Чув він і про те, що КДБ вербував стукачів, аби знати все, що відбувається в суспільстві. Кажуть, вони були мало не в кожному трудовому колективі, в будь-якій організації. Але ж самого сексота Сашко особисто ніколи не бачив, з ним не спілкувався. Чи ж так? Він же не міг знати, що вітається за руку з агентом КДБ, який доповість своєму оперу про об’єкт, яким зацікавився Комітет. Було й у них в університеті кілька хлопців, про яких казали, що вони стукачі КДБ. Тоді Сашкові було байдуже, він навіть не знав, вірити цьому чи ні.

Звідки було недосвідченому в таких справах Сашкові Теслі знати, що одне з основних правил у Комітеті держбезпеки, як, до речі, й у спецслужбах інших країн, — забезпечення конфіденційності співпраці агента з органами. Для цього здійснювалися складні операції з відведення підозри оточення до особи агента і спрямування тієї ж таки підозри на «негодний об’єкт». Тобто опер підставляв когось іншого, на якого й думали, що саме він стукач, тоді як справжній агент глибоко конспірувався й був поза підозрою.

Водночас, попри творчий «нічний діалог» з підполковником КДБ, Тесля твердо вирішив іти на обумовлену зустріч: будь-яка реальність краща, ніж очікування невідомого.

4

Наступного дня письменник Сашко Тесля і підполковник КДБ Богдан Данилович Зорій зустрілися в Гідропарку.

— Ви знаєте, дивно, але я добре спав уночі, хоча після нашої зустрічі увечері довго думав про вас і про ситуацію, що склалася, — сказав Сашко, потискуючи простягнуту йому руку.

— А чому б здоровому молодому організмові не відпочити після повноцінного робочого дня, — Зорій зовсім не хвилювався, хоча це була перша розмова, під час якої він мав закласти основи для наступного, найвідповідальнішого етапу в довгому й копіткому процесі, який ось уже кілька століть називається не інакше, як вербування агента. Чи розуміє це вже зараз молода людина, але з чималим життєвим досвідом, талановитий письменник Олександр Григорович Тесля?

Зорій не хвилювався тому, що протягом усієї служби в органах державної безпеки він завербував десятки подібних до Теслі письменників, академіків, професорів, докторів наук, редакторів газет і журналів, провідних кореспондентів радіо й телебачення. І жодного разу Зорій не мав поразки. Жоден із кандидатів на вербування не відмовився від співпраці з ним. Кожне вербування Зорій готував так ретельно, так вивчав людину, з якою він мав вирішувати серйозні державні справи, що відмови ніколи не мав. Методика поступового залучення до співпраці розроблялася протягом багатьох років, її шліфували теоретики й удосконалювали практики.

Зорій майже ніколи не залучав до співпраці вроджених стукачів і провокаторів, яким продати чи закласти найближчого друга — медом не годуй. Такі не могли принести нічого, крім шкоди. Як правило, то були брехливі гнилі людці, без моралі й совісті, без будь-яких принципів. Саме такі «помічники», яких заради якоїсь потреби все ж доводилося вербувати, при нагоді заради вигоди або просто через амбіції зраджували, продавали, підставляли, оббріхували.

— Олександре Григоровичу, я про вас багато знаю. Вибачте — така професія. Протягом кількох місяців я спостерігав за вашим, так би мовити, публічним життям, ознайомився з вашою творчістю. Не буду приховувати — цікавився вашим особистим життям. Ви ж про мене нічого не знаєте. Я далекий від думки, що ви горите бажанням дізнатися про мене, але, коли я розповім дещо про специфіку моєї роботи, відразу ж зрозумієте, чому ми з вами тут говоримо удвох — ви, письменник, і я, співробітник КДБ.

— Слухаю вас, — спокійно сказав Сашко Тесля.

— Ви навчалися в Київському університеті й знаєте, які процеси у ньому відбувалися на початку 70-х.

Сашко Тесля знав, бо літературне життя в столиці в середині 70-х було бурхливим і цікавим. А він аж ніяк не відносив себе до тих, які не виходять на люди зі своїх келій. Тоді Київський університет, який у всі часи був центром вільнодумства, «оговтувався» від цілої низки гучних політичних процесів, унаслідок яких немало студентів і викладачів поплатилося за свої свободолюбиві ідеї звільненням з цього храму науки й культури, а то й взагалі опинилося за ґратами. Так звані «шістдесятники» розпорошилися: хто знову пішов у служіння комуністичній владі (а куди подітися, їсти ж хочеться), хитріші зачаїлися до кращих часів, а найбільш затяті, яких так і не вдалося приборкати, і далі підпільно розповсюджували самвидав, збиралися під виглядом культурологічних і літературних гуртків, де перебували під пильним наглядом КДБ.

— Авжеж, чув. Кожна нормальна людина, можливо, хоч і не брала участі в тих подіях, була в курсі, переживала й співчувала.

— Кому?

— Ну, хто кому, — ухилився від прямої відповіді Сашко.

— Та не тушуйтеся, — Богдан Данилович поблажливо посміхнувся. — Було б дивно, якби студенти стояли на боці влади чи адміністрації університету, попри те, що в країні тоді проводилася офіційна пропаганда на підтримку здійснюваної органами КДБ і компартією боротьби з українським буржуазним націоналізмом і взагалі — з усім українським. Весь народ не заженеш у яму покори. Завжди знайдуться люди, які думають по-іншому, ніж влада, а дехто й насмілюється вчиняти всупереч тим постановам і правилам, що нав’язані владою.

Сашко дивився на Зорія круглими очима, навіть не помічаючи цього. Про що говорить цей підполковник? Точніше, про що — зрозуміло, але — як? Це ж неприхована провокація кадебіста, розпізнати яку легко може навіть людина без життєвого досвіду або й зовсім дурна. Сашко таким себе не вважав. Мабуть, не думав так про Теслю і підполковник. Тоді навіщо ці розмови?

— Не дивуйтеся з моїх слів, — наче прочитав думки Сашка Зорій. — Мої слова — не провокація. Коли познайомимося ближче, ви переконаєтеся, що я завжди кажу правду й завжди щиро. Ну, майже завжди. Так-от, чому я згадав про ті події. Не секрет, що репресували найбільш активних антисовєтчиків органи КДБ. Після того, як усе начебто устаканилося, ми ретельно аналізували свої дії. З’ясувалося, що про деякі факти ми дізнавалися або запізно, або об’єктивність інформації була надто низькою. А якщо говорити по-простому — наші таємні інформатори «ліпили нам горбатого». Вони зводили наклепи на своїх «противників» на роботі, у коханні, побуті тощо. Не один студент чи викладач мав неприємності не так через свої політичні погляди, як через звичайнісінькі наклепи. Тоді особливо не розбиралися, бо партійне керівництво й наші московські колеги вимагали скорого суду. Та чи справедливий він був?

— І ви, допетравши, що наробили помилок, тут же їх виправили, — Сашко посміливішав.

— Звичайно ж, ні. Але ці політичні процеси багато чого нас навчили. Можливо, не всіх. Але й у нас з’явилися люди, які мислити почали дещо по-іншому. Адже в українському КДБ 70-х і початку 80-х було чимало співробітників-українців. Я затятий противник антисемітизму, але скажу: часи єврейського засилля в НКВД скінчилися ще до війни, багато з нас починало думати по-українськи, і хоча говорили й писали ми ще па-руські, козацький дух потихеньку піднімався з історичних та генних глибин.

— Богдане Даниловичу, вибачте, але… Покажіть усе ж своє посвідчення, — Сашко це сказав навіть дещо з викликом.

— Будь ласка, — Зорій показав своє посвідчення, навіть дав його в руки Теслі. Той подивився, уважно почитав, повернув підполковникові. — Я вас чудово розумію, — Зорія зовсім не здивувало раптове бажання письменника пересвідчитись, що перед ним справді співробітник КДБ. Надто вже дивні речі говорив цей загадковий, можливо, навіть незвичайний кадебіст.

— Не всім навіть у КДБ подобається, як керують нами партійні органи, — вів далі Зорій. — Події останніх років свідчать, що сама партія шаленими темпами втрачає в народі авторитет, який і раніше тримався лише на майстерній пропаганді та багнетах озброєної частини КПРС — ВЧК-КДБ. Якщо розкинути розумом, то, за законами логіки, так довго тривати не може й щось повинно змінитися. Органи державної безпеки незалежно від того, хто при владі, забезпечують безпеку країни. Так ось, тим людям, що наважуються і вже пробують щось змінити в нашій державі, конче потрібна об’єктивна, правдива й неупереджена інформація про те, що відбувається в суспільстві та, зокрема, серед представників «совісті нації», як небезпідставно прийнято називати інтелігенцію. Що ви скажете, почувши від підполковника КДБ такі слова? Точніше, мене цікавить більше не те, що ви скажете, а що думаєте насправді.

— Я не знаю, що не лише казати, а навіть — думати. Усе так незвично і справді, на перший погляд, схоже на неприховану провокацію. Але все ж мені здається, що провокація вдалася б лише тоді, коли не ви, а я говорив би такі крамольні речі.

— Ви вважаєте мої слова крамольними?

— Ну, а якими ж? Ми всі звикли до зовсім інших офіційних слів. Але я думаю зараз про інше. Яким боком ваша відвертість, навіть хай вона буде щирою і непровокаційною, стосується простого українського хлопця на ім’я Сашко Тесля?

— А ось зараз вам і скажу головне: мені потрібен справжній патріот України, якому болить те, що відбувається нині з нашою державою, і він не хоче далі спостерігати за тим усім спокійно, живучи за принципом «моя хата скраю».

— Ви що, збираєтеся піти проти влади? — Сашко Тесля злякався сам того, що сказав.

— Кому в нашій країні належить влада? — запитанням на запитання відповів Зорій.

— Відомо кому — Комуністичній партії.

— Двійка вам, товаришу письменнику! Влада в нашій соціалістичній країні належить народу. А я ніколи проти народу не піду.

Це була перша серйозна розмова між підполковником КДБ Богданом Даниловичем Зорієм і молодим, перспективним, талановитим письменником Олександром Григоровичем Теслею.

На четвертій зустрічі Сашко Тесля обрав собі псевдонім «Шаляпін».

5

Одним із перших завдань, яке дав своєму новому агентові Богдан Зорій, було просте й таке, що не викликало в Теслі морального дискомфорту. Треба просто поговорити з письменником Іваном Цюбою і дізнатися, що він думає про нинішній літературний процес в Україні, як оцінює якість творів, що виходять з-під пера молодих українських письменників і поетів. А ще Зорій просив дізнатися про творчі плани Цюби. Свій інтерес до цих питань Богдан Данилович пояснив просто: дехто з начальства в КДБ хоче пересвідчитися в тому, що Іван Цюба, у якого в недалекому минулому були проблеми у стосунках з правоохоронними органами,

зараз займається винятково творчістю й жодних протиправних дій не вчиняє.

Тесля не раз мав розмови на подібні теми з Іваном Миколайовичем, тому був упевнений, що Іван Цюба — гарна людина і нічого незаконного не робить. Сашко не лише поважав, він боготворив Івана Миколайовича, бо той і моральніший, і розумніший, і сильніший духом. І молодий письменник, погоджуючись виконати завдання підполковника Зорія, був на сто відсотків упевнений, що, розповівши Богданові Даниловичу відверто про те, що Іван Миколайович має «правильні й чіткі життєві орієнтири», допоможе маститому письменникові чи принаймні не нашкодить йому.

Тоді Сашко Тесля не міг знати, що в житті нерідко трапляється зовсім не так, як людина передбачає чи планує. Щастя Івана Цюби, що інформація Сашка про нього потрапляла до рук Богдана Даниловича, який уже почав свою гру, насправді розуміючи «ху із ху». Зорій сам уже майже розібрався і в постаті Івана Миколайовича Цюби. Можливо, саме в цьому йому згодом допоміг і Тесля.

Далі були інші подібні завдання, які Сашко виконував легко й без найменших докорів совісті. Хоча іноді все ж і згадував про неї. Про совість.

6

Спогади, спогади, спогади… Нині виринали в пам’яті найболючіші, найбільш знакові картини з історії їхнього спілкування. Спілкування кадебіста Зорія і письменника Теслі. Наприклад, ось ця…

…Найгірші за все своє життя й найболісніші муки відчував Сашко Тесля. Дні минули після того випадку, а він не міг не те що заспокоїтися, він не знав, що робити, не знав, чи варто про те, що сталося, говорити полковникові Зорію. А сталося непоправне, страшне й рокове. І якщо про те дізнається хоч хто-небудь, хоч одна жива душа, Сашковому життю настане кінець.

А сталося те, про що письменник Сашко Тесля не міг навіть подумати. Кілька завдань, які агент «Шаляпін» виконав на прохання Богдана Даниловича, майже ніяких моральних сумнівів у письменника не викликали. Сашко писав великі матеріали

про свого гарного приятеля Івана Цюбу натхненно, майже так, як писав завжди, як писав свої чудові новели, як писав свій нетлінний роман. Упевненість Теслі в тому, що він робить добру й корисну для Цюби справу, окриляла його, давала наснагу й водночас сприяла встановленню гарних стосунків з чудовою й цікавою людиною, якою ставав для письменника співробітник спецслужби Зорій. Сашко навіть ні на хвилину не сумнівався, що вчиняє правильно, адже характеристики, які у своїх агентурних повідомленнях він давав Іванові Миколайовичу, були об’єктивно позитивні, чесні й створювали Цюбі найбільш сприятливі умови для його подальшої творчості. Так думав його друг і колега по перу Сашко Тесля.

І коли, здавалося, агент «Шаляпін» розписав усі чесноти Цюби вичерпно й щиро, Богдан Данилович попросив уточнити деякі деталі щодо планів видатного літературознавця й критика. Сашку зробити це було неважко, бо саме за кілька днів до отримання завдання від полковника Тесля зустрічався з Цюбою і розмовляв саме про те, над чим працює Іван Миколайович. Вони поговорили ще й про обстановку в Спілці письменників України, про деякі суто професійні письменницькі справи.

Написавши вдома цілий трактат про чесноти свого старшого товариша й друга, Сашко вийшов, як він любив говорити, «в люди», тобто вибрався зі свого письменницького барлогу в місто. Зробивши кілька необхідних справ, Тесля мав зателефонувати Зорію і домовитися про зустріч. І треба ж було так трапитися, що на Банковій він зустрівся з Цюбою. Іван Миколайович радо привітався, запропонував зайти до кафе й випити по чашці кави.

Тесля теж зрадів настільки, що тут же забув і про полковника, і про інші свої плани. Цюба запитував про роман Сашка, розповідав про свою роботу, наче вони не бачилися тисячу років. Тесля наполіг, щоб саме він розрахувався й за каву, й за коньячок, який вони із задоволенням випили під час розмови. Іван Миколайович, попрощавшись із Теслею, залишився в кафе: саме сюди повинен був прийти ще хтось, із ким Цюба мав зустрітися.

Вийшовши з кафе, Тесля попрямував до найближчого телефону-автомата, щоб домовитися із Зорієм про зустріч. Не знайшовши необхідних копійок, Сашко зайшов до найближчого магазину, щоб розміняти гроші. Коли діставав гаманець, йому здалося, що в кишені чогось не вистачає. Сашко добре пам’ятав, що складені вчетверо три аркуші паперу він, виходячи з дому, поклав у нагрудну кишеню. Саме туди, де лежав гаманець. Тепер аркушів з написаним повідомленням для Богдана Даниловича в кишені не було.

Теслю кинуло в холод, потім у жар. Де він міг загубити папери? Сашко чітко пам’ятав, що ховав їх у кишеню. І знову — в холод, потім у жар. Один лише раз він діставав гаманець, коли розраховувався в кафе за коньяк. Тільки там ті аркуші могли випасти з кишені. Тільки там. Тоді…

Що робити? Бігти назад? Запитувати в бармена, чи не знайшов часом хтось таких-то папірців? А якщо їх справді знайшли й віддали Іванові Миколайовичу? А може, він і сам особисто знайшов? І прочитав…

Тільки не це. Тоді всьому кінець. Сашко почав згадувати зміст написаного. І уявляв, що ті аркушики зараз читає людина, яку він поважає найбільше за всіх на світі. Безперечно, на папірцях немає ні імені, ні прізвища автора, але хіба ж незрозуміло, хто міг написати про Цюбу так і таке.

А як розповісти про те, що сталося, ще одній людині, яку Сашко теж поважає і яка безмежно довіряє Теслі? Оце так ситуація! Що ж робити? Зрозуміло тільки одне: якщо Цюба ознайомиться зі змістом написаного, він здогадається, хто є автор. Якщо аркуші знайде той, хто не знає Цюбу, тоді можливі кілька варіантів, один з яких цілком влаштував би Сашка. А саме: аркуші полетіли б у смітник.

Ні, Тесля нічого не розповідатиме Зорію. Доти, доки сам не зрозуміє, чи стало відомо Іванові Миколайовичу про зміст написаного і, само собою зрозуміло, про автора.

Погулявши кілька годин у середмісті, Тесля знову пішов до Будинку письменників на вулицю Банкову. Він знав, що Цюба іноді цілісінький день міг зустрічатися з іншими письменниками, молодими авторами або в самому Будинку письменників, або в кафе біля нього. Сашко зайшов до кафе і побачив, що Цюба сидить за тим самим столиком, за яким вони ще недавно пріли з Теслею каву. Іван Миколайович був один. На столі — ні чашки, ні чарки, ні паперів. Він просто сидів і про щось думав.

Сашко підійшов, сів за стіл і подивився письменникові в очі. Той погляду не відвів. Мовчав. Мовчав і Сашко. Тяжкі секунди оберталися на ще важчі хвилини. Несподівано Цюба підвівся й упевнено промовив:

— Годі, жодних пропозицій. Ні кави, ні, тим більше, оковитої. Якби ти, Олександре, знав, скільки я сьогодні всього тут випив. А набазікався — аж язик болить. Додому, додому, до своєї милої лади. Бувай.

Цюба потиснув Сашкові руку й швидкою ходою вийшов із приміщення кафе. Тесля ж іще кілька хвилин стояв немов укопаний, потім підійшов до бармена.

— Пашо, ти не бачив тут кількох аркушів? Може, хтось знайшов і віддав тобі? Мені зателефонував приятель, який сьогодні тут пив каву й, здається, загубив якісь документи, — невпевнено почав Сашко.

— А, оці, — бармен поклав на стійку кілька аркушів паперу. — Так, Іван Миколайович кілька годин тому віддав мені, сказав, що знайшов, і попросив віддати тому, хто, можливо, запитає. Якщо це те, що ви шукаєте, забирайте.

Сашко взяв папери й, не сказавши й слова, вискочив на вулицю. Він швидко дійшов до першого ж телефону й набрав номер Зорія.

— Богдане Даниловичу, я тут приготував, що ви просили. Треба віддати, бо ще загублю.

— Ти де?

— На Банковій.

— Спускайся до театру Івана Франка. Там в таку годину людей мало, а то й немає нікого. На лавочці в скверику навпроти. Годиться?

— Чекаю.

7

— Чого такий сумний? — весело промовив полковник Зорій, тиснучи письменникові Теслі руку. — Поглянь, який чудовий день, а я не бачу в твоїх очах задоволеності життям.

— Та ні, все начебто нормально, — Сашко спробував усміхнутися. — Я приніс вам, що ви просили. — Він дістав із кишені кілька аркушів й віддав Богданові Даниловичу.

— Дякую, — Зорій не читаючи поклав папери в нагрудну кишеню куртки. — Думаю, я вже твого друга знаю краще, ніж він сам себе. З усього видно, що Іван Миколайович — правильна людина, і навіть у мого начальства не виникне жодних сумнівів у його лояльності. Це все тягнеться надто довго. Уже минуло стільки часу відтоді, коли Цюба йшов проти влади: змінились і сама влада, й оцінки в суспільстві — що таке добре, що таке погано! Іван Миколайович виявився справжнім патріотом і справжньою людиною. Безумовно, час припиняти будь-які оперативні й політичні рухи стосовно цієї людини. Такими, як Цюба, Україна має пишатися.

— А вона й так пишається, незалежно від бажання вашого начальства, — з якоюсь невластивою йому злістю кинув письменник.

Зорій пильно, навіть мимоволі примружившись, подивився на Теслю. Перед ним стояв зовсім не той Сашко, якого знав полковник.

Очі! Не ті, які завжди звик бачити Богдан Данилович, очі. В них не було й крихти покори та згоди. Зорія навіть охопив миттєвий озноб, який, на щастя, швидко минув. Такого Сашка полковник ще ніколи не бачив.

— Сашку, що трапилося?

— Нічого не трапилося, Богдане Даниловичу, — вже спокійно відповів Тесля. — Просто мені часто приходить думка: все те, що я за вашим наказом роблю, жодної користі не приносить, — і після невеличкої паузи додав: — Навіть навпаки.

— Що значить «навпаки»? — насторожився Зорій.

— Та це я просто так, — схаменувся Тесля й ні сіло ні впало додав: — а що, коли ми з вами підемо сьогодні на концерт?

— На концерт? — здивувався полковник.

— Так, за три години в театрі Франка сольний концерт моєї дружини, Ніни.

— А чому ж ти раніше мені про це не говорив? — зрадів Зорій такому поворотові розмови. З нього наче спала тонна важкого каміння. — Ти ж знаєш, як я люблю спів Ніни Теслі. І не тому, що вона дружина мого друга, а тому, що кращого голосу

в Україні немає. А я, ти ж знаєш, на пісенному мистецтві трішки знаюся.

— Звичайно, я ціную вашу компетентність. Просто якось забулося, та й незручно. Може здатися, що я хвалюся своєю дружиною…

— Твоєю дружиною пишатися треба, а не хвалитися, — Богдан Данилович перебив Сашка. — Це ж такий голос, такий голос! — Зорій аж захлинувся. — А як я потраплю на концерт, усі квитки вже, напевне, продані?

— Ось, візьміть, — Сашко дістав з кишені два квитки, один віддав Зорію. — Мав іти брат Ніни, але він з поважних причин не приїхав. Я скажу дружині, що віддав знайомому. Свій квиток теж комусь пожертвую, а сам буду за кулісами на сцені. Я часто так роблю. Ніні це подобається. Вона, здавалося б, досвідчена артистка, але теж завжди хвилюється перед виходом на сцену, наче робить це вперше.

— Спасибі, друже, — Богдан Данилович потиснув руку письменникові. — І не лише за квитки. Я ж тебе розумію. Ще раз вибач мені, що я вплутав тебе у свої пригоди, які до твого життя й до твоєї творчості не мають жодного стосунку.

— Та що там говорити — все нормально. Не переймайтеся.

8

«Ой, летіли дикі гуси…» — голос Ніни, натягнутий, як струна, аж бринить, але якось по-особливому — ніжно, м’яко. Усі, хто сидів у залі, немов єдналися подихом, спільними звуками, єдиними нотами, разом зі співачкою тягнули цілі й половинки, слухаючи, як в той самий час оркестранти минали навіть четвертні й барабанили дробом вісімок, шістнадцятих, сипали, наче дощем, тридцять другими.

А вона, піднявши невеличку красиву голівку, не дивлячись безпосередньо ні на кого, наче сама-самісінька стояла на галявині посеред лісу і змагалася в чистоті співу з самим царем, неперевершеним майстром співу — соловейком.

«Ой, летіли у неділю дощову…»

Богдан Данилович Зорій заплющив очі. Не хотілося думати про роботу, про державу — ні про що. Скільки лірики і разом з тим моці й потужності в цих чарівних звуках!

А раніше ж навіть у цій пісні знайшли б «націоналістичні нотки» й засудили. Критики, преса, безталанні колеги та «друзі».

Так думав полковник Богдан Зорій, сидячи в театрі Франка на концерті відомої співачки, дружини його агента. Цікаво, а чи ж насправді зовсім не вміє співати «Шаляпін»?

Але цих думок Зорія тоді сам Сашко Тесля не чув і про них не знав.

9

Сашко Тесля за роздумами й спогадами не помітив, як над містом опустився вечір. У саду, як і раніше, людей майже не було. Письменник важко підвівся й повільно побрів до виходу.

Цього вечора Сашко вперше в житті напився. Так напився, що його дружина Ніна, побачивши його на порозі квартири, була не лише здивована, а й злякалася. Тоді вона не могла знати, що цей день у їхньому спільному житті стане рубіконом. Рубіконом між минулим і майбутнім, між хорошим і поганим, між ясністю і незрозумілістю, між довірою і потаємністю, між щастям і горем.

Глава п’ята

Володимирська, 33

1

— Посягання на Миколу Яковича Назарова не тягне на терористичний акт, — невеличкого зросту чоловік, товстенький і кругленький, наче кулька, усівся зручніше в шкіряному кріслі після того, як привітався з кожним, хто зайшов до просторого кабінету голови СБУ. — Прокуратура може кваліфікувати це, як замах на життя державного діяча. Чи як ти вважаєш, Богдане?

— Пане голово, — полковник Зорій не здивувався, що запитання адресовано саме йому, хоча за великим масивним столом сиділо кілька начальників департаментів і всі заступники голови. Коли йшлося про конкретику, голова Служби

Герасим Васильович Берун вважав за краще мати справу безпосередньо з виконавцем або з тим, хто у відповідній темі чи проблемі краще знався. — Можливе й таке рішення прокуратури. Але ж який з Миколи Яковича державний діяч?! Звичайнісінький бандит, що награбував мільйони під час плутанини з приватизацією та ваучерами, а зараз, прикриваючись депутатською недоторканністю і граючись у демократію та лібералізм, і далі «варить бабки».

— Богдане, — голова СБУ трішки посилив голос, — ти як мала дитина. То, може, колись Назаров і подібні йому були, як ти кажеш, бандитами. А зараз це — шановані люди.

Генерал-полковник Берун чудово розумів, що Богдан Зорій мав рацію, кажучи про розкрадені мільйони. Знав голова Служби й багато інших речей, які невідомі були навіть цьому розумникові, напористому й талановитому полковникові, який іноді приносив неприємності найвищому керівництву СБУ своїми радикальними й відвертими висловлюваннями та діями.

Так, Зорій був незручний і навіть небезпечний співробітник, та хтось же у спецслужбі повинен і працювати. Але ж Герасим Васильович був упевнений і в тому, що серед присутніх генералів щонайменше двоє зроблять усе, щоб відразу після наради в кабінеті голови зміст розмови став відомий у Адміністрації Президента, і відповідно — Самому. Президент полюбляв, щоб йому закладали його підлеглі одне одного. «Розділяй і володарюй!» — це давнє правило діяло в сучасній Україні як ніде ефективно, і влада активно цим користувалася.

— Такими «шанованими» людьми заповнені майже всі владні кабінети — і в Кабміні, й у Верховній Раді, і на Банковій, — полковника Зорія навряд чи могла зупинити репліка голови Служби.

Герасим Васильович Берун відчував, що треба припинити цю розмову, бо Зорія медом не годуй — дай познущатися з чиновників, що й насправді нічого, окрім набивання власних кишень, на державній службі не робили. Скільки аналітичних доповідних та інших документів він, голова Служби безпеки України Герасим Берун, як і кілька останніх його

попередників, надсилав через Адміністрацію й віддавав особисто Президентові, у яких називав факти масових розкрадань чиновниками державного майна, вивезення мільярдів валюти за кордон, мільйонних хабарів, що беруть найвищі посадовці, особливо ті, які у близькому оточенні Президента! Доки не зрозумів, що то все — марна праця. Усі доповідні летіли в кошик для сміття, бо сам гарант Конституції не цурався подаянь, які підносили вдячні васали, підлабузники та злодюги.

Герасим Васильович зрозумів: ще кілька таких інформацій Президенту — і в крісло голови Служби безпеки сяде інший. Не один його попередник, вчасно не зрозумівши (а то й не бажаючи розуміти), хто найбільший винуватець у тому, що Україна шаленими темпами перетворюється на найкорумпованішу державу в світі, поплатився посадою. Берун вважав себе не зовсім дурною людиною, тому вчасно зорієнтувався, і його практичний розум, навіть за браком високого інтелекту, виробив найприйнятнішу схему існування в цій зграї хапуг і здирників, як у відомому прислів’ї: з вовками жити — по-вовчому вити. Хто-хто, а керівник спецслужби мав не найостанніші в країні можливості побудувати свої, сімейні схеми пускання крові з економіки бідної України, яка вже майже стояла на колінах.

— Богдане Даниловичу, не забувайтесь! — це вже начальник департаменту генерал Шершун. — Своїми недоречними репліками ви ставите в незручне становище Герасима Васильовича. Прекрасно знаєте, що в нинішній ситуації від нас, як і взагалі від Служби, мало що залежить. «Бути чи не бути», точніше, «бити чи не бити» — вирішується не тут.

Генерал-лейтенант Шершун нарочито напустив на себе важливості, зробивши полковникові Зорію зауваження. Усі знали про стосунки начальника департаменту і начальника управління. Володимир Дмитрович Шершун завжди підтримував Богдана Даниловича в ситуаціях, у які той потрапляв через свою принциповість і незговірливість. Але зараз Шершун боявся, що Зорій зайде надто далеко. Демократія демократією, а з цією братією, що зібралася тут,

треба бути насторожі. Незчуєшся, як вилетиш з будинку № 33 на вулиці Володимирській — просто на вулицю.

Усі заклякли й дивилися на голову. Берун мовчав. Чув чи не чув він репліки генерала Шершуна? Чи в голові керівника СБУ ще роїлися думки щодо його особистої ролі в нинішній ситуації, що склалася у найвищому політикумі держави? Нарешті Берун видихнув:

— Усі вільні. Богдане — зостанься. — Голова натиснув на клавішу старого як світ пульту переговорного пристрою, що пам’ятав ще дотики пальців Федорчука, Мухи, Голушка, Марчука та інших керівників українських органів держбезпеки. Змінювали меблі, картини, акваріуми, сувеніри, книжки, а пульт як символ наступництва й непорушності влади КДБ залишався незмінним.

— Валю! Начальника кадрів — до мене. Терміново!

2

Виховувати Зорія годі. Той вихованню не піддається. Покарати? Піде, ще й грюкне дверима. З такими, як Зорій, важко. Без них — неможливо. Треба завантажити роботою, та так і такою, щоб дихнути не міг. Це вихід, яким користувалося не одне покоління керівників різних рівнів.

«Богдане, — Берун підвівся з-за столу, — ти мене дістав! Я тебе знищу, розтопчу, повідриваю руки-ноги, втоплю, розстріляю, повішу, четвертую! Закатаю в асфальт, переїду катком! Скину з Лякачки[1]! Ти зрозумів? Знищу як ворога народу!»

Ні, Берун усе це сказав подумки. А вголос голова СБУ почав м’яко, навіть ніжно:

— Даниловичу, ти прекрасно сам розумієш, що твоя правда. Ти знаєш, я знаю, всі знають. Але не кожен говорить. Чому ти не можеш бути, як усі? Ти ж розумний мужик. Я тебе поважаю, а ти випробовуєш моє терпіння. Не заважай мені, я прошу. Маєш свою роботу, свої завдання — роби все в межах своїх функціональних обов’язків. Не лізь туди, куди не просять. Зайва цікавість ще нікого до добра не довела. Я ж тобі давав указівку розібратися з власниками телеканалу «Інтер— хол». Вони там таке замутили, що скоро, мабуть, ми залишимося без одного з провідних каналів країни. Ти зробив? Щось я не пам’ятаю твоєї доповіді з цього питання.

— Герасиме Васильовичу, то не наша проблема. Навколо телеканалу — суто бізнесові інтереси. Економічні схеми — не моя тема. Є, звичайно, там і політика, але не така, якою має займатися очолюване мною управління. Мої люди інкогніто покрутилися, але відчуваю, що до справжньої суті нам не добратися. Головні ниточки тягнуться, як тепер часто трапляється, аж… — Зорій закинув голову й підняв очі догори.

Богдан тягнув час, свідомо говорив про абстрактні речі, аби не видати своїх думок і планів. Берун — це лише частина, хоч значуща, але не головна в тому механізмі, що діє нині в українських владних коридорах. Зорій знав, був упевнений у тому, що зараз Берун надає якихось дріб’язкових завдань, від яких важко буде відхреститися, але які можуть зв’язати йому надовго руки, відібрати дорогоцінний час, який потрібний полковникові саме тепер. Тепер — як ніколи…

— Ні, Богдане, ти все-таки доведи справу до кінця. Спробуй підібратися з того боку, куди ти показуєш очима. Пам’ятаєш, ми недавно говорили з тобою, що не зайве було б проштовхнути свого чоловічка в апарат Президента. Не з метою, звичайно ж, копати під главу держави — Боже збав, а щоб огородити його від нечистих на руку ділків. Він же, як мала дитина, беззахисний і довірливий. Його підставити — раз плюнути. І дехто цим користується. А щоб, як я вже сказав, «огородити», треба мати достовірну інформацію.

— Пане голово, не можна. Благими намірами вимощена дорога в пекло. Якщо хтось проклацає — нам хана. І розбиратися не будуть, праведну справу ми затіяли чи надумали сколупнути Президента. За всіма законами — писаними і неписаними —

створювати оперативні позиції в президентських структурах будь-яким правоохоронним органам заборонено.

— Що ти мене вчиш! Без тебе знаю. Бач, праведний який. Побіжи ще та розкажи, що Берун працює проти Президента!

— Герасиме Васильовичу, по-моєму, і без мене вистачає людей, які про це, та й про інші нісенітниці давно вже нашіптують гаранту. Не може бути, щоб ви цього не відчували. Та навіть у коментарях глави держави, які він останнім часом дає в засобах масової інформації, відчувається неприховане незадоволення роботою органів безпеки. Натомість дедалі частіше хвалить міністра внутрішніх справ.

— І ти помітив…

— А що ж тут не помічати? У приймальні Президента працює наш колишній співробітник, мій кореш. Хороший хлопець. Та ви ж його самі пропонували Президенту. Так він по великому секрету розказав, що міністр внутрішніх справ Кривученко майже щодня — у гаранта. Його без всякої черги й без запису проводить глава президентської Адміністрації Талимеризіба. А ви коли останній раз були в гаранта?

— Учора розмовляв по телефону, — буркнув Берун. — Ти читав інтерв’ю Президента в останньому номері «Дзеркала на бульварі»?

— Проглядав, — Богдан знав, що з’явився матеріал, не дуже приємний для СБУ, але прочитати його не встиг.

— Так ось, Президент, говорячи про формування нового уряду, відзначив, що вірить у професіоналізм міністра оборони і міністра внутрішніх справ. А ця дама з газети питає: «А як щодо професіоналізму голови СБУ?» — на що наш улюблений гарант відповів: «А Берун не член уряду». — «А все-таки? — наполягала кореспондентка. — Ви ж навіть хотіли його призначити прем’єр-міністром». — «Ні, такого наміру ніколи не було!» Січеш? Виявляється, не було пропозицій, не було розмов на цю тему. Але й це ще не все. Далі Президент видає таку сентенцію: вони (тобто ми з тобою) навчилися гнати цифри, скільки порушено справ, скільки повернено грошей у державну скарбницю й тому подібне, а коли, мовляв, поглянути на результати ближче, то виходить мильна булька. Вони там у себе, каже, наче в давні часи КДБ, займаються політичним «сыском». А ті часи, каже Президент, минули.

Треба віддати належне кореспондентці, вона стільки незручних запитань поставила, що вистачило б на десять інтерв’ю. «А-а-а, — кидає репліку дама, — коли пройшли вибори, тепер уже політичне шпигування не потрібне?» Натяк залізний і в саме яблучко, бо ж тільки дурний не знає, які брудні технології були на останніх виборах. Без них хіба б нинішній глава держави знову переміг? І ми ж свої п’ять копійок уставили в його «безперечний тріумф». І далі Президент видає: Службу безпеки треба реформувати; побачимо, чи вистачить тями у її нинішнього керівництва щось путнє зробити. Тобто усе, що ми робили й робимо, не до пуття?

Берун розхвилювався, почервонів, здалося, що в нього підскочив тиск. Голова Служби розпалювався, розмахував руками, вставав з крісла, швидко ходив по кабінету. Але те, що розповів далі, вразило Богдана Даниловича наповал. Після розмови з головою він щиро шкодував, що йому довелося вислухати від свого боса такі зізнання.

— Я піду з посади хоч сьогодні. На хріна мені все це треба? Президент в інтерв’ю сказав так, наче сьогодні вперше почув про Службу безпеки. Я знаю, хто йому шепоче у вуха. Буквально тиждень тому я віддав йому інформацію по закордону. Він потирав руки, жодним словом не обмовився про якесь незадоволення чи претензії до моєї роботи. Це все Волченков і Кривученко. Міністр міліцейський взагалі знахабнів — далі нікуди. Рахунки відкриває за кордоном скрізь, куди тільки виїжджає. Останній раз залишив рахунок на кілька мільйонів доларів у Китаї. Обклав даниною всі обласні управління, ДАІ, кожен, хто йде на прийом, несе тисячі й тисячі зелених. Я доповідаю Президенту — жодної реакції. Через Президента Кривученко зробив так, що тепер наше управління «П» не займається контррозвідувальним забезпеченням міліції. На одній пиятиці перед своїми друзяками вихвалявся, що, мовляв, скоро навпаки — МВС буде працювати по СБУ.

Берун замовк, сів. Що ж там робиться нагорі, якщо довели до такого стану цього міцного й досвідченого чоловіка? Він же

навіть Зорію, якому не дуже й довіряв, вилив те, що накопичилося за останні дні явного й відкритого протистояння з міністром внутрішніх справ.

— Я за крісло не тримаюся. Мене он хоч зараз забере до себе голова ФСБ Патрушевич.

— Так виходить, щоб врятувати себе, обов’язково треба виїхати в Росію? — Богдану Даниловичу не було шкода Беруна. Полковник добре знав ціну відвертості голови СБУ.

— Кривученко ж така наволоч, що може знищити мене фізично. Влаштує автомобільну катастрофу або ще щось.

З

Ось цим словам Зорій повірив беззаперечно. Богданові Даниловичу зробилося страшно: це все відбувається у державі, що проголосила основним принципом свого існування демократію і свободу громадянина, в якій про тоталітаризм і знищення політичних опонентів лише згадується як про страшний сон, що начебто минув безповоротно. І Зорій відчував, що зараз треба слухати голову, бо якщо той не виговориться, його розірве на шматки. Але Берун знову раптово замовк і довго мовчав.

— То це ж ненормально. СБУ все зробила, щоб Президент переміг на виборах, — перервав тишу Зорій, — У тому числі йшла на порушення закону. Може, так нам і треба? Навіщо ж ми пнулися так, надривалися, мало всіх «кондратій» не схопив! Заради чого, ради України, чи що?

— Та ми ж надіялися, що Президент не забуде, хто його посадив на престол. Виходить, ми помилилися. У цивілізованому суспільстві після такої публічної оцінки Президентом роботи спецслужби вся колегія, усе її вище керівництво має подати рапорти й піти у відставку.

— Ви думаєте, що хоча б один ваш соратник, яких ви самі й призначали на посади, вас публічно підтримає або стане на захист?

— Ні, я так не думаю. Більше того, я впевнений, що всі мене відразу ж здадуть і жоден за мною не піде.

— То кого ж ви набрали? Це ж ваші соратники. Соратники, тобто ті, хто повинні йти разом у бій. Вони ж вам зобов’язані тим, що отримали посади, генеральські звання, машини, квартири.

— У політиці друзів немає. При нагоді кожен здасть або підставить. Причому зробить це без жодних докорів совісті.

Берун знову замовк. Останньої фрази голова міг і не говорити. Зорій добре все розумів. Так склалася система ще з часів НКВД. Копали під Фелікса Дзержинського, доки не звели в могилу, чекали, щоб швидше спіткнулися по черзі Генріх Ягода, Микола Єжов, Лаврентій Берія. Та й потім Семичасний, Шелепін, Чебриков, Андропов не уникли підсиджування, провокацій, підстав та доносів. Нічого не змінилося в чека й після розпаду СРСР. Голушко, Бакатін, Крючков, Степашин, Путін, Патрушев у Росії. Марчук, Маліков, Радченко, Деркач в Україні… Хто з них працював спокійно, без тиску, без політичної кон’юнктури, без владної заангажованості?

Голова нарешті наче оговтався і, мабуть, уже шкодував, що так розв’язав сьогодні свого язика. Треба було змінити тему.

— Ти знаєш, Богдане, я дедалі частіше думаю про те, як нам піднести своє реноме серед громадян. Бо, з усього видно, керівництво держави не завжди добре знає про наші будні й особливо про результати нашої роботи. Моїх доповідних вони не читають, а газети все ж час від часу гортають і телевізор іноді дивляться. Ти б підключив свої зв’язки серед журналістів та іншої братії, яка пише. Хай би допомогли розробити якусь методику, щоб ми могли поліпшити свій імідж. Бо наїзди з усіх боків стають нахабніші, а ми навіть не відгавкуємося. Зробиш — і покажеш мені.

«Ось воно», — подумав Богдан Данилович. Він давно вже чекав чогось подібного. Спілкуватися з журналістами, письменниками, істориками він любив, з багатьма дружив, але формалізувати ці стосунки як співробітник спецслужби не хотів. А завдання, що дав голова Служби, вимагало саме «канцелярського» підходу до проблеми. Це Богданові не подобалося. Готувати інструкції, положення, проекти наказів, які будуть сто разів виправлятися, уточнюватися, перероблятися, затверджуватися, тим самим на кілька місяців відволікаючи підрозділи Богдана від справжньої оперативної роботи. Саме цього Зорій боявся. І ось маєш.

— І ще. Візьми цю папочку, там матеріали, які, думаю, тебе зацікавлять. Розберись, дуже схоже на тероризм. Це вже — твоя парафія.

У кабінеті голови з’явився начальник управління кадрів. Юрій Юрійович Мельтишівський не зайшов, а наче протік між ледве відхиленими дверима й одвірком, зігнувшись майже навпіл, з напіврозгорнутою червоненькою папочкою в лівій руці й авторучкою в правій, готовий будь-якої секунди записати, доповісти, розповісти, пообіцяти, запевнити, відрапортувати, усміхнутися, засміятися чи заплакати. Колись, за часів КДБ, людина, що обіймала посаду начальника кадрів, була генералом, заступником голови і взагалі брала участь у вирішенні не тільки кадрових питань, а й у виконанні особистих найконфіденційніших завдань керівника Комітету. У Службі безпеки України подібну роль виконували інші — близькі друзяки голови чи партнери у прихованому від сторонніх очей бізнесі, залишивши начальникові кадрів тільки звання генерала й обов’язки оголошувати на різних урочистостях накази про призначення на посади та зачитувати вітальні адреси.

Генерал Мельтишівський був непоганою людиною, розумником, ще з тих комсомолят, які зуміли, як і багато інших, вчасно зректися комуністичної ідеології і швиденько присягнули на вірність незалежній Україні, мріючи таємно про високі посади та власний бізнес. Більшість із них успішно поєднувала і перше, і друге, перебуваючи на державній службі та заробляючи непогані гроші в приватному бізнесі.

— Юрію Юрійовичу, підготуйте всі необхідні документи для введення нової штатної одиниці. Щоб не звертатися до Президента держави з проханням змінити штатний розпис Служби, придумайте рокіровку: заберіть посаду в якомусь підрозділі, де її не заповнюють, і віддайте в розпорядження управління, яким керує Богдан Данилович. Посада повинна бути не нижче полковничої. Зорій сам добере кандидатуру й оформить документи. Зайвих запитань не треба. Про цю посаду не повинен знати ніхто, тим більше — про людину, яка її займе.

«Про неї справді не знатиме ніхто, про це я подбаю, — подумав Богдан Данилович. — Навіть ви, пане голово».

— Єсть, Герасиме Васильовичу! — Мельтишівський швидко щось записав у зошиті й, не сказавши більше й слова, зник.

4

Цей будинок у середмісті Києва — одна з багатьох історичних пам’яток столиці — не був таким уже й значним архітектурним шедевром. Неважко припустити навіть із зовнішнього вигляду, що проектував його чужак. Насправді петербуржець Щуко планував надбудувати над цим будинком ще й вежу чи дзвіницю, що призвело б до його «випадання» із загального архітектурного ансамблю всього кварталу. Але, на щастя, мабуть, у 1913 році не вистачило грошенят, тож Земська управа, яка містилася тут аж до 1918-го, обійшлася без каланчі й мала такий самий вигляд, як і нині.

У 20-х і на початку 30-х років у цьому будинку містився Палац праці. З 1934-го в сірий будинок на Володимирській, 33 в’їхало українське партійне керівництво. Широкими коридорами з високою стелею ходив С. Косіор, кілька років носив тут своє пузо Микита Хрущов, аж поки не перебрався разом з усіма цековськими на Михайлівську площу.

Ось саме тоді й вселилися в цей будинок «органи». А чому б і ні? Стіни майже двометрові, підвали глибокі, кабінети просторі, взимку теплі, влітку прохолодні. Мабуть, саме відчуттям, що в цьому будинку гарна робоча аура, мотивували свій вибір і нацистські гестапівці, розмістившись тут під час окупації Києва в 1941–1943 роках.

Будинок на вулиці Володимирській, 33 знає кожен киянин. Колись його обходили десятою дорогою, у недалекому минулому — позирали з цікавістю, а зараз… Зараз дехто проходить, не помічаючи, а дехто відверто плює в його бік.

Нинішній Службі безпеки України будинок на Володимирській, 33 дістався у спадок від КДБ. Тут розмістився центральний і найголовніший апарат спецслужби. На четвертому поверсі в найбільшому кабінеті працює голова Служби Герасим Васильович Берун. До нього тут сиділи інші керівники СБУ. А до 1991 року — голови КДБ. Внизу, в підвалах, сиділи інші. У різні часи — за різні гріхи. Здебільшого ж — безгрішні.

Ніхто, правда, в ті часи не зізнавався, що багато з того, що робили органи державної безпеки Радянського Союзу, було або злочинним, або… шкідливим для держави. У кращому разі —

абсолютно непотрібним. Дехто взагалі вважав, що органи державної безпеки не лише не гарантували безпеки держави, а самі були небезпечними. Надуті щоки — ось пізнаваний образ чекіста 60-х-70-х років двадцятого століття.

Від самого початку перебудови, тобто з 1985 року, постало питання про місце й роль у ній КДБ.

Розгубленість, що запанувала було на Володимирській, 33 після смерті Брежнєва, з тієї самої миті, коли перед особовим складом з’явився заступник голови КДБ УРСР генерал Євтішенко і, тремтячи від хвилювання й непідробної скорботи, зі слізьми на очах оголосив про кончину найвірнішого ленінця, тривала лише кілька днів. Коли офіційно оголосили, що генсеком став колишній шеф КДБ, чекісти якось одразу заспокоїлися й навіть піднеслися духом. А обивателі вдарили на сполох, у багнети сприймали будь-які починання Андропова, його спроби закрутити гайки, замінити розхитаний механізм економіки та й партійного апарату.

Але незабаром люди зрозуміли, що перетворення, дисципліна потрібні. Партійна ж верхівка вила й панікувала. Саме в цей час почався процес виявлення і припинення корупції, зловживань. Правоохоронні органи почали вживати хоч якісь елементарні дії проти пограбування народу й держави.

Люди стали ходити на роботу вчасно, хоча там, як і раніше, робити було нічого. З’явилася надія, що в країні нарешті щось зміниться на краще. Але хвора літня людина не могла на повну силу керувати державою — махиною, що ще рухається, але в будь-який момент може зупинитися й розвалитися.

У цей період кадебісти й далі майже так само працювали, без якихось радикальних реформ у стилі й методах. У підрозділі, де служив Богдан Зорій, — жодних змін. Як заявив йому один агент, органи безпеки, як і раніше, за Брежнєва, борються з вітряними млинами. Знайти ж людину, яка б говорила про те, що Брежнєв старий, нездатний керувати країною, що поначіплював собі на груди брязкіток і від цього став ще смішнішим й більш жалюгідним, неважко. Усіляких гумористично-сатиричних дотепів про генсека ходило по країні стільки, що можна було будь-яку людину обвинувачувати в поширенні анекдотів, які дискредитують наймудрішого й найбільшого героя Великої Вітчизняної, і вимагати від неї покаяння та самовикриття. Такі заходи входили не лише в обов’язок кожного опера, айв усю систему органів.

Треба сказати, що під впливом пропаганди молоді співробітники вірили щиро в те, що Брежнєв саме й був таким, яким його зображували наші борзописці. Якось в управлінні, де служив Зорій, перед співробітниками виступив капітан першого рангу, що воював разом із Брежнєвим. Коли останній став генсеком, часто зустрічався з ним, бував у нього на днях народження. І капперрангу, і його дружина, що також воювала, розповідали про чудові людські якості великого полководця, героя Малої землі — яка це щиросерда, проста людина, гарний товариш, добродушний і привітний.

Оперативні працівники вірили в ці розповіді. Чи вірив у них сам капітан? Може, спробувавши солодкого пирога з хазяйського столу після чорних днів війни, людина справді увірувала в те, що сама придумала чи уявила? А може, так само, як і молоді чекісти, щиро вірила?

Після смерті Брежнєва ще якийсь час говорили про його заслуги перед Батьківщиною, називали його ім’ям усе, що можна було назвати, так би мовити — увічнювали пам’ять. Ну, а Андропов тим часом узявся налагоджувати економіку, відновлювати елементарну дисципліну. Невідомо, як би розгорталися далі події, якби Юрій Володимирович не помер так рано. Але саме він, аж ніяк не Горбачов, розпочав у 1983 році перебудову. І якби вона такими темпами йшла, як у перший рік його правління, можливо, ще тоді б удалося вилікувати економіку країни, суспільство. І зберегти Радянський Союз. Тоді були на правильному шляху: суворість дисципліни, законність для всіх, покарання хабарників і хапуг. Партійний апарат не витримав, застогнав і почав потихеньку шукати вихід.

Він, вихід, прийшов швидко. Андропов помер. Партійний командний склад, що було злякався, обрав генсеком ще одного вірного ленінця, продовжувача й таке інше, Костянтина Черненка, який уже на той час перебував на межі життя і вічності.

Свій хлопець біля керма, можна й далі рухатися в напрямку до дач, розподільників, хабарів. Відразу поплатилися за сміливість ті, хто дозволив собі підтримати незручний курс Андропова. У цей політичний момент знову виявилися потрібними передові озброєні бійці партії, що захищають її від нападок недругів, ворогів, наклепників, ідеологічних диверсантів, які несуть у чисте й святе суспільство Країни Рад далеку й чужу ідеологію й розкладають, розкладають, розкладають непорочне дитя комунізму — радянський народ.

Ще в засобах масової інформації, як і раніше, не можна було зустріти навіть саме слово КДБ, не те що якусь оцінку або критику його діяльності. А співробітники Комітету продовжували щиро вірити, що роблять потрібну державі справу — захищають систему. Система ж у той час невпинно і твердою ходою рухалася до фінішу — до економічного й політичного краху.

Але, на жаль, більшість кадебістів про це поки що не думала. Хоча вони бачили, що вибори, в яких брав участь Черненко, це безпрецедентний фарс, і що генсек дуже слабий, і що незабаром країна втретє поспіль одягне чорний одяг. Сколихнуть повітря гудки заводів, кораблів, тепловозів-електровозів, випускаючи відпрацьовану пару, звільняючи місце для нового, свіжого повітря. Країна готувалася зітхнути на повні груди, набратися сил перед новим етапом розвитку, труднощі, складність і драматичність якого в тім 1985 році не міг передбачити ніхто. Жодна людина. Ні в Союзі, ні за кордоном не могли спрогнозувати, припустити, напророчити.

Здається, саме в цей час попереду замигтів початок кінця найпотужнішої у світі організації — КДБ. Так принаймні багато хто у світі вважав. Його співробітники мали обрати новий шлях, щоб урятувати «контору», себе, своїх дітей, своїх родин. Шлях, який би дав можливість уберегти державу від краху, а народ — від кровопролиття.

5

Із Володимирської, 33 у свій кабінет на Малопідвальній Зорію йти хвилин сім-десять. А якщо навпаки, за викликом керівництва Служби, то й у дві вкладешся. Скільки разів за

понад два десятки років Богдан Данилович бігав сюди-туди? Не порахуєш.

Зараз не бігає. Ходить. Відбігав своє. Та й з дотепом, придуманим якимось гострословом, Зорій згоден: «Полковник, який біжить, у мирний час викликає сміх, а у воєнний — паніку».

Зорій любив працювати в своєму невеличкому затишному кабінеті. Вечірні «пильнування», що частенько затягувалися до півночі, давали змогу спокійно подумати, проаналізувати, спланувати. Вдень через постійні дзвінки й виклики до начальства цього зробити не вдається. Тому розумні оперативники вдень тікають з кабінетів для роботи «в місті». Це значить, що кожен із них у цей час зустрічається зі своєю агентурою, отримує від неї письмові повідомлення, дає завдання, інструктує.

Більшість із досвідчених, але ще досить молодих оперів устигала за день не лише побігати вулицями міста від можливих хвостів, попрацювати зі своїми конфідентами, а й заскочити до коханки, вирішити купу власних і сімейних справ. Дієвого контролю за співробітниками фактично не було, усе трималося на самосвідомості.

Практика свідчила, і всі про це знали, що з органів державної безпеки ще жодного співробітника за погану роботу не вигнали. Прощалися з посадами ті, які попалися на бабі або вживали на службі без міри оковиту. Бо просто вживати алкоголь на роботі в «органах» було прийнято завжди. Це робило начальство, це робили й нижчі чини. А відсутність у справжнього опера коханки чи й відразу кількох вважалося поганим тоном.

Зорій зняв плащ, струсивши на підлогу краплі дощу, й повісив його у вмонтовану в стіну шафу. Там висів його полковничий мундир, якого не одягав уже, мабуть, років зо три. Оперативні працівники дуже рідко одягають військову форму: лише на стройові огляди, на чергування та на якісь урочистості. Працювати ж у місті, зустрічатися з агентурою чи проводити якісь таємні операції у військовій формі — наперед приректи все на провал.

Богдан Данилович зручно всівся в невеличке офісне крісло й розгорнув тоненьку папочку, яку йому вручив голова Служби. Кільканадцять надрукованих на принтері аркушів просто накидані без хронологічної послідовності — ні аналізу, ні висновків. Та й, з усього видно, самої інформації малувато для повного розуміння справи.

Полковник почав читати документ, що лежав у папці першим.

Управління ФСБ Росії по Челябінській області № 2/2886 від 2000 року

ТАЄМНО

Особисто

Начальникові Управління боротьби з тероризмом

Служби безпеки України полковникові Зорію Б.Д.

У зв’язку з розслідуванням кримінальної справи по факту замаху на вбивство нами розшукується підозрюваний у скоєнні злочину — Пацько Віталій Прохорович, 1960 року народження, уродженець с. Тимоньки Вінницької області, українець, закінчив 8 класів Тимоньківської середньої школи, вчився у Вінницькому машинобудівному технікумі, кинув за власним бажанням, працював слюсарем у механізованій автоколоні № 12 м. Вінниці, невійськовозобов’язаний, звільнений від військової строкової служби у зв’язку з захворюванням на туберкульоз.

Відомо, що з 1982 по 1991 роки працював слюсарем на Київському заводі «Пролетарій». У 1991 році виїхав на постійне місце проживання в м. Челябінськ. Останнє місце роботи — Челябінський агрегатний завод, слюсар-наладчик.

За наявними у нас даними, 25 травня 2000 року в одному з цехів агрегатного заводу виявлено саморобний вибуховий пристрій осколочного типу, який вдалося вчасно знешкодити. У той же день зник Віталій Пацько, який і підозрюється у виготовленні та закладенні вибухового пристрою.

Відповідно до спільного наказу СБУ і ФСБ № 5-33 від 15 червня 1995 року, просимо вжити необхідних заходів для встановлення Пацька на території України і здійснення комплексу спільних заходів з його затримання та депортації до Росії.

Начальник 5-го відділу Управління ФСБ в Челябінській області полковник Погорілий В.І.

Виконавець: полковник Середа Т.Й.

Богдан Данилович відкинувся на спинку стільця. Та-а-а-к, уже цікаво. Не наявність самого запиту чи його зміст збентежили полковника. За всіма нормативними внутрівідомчими документами цей лист російських колег мав потрапити прямо полковникові Зорію. Зараз документ лежав у папці, яку віддав йому сам голова Служби. Значить, не вся пошта, адресована полковникові, йде безпосередньо Богдану?

Але ще гірше те, що Берун навіть не намагається приховати цього. Чи, може, він проґавив цей момент і забув, що в добірці на Пацька лежить лист, адресований Зорію?

Ні, не такий Берун дурень, щоб так сплохувати. А якщо голова зробив це навмисно, тоді…

Богдан Данилович, звичайно, міг придумати багато дечого, але реальність може бути зовсім в іншому варіанті, ніж той, на якому зупиниться Зорій. Тому він облишив цю невдячну справу розгадування головоломки й далі читав документи, що лежали в папці. Кілька стандартних бланків перевірки за оперативними обліками й картотеками, дві копії агентурних повідомлень нічого нового до інформації, що вже містилася в офіційному запиті, не додали.

Треба все починати з нуля. Зорій був певен, що челябінський «терорист» — справа саме для підполковника Яруги. Ніхто в Управлінні краще й швидше не розгадає цього ребуса. Водночас не хотілося відривати Яругу від серйозного діла, до якого Богдан прилучив його з півроку тому. Але все ж прийдеться. А справа, по якій працювали Зорій, Яруга та їхні підлеглі, починалася з серйозної розмови у начальника департаменту генерала Шершуна…

6

Тоді Володимир Шершун викликав Зорія о дев’ятій ранку, тільки-но Богдан Данилович закінчив ранішню нараду в себе в управлінні.

— Богдане, привіт! Є серйозна справа.

— На мільйон? — Зорій потиснув руку генерала.

— Ні, не вгадав, — відповів Шершун. — Ціна питання, як зараз кажуть, набагато вища. Не помилюся, коли припущу, що мова йде про кілька десятків мільйонів.

— Тоді це справа підрозділу боротьби з наркотиками. Я ж бо тут при чому?

— Слухай, з тобою нецікаво. Як ти здогадався, що йдеться про наркотики?

— А що ж тут складного? Мільйони там, де зброя й наркотики. По зброї у нас спеціалісти є. Вони не підпустять до своєї парафії. А ось наркотиками можуть займатися, кому не лінь. А оскільки ви, пане генерале, пам’ятаєте, що у вашого колеги й підлеглого є непогані оперативні позиції в тому середовищі, ви маєте намір залучити Зорія до відомої вам і ще не відомої мені справи.

— Ну, це п…ць. Розклав усе по поличках. У точку, Богдане, в самісіньку точку! Значить, менше доведеться тобі пояснювати. Звичайно, ніхто не знімає з тебе основного завдання — боротися з тероризмом. Але підрозділ боротьби з наркобізнесом ось уже кілька місяців здійснює операцію зі знешкодження міжнародного наркотичного синдикату. Мені як куратору цієї справи небезпідставно здається, що у хлопців малувато сил для її вдалого проведення. Звичайно, основну роботу, як і раніше, виконуватимуть вони, але без використання твоїх агентурних позицій — річ малоперспективна.

Безперечно, у досвідчених оперативних працівників, які знешкодили не один наркотрафік, виникне питання: чому Зорія залучають до роботи, яка не належить до його функціональних обов’язків? Відповідь знатимуть лише кілька найвищих керівників Служби. Для всіх невтаємничених пояснення буде таке: Богдан Данилович Зорій вважається досвідченим керівником, який не раз брав участь у подібних справах. Його досвід має дати новий імпульс у здійсненні оперативних комбінацій, зокрема й за кордоном. Те, що в операції братиме участь твій закордонний агент, триматимемо у глибокій таємниці.

— Я сподіваюся, матиму змогу залучити до операції і досвідченого в цих справах підполковника Яругу?

— Немає заперечень, бери в свою команду, кого хочеш, — у Шершуна гора з плечей звалилася. Навіть він не був упевнений, що його близький приятель і надійний товариш Зорій так швидко погодиться на те, щоб використати в операції щодо наркотрафіку агента, якого полковник тримає на зовсім інших напрямках роботи спецслужби.

Глава шоста

Змова

1

Віктор Миколайович Яруга, начальник оперативного відділення в управлінні, яке очолював Богдан Данилович, навіть не запитав, чому Зорія залучили до операції проти наркобізнесу, хоча в Службі безпеки України є ціле управління боротьби з цією заразою. Він і до розмови з Богданом Даниловичем, під час якої той розповів Ярузі про завдання Шершуна, знав, що в наркосиндикаті, який уже кілька місяців розробляв підрозділ боротьби з наркобізнесом, саме агент Зорія мав непогані позиції. Про те, щоб передати цього агента на тимчасовий чи постійний зв’язок якомусь іншому співробітникові, не могло бути й мови. Агент визнавав лише Зорія, й ні з ким з інших оперів на контакт іти не хотів.

І справді, цього агента знав лише Зорій. Навіть Яруга не здогадувався, хто криється за псевдонімом «Жан». Віктор Миколайович просто знав, що за кордоном є такий агент. Більше про щось розпитувати серед справжніх оперів було не прийнято. Та Богдан Данилович раніше й не розкрив би імені «Жана». Така пересторога виправдана, бо останнім часом у системі органів держбезпеки почастішали випадки зрадництва, розшифрування агентури, дійшло мало не до оприлюднення якоїсь особової справи в засобах масової інформації.

Але зараз, коли Зорій, фактично вирішивши довірити Ярузі своє життя, мав стільки нерозв’язаних проблем і отриманих завдань, що він уже не бачив жодних варіантів, які дали б змогу виконати їх самостійно. А як трапиться непередбачуване, і Зорій не зможе далі взагалі здійснювати заплановане? Тоді, виходить, усе пропаде? Ні, якщо довіряти, то довіряти.

Віктор Миколайович молодший від Богдана Даниловича на десять років, але й він багато бачив, багато знає, професійно виконує свою роботу. Зближує Зорія й Яругу спільна

ненависть до злодіїв у владі, зневага до підлабузників, «підтирачів», як вони називали таких, і любов до України, до рідної землі, незвичний і навіть дивовижний патріотизм.

Тому зараз полковник Зорій викликав до свого кабінету підполковника Яругу, щоб відкрити йому те, що роками було великою таємницею, яку Богдан Данилович пильнував як зіницю ока.

— Вікторе, — вів далі розмову Зорій, — щойно я тобі розказав про завдання, яке Шершун дав нам з тобою. Я не помилився: на те, що разом зі мною братимеш участь у розробці наркотрафіку і ти, Шершун дав офіційну згоду. А це завдання — не з простих. Ті особи, що стоять на найвищих щаблях наркосиндикату, дуже впливові і, як зараз кажуть, «серйозні» люди. Тому за великого бажання вони можуть знищити неугодну їм людину в будь-якій точці земної кулі. Тим більше, що в Україні у них достатньо помічників, які зроблять це з великим задоволенням.

Тільки зваживши на це, я самостійно вирішив бути максимально відвертим з тобою. І тримати тебе в курсі всіх деталей справи щодо знешкодження наркотрафіку та виведення на чисту воду осіб в Україні, які причетні до наркобізнесу. А найголовніші з них сидять у високих владних кабінетах. Тому, якщо зі мною щось трапиться, доводити до кінця справу тобі. Більше, здається, нікому.

— Може, не треба так трагічно? Як реквієм, далебі. Скільки подібних справ ми вели, і все закінчувалося добре. Дасть Бог, і цих козлів завалимо.

2

— Гаразд, слухай. Ти знаєш про агента «Жана». Принаймні чув про такого. Так ось, я хочу розповісти тобі про нього і дати паролі для зв’язку. Він ніколи категорично не заявляв, що працюватиме тільки зі мною, але ми домовилися, що передам його на зв’язок комусь іншому лише тоді, коли виникне особлива потреба. Досі, окрім мене, ніхто не знає, хто такий «Жан». Але він упевнений у моїй відданості йому, як і я на сто відсотків довіряю йому. Хоча, ти знаєш — цілком довіряти будь-кому в нашій системі не можна.

«Жан» — співробітник спецслужби Франції, яка бореться з міжнародними наркокорпораціями. КДБ завербував його ще тоді, коли він був студентом вищої школи політичних наук. Після того, як французьку спецслужбу 1987 року реформували, що вилилося у просте, причому значне скорочення кадрів, керівництво держави відразу ж відчуло: треба вливати туди свіжу кров. Провели масовий набір нових співробітників. Перевагу надавали випускникам найбільш престижних вишів Франції, в тому числі й вищої школи політичних наук.

За завданням КДБ «Жан» пройшов конкурс і вступив на роботу в ДЖСЕ, тобто французьку розвідку, а точніше — спочатку в Службу добування інформації, а потім у Службу оцінювання й реалізації інформації (11-3).

«Жан» — не той агент, якого завербували, використовуючи якусь там «компру». «Жан» — «ідейний» агент. Він із самого початку був прихильником Радянського Союзу. Але вже після того, як працював на СРСР через український КДБ, керівництво якого, до речі, отримало за інформацію, яку надавав цей цінний агент, звання й подяки, він зрозумів, що ідея, заради якої він погодився на співробітництво, луснула. «Жан» розчарувався. І добре, що куратором у нього був я. Бо на той час ми мали вже суто особистий, людський контакт, і тому саме я врятував «Жана» від розпачу й навіть від самогубства. Я не хвалюся. Це щира правда.

Агенти, зокрема й іноземних спецслужб, насамперед — люди. Отож і стосунки випливають з цього — людські. Пам’ятаєш, ще Девід Уайз у своєму «Полюванні на «кротів» зазначав: «…у розвідці існує велика істина, що оперативні працівники проникаються любов’ю до своїх агентів». Це правда. Ми хочемо вірити в людей, яких завербували, а також в інформацію, яку ті постачають. Щоправда, ми з тобою як справжні контррозвідники — професіональні скептики. І хоча, як стверджував Уайз, нам і платять за наші сумніви, ми теж прив’язуємося до своїх агентів.

«Жан» «здав» мені всю структуру французьких спецслужб, пояснив психологію співробітників, їхнє розуміння внутрішніх проблем. Йому теж не подобалися порядки в ДЖСЕ, де, як і в КДБ, панували кар’єризм, підсиджування тощо.

А знаєш, на чому ми порозумілися? Нас поєднала спільна думка: кожен на своєму місці бореться з глобальною загрозою людству — наркоманією. Ми з «Жаном» якось провели таку аферу, що якби хтось навіть тепер, коли СРСР уже немає, дізнався про це, були б великі неприємності.

Ти пам’ятаєш, саме на межі перетворення КДБ УРСР на Службу національної безпеки ми закінчували розробку потужної організації, яка тягнула свої щупальця з-за кордону в Україну. Ми тоді й гадки не мали, що дуже скоро ця напасть так потужно й майже безкарно проникне в нашу країну. Вже тоді у владі знайшлися покидьки, які зметикували — на людському горі можна непогано заробити. Ми доповіли своєму керівництву, ті — аж на самісіньку гору. І що? Бачимо — жодних вказівок реалізувати справу, яку на ділі вже закінчено, немає. І коли стало зрозуміло, що керівництво СБУ навіть не думає вживати заходів для припинення злочинних дій наркомафії, я особисто самочинно прийняв рішення довести інформацію до колег із Франції через «Жана». Французи так раптово й потужно насіли не лише на моє начальство, а й на керівництво держави, що ті мусили звільнити з роботи чиновників, причетних до розповсюдження наркотиків в Україні й транзиту їх через нашу територію до Європи. Шкода, але тоді посадити їх мені не вдалося. І як результат — зараз маємо те, що маємо. Ті самі колишні чинуші «варять бабки» на горі людей. Ну, тепер ми з тобою нарешті до них доберемося!

— Ага, доберемося… По-моєму, зараз вони мають не менш потужне лобі у владних коридорах, ніж тоді. А все-таки, Богдане Даниловичу, цікаво, як вам удалося завербувати «Жана»? Ви ж навіть не по цій лінії працювали. І більше того, незрозуміло, як ви могли з Києва вийти на співробітника спецслужби Франції. Тоді ж усі перспективні справи велися в Москві. Саме співробітники центрального апарату Союзу отримували ордени та звання.

— Так, цікаві були часи. На Луб’янці знали, що французи недолюблюють американців. Зокрема французькі спецслужби — своїх американських колег. Американців узагалі ніде не люблять за їхню зарозумілість, менторський тон у спілкуванні, намагання всіх повчати й сунути свого носа скрізь, куди й

не треба. Водночас французи завжди чекали й від Москви, тобто від КДБ, якихось провокацій, боялися проникнення російських агентів у спецслужби Франції.

Тому ще в середині 70-х років у Москві в Центрі було прийнято рішення щодо проникнення нашої агентури у французькі спецслужби через периферійні органи КДБ, зокрема через Київ. Агента «Жана» завербував саме український Комітет, а точніше — я. Крім інформації, про яку вже згадував, «Жан» видав нам кількох агентів французьких спецслужб, які працювали в той час у міністерствах СРСР. Цей агент успішно працює й досі. А яким кандибобером мені вдалося його завербувати — хай залишиться таємницею навіть для тебе.

— Та Боже збав, щоб я допитувався про те, чого знати не варто. Просто самому цікаво, можливо, доведеться колись і мені зустрітися з цим легендарним хлопцем.

— Ага, скажи ще — юнаком. Цей хлопець уже розміняв шостий десяток. Ну, ходімо, пройдемося, дихнемо свіжим повітрям.

Вони вийшли в коридор. Богдан Данилович нахилився до Віктора й майже на вухо прошепотів:

— Пам’ять у тебе гарна. Запам’ятовуй як слід усе, що я скажу, — Зорій назвав прізвище, ім’я агента і ще деякі дані, які запам’ятати Ярузі було неважко. Віктор так само тихо повторив те, що тільки-но промовив полковник.

— Молодець, усе запам’ятав. А в особистій справі агента «Жана», яка лежить у моєму сейфі, його прізвище, способи зв’язку з усіма паролями й умовними знаками — липові. За тими даними хтось зможе знайти хіба що кухаря в кафе, що навпроти гаража французької спецслужби. Думаю, та людина дуже здивується, коли до нього підійде незнайомець і почне щось верзти йому про книжкову шафу й тумбочку, — Зорій тихенько пхикнув.

— Ну ви ж і підступний, пане полковнику. І небезпечний. З вами треба бути обережним, а то навіть я досі не завжди можу визначити, коли ви кажете правду, а коли просто знущаєтеся зі співрозмовника.

— Не перебільшуй моїх можливостей. Не завжди і в мене виходить. Трапляються екземпляри, які й полковника Зорія надувають. Така селяві, — Богдан Данилович поклав руку на плече колезі. — Ану ще разок повтори.

— Ви, пане полковнику, підступний і небезпечний…

— Та не це, — засміявся Зорій. — Дані на агента повтори. Навчив на свою голову, тепер ось маю. Гуморист, їдять його мухи…

З

Ой, Богдане Даниловичу! Мабуть, недалеко від істини ви були, коли казали, що є люди, які й вас можуть надути. Довіряти в таких службах, у якій ви працюєте, — ризикована справа. Чи ж не багато ви довіряєте одній людині? Чи добре ви знаєте цього хлопця на ім’я Віктор? Чи ж можна цілком виключити, що й цей, здавалося б, вірний і відданий Богданові Зорію і справі, яку затіяв полковник, колега й друг в одну прекрасну мить не стане по другий бік барикади? І хто такий насправді Віктор Яруга?

Богдан Данилович Зорій, здавалося, знав про Яругу все.

Він його вивчав давно, скрупульозно й ретельно, навіть використовуючи технічні засоби. Вдома у Яруги майже півроку працювали пристрої, які давали можливість прослуховувати й візуально контролювати все, що діялося в квартирі. Такі заходи здійснювалися цілком законно, бо кожний співробітник органів державної безпеки під час вступу на службу давав згоду на свою перевірку із застосуванням технічних засобів. Хоча практика засвідчувала, що жоден зі співробітників, хто попався на якомусь порушенні закону, навіть не подумав, що він може бути під наглядом своїх колег, у тому числі й співробітників оперативно-технічного управління. Відомий зрадник, полковник радянських спецслужб Пеньковський навіть навчав у вищому навчальному закладі КДБ своїх юних колег, як відриватися від зовнішнього спостереження, як непомітно проводити зустрічі з агентами, як правильно поводитися, щоб не погоріти на тайниковій операції, як виявляти в кімнаті «жучки» тощо. І всі ці заходи його колеги на службі протягом кількох місяців здійснювали щодо нього, а він зрозумів це лише тоді, коли його викрили.

Так ось, Зорій про Яругу знав усе. Навіть, здавалося, знав, що той думає. Особливо Богдан Данилович добре вивчив повсякденне життя свого колеги, коли той був поза службою. Ось що міг би розповісти Зорій про Віктора, якби виникла така потреба.

Крім того, що Яруга прекрасний співробітник і добрий товариш, він — розбитний, талановитий мужик, який грає на багатьох музичних інструментах, гарно співає, спортсмен, пише вірші, знається на літературі, мистецтві, ненавидить непрофесіоналізм, нахабство бездар як у чекістському середовищі, так

і,наприклад, у мистецтві. Але найулюбленішою справою Яруги було читання книжок.

У Віктора — складні стосунки з дружиною. Зорій не раз порівнював їхні стосунки зі своїми стосунками з дружиною і бачив: у них вони простіші й відвертіші, ніж у Богдана Даниловича. Віктор легко переносить флірти дружини Тетяни й сам не пропускає жодної спідниці.

Як зрозумів Зорій, Віктор Яруга змінював жінок частенько не тому, що вони йому набридали чи він не влаштовував їх як мужчина. Просто одним з улюблених занять Віктора з жінками були його розповіді про себе, про своє життя, про свої пригоди, свої можливості, достоїнства й таланти. А цього всього у Віктора Яруги було вдосталь. Він справді був талановитою людиною й проживав дуже цікаве, сповнене пригод і різних надзвичайних ситуацій життя. Його, можливо, саме за це й любили жінки. І за те, що він пережив це все, і найбільше, мабуть, що про свої пригоди він розповідав відверто, цікаво й так переконливо, що йому беззастережно вірили.

Але наставав час, коли все було переказано в різних інтерпретаціях по кілька разів, а життя триває, треба жити зараз, сьогодні, а не згадувати минуле. І ось тут Яруга починав нудьгувати. Жодна з пасій Віктора його не цікавила настільки, щоб він міг з нею чи для неї просто жити новим життям, без минулого, без спогадів про нього.

Ні, Віктор без минулого не міг, а воно вже нікого з давніх пасій не цікавило, бо було надто відоме. Тут уже втримати Яругу — безнадійна справа. Він вислизав з рук чергової дами так уміло і спритно, що донедавна кохана й мила жінка дізнавалася, що Віктор уже «не її», надто пізно й останньою. Як зраджена дружина дізнається останньою про невірність свого чоловіка. Аналогічно ж можна сказати й про чоловіка, який може роками вирощувати на собі роги, не підозрюючи про їх існування…

…Але сьогодні Богдан Данилович Зорій довіряє своєму колезі й другу Вікторові Ярузі як самому собі. І поки що якихось причин вчиняти по-іншому в полковника немає.

4

«На вирубки, тобто в ті місця, де не так давно вирубали дерева, Софія любила ходити сама. Ці ліси вона знала, тут багато разів бувала з батьками та братом. Софія навіть пам’ятала найкращі грибні місця, прямувала просто до них, минаючи привабливі галявини й вибиті давніми руслами гірських потічків ущелини, захаращені старими напівтрухлими поваленими деревами. Вона збирала гриби, наспівуючи улюблені пісні, яких її навчила мати.

Дівчина зовсім не боялася лісу. Вона могла зайти надто далеко, знаючи, що завжди знайде дорогу назад.

Того спекотного серпневого дня Софія, назбиравши повний кошик грибів, помітила, як у лісі зненацька потемніло. Вона підняла голову й крізь густі шати старезних ялин побачила, як небо вкривали чорні хмари. Невдовзі гримнуло. Вдарила блискавка. Почалася злива.

Софія не була зніженим дитям і виросла загартованою природою юнкою. Не раз бігала з однолітками босоніж по калюжах під час літньої зливи й опісля, коли калюжі, в яких ще кілька хвилин тому надувалися й лопалися великі й дрібні бульки, були теплі від нагрітої пекучим літнім сонцем землі.

Але злива цього разу була такою, що Софія аж злякалася. До дому кілометрів п’ять, треба десь дощ перечекати. Дерева — слабкий захист, ще й небезпечний, бо блискавки, які краяли небо одночасно з тріском розрядів, свідчили, що хмара — саме над тим місцем, де була зараз Софія. Вона знала з дитинства, як небезпечно ховатися під деревом під час грози. А дерева були скрізь, тому дівчина просто йшла, бадьорилася, намагаючись не панікувати й не звертати уваги на те, що вся змокла й навіть уже ловила дрижаки.

5

Тарас знав, що Софія пішла в ліс. Він з великим задоволенням склав би їй компанію, але Софія, ця мила, вродлива дівчина, була ще й гордою, неприступною для ласих на дівочу прихильність хлопців, що вже вибилися в парубки й подумували про залицяння, а то й про одруження.

Коли вдарив грім, Тарас відчув — треба йти шукати Софію. Так, дівчина добре знала тутешні ліси й заблукати не могла. Але ж злива…

Тарас рушив назустріч. Розминутися вони не могли, бо найзручніше виходити з лісу невеличкою ущелиною, де є навіть стежечка, якою і ходили всі. А ще Тарас знав, що в лісі, кілометрів зо три від передмістя, тулилася до великого валуна старенька хатка. Навіть не хатка, а грубо стесаний зруб з ялинових колод, накритий дерев’яними дошками, які майже згнили від дощів, снігу та часу. Але там можна було сховатися в негоду.

У тій халабуді хтось змайстрував з кільканадцяти цеглин невелику пічку, замазав глиною, замішаною на соломі. Тут же завжди лежали сухі дрова, дрібний хмиз і сірники.

Коли змоклий хлопець дістався хатинки, Софія вже була там. Але те, що побачив Тарас, спочатку збило його спантелику. Дівчина сиділа на старому дощатому настилі, накритому якоюсь грубою мішковиною, й уся тремтіла. Тремтіла так, що Тарас аж злякався. Софія ніяк не зреагувала на появу хлопі^я, тільки чути було стукіт зубів і якісь конвульсивні схлипування.

Тарасові захотілося обняти її, зігріти, щось сказати тепле й лагідне, але він був сам мокрий і холодний. Тому, не роздумуючи, Тарас почав кидати хмиз у пічку. Згори капала вода, але сухе дерево швидко спалахнуло, й вогонь загудів, охоплюючи маленькі гілки, а потім жадібно накинувся й на товсті поліняки.

Софія дивилася в одну точку, тремтіла й наче нічого не помічала, ні на що не реагувала, не звертаючи уваги й на Тарасову метушню.

Дощ не вщухав. Софія і Тарас сиділи мовчки, але, хоч у хижі теплішало, дівчину трясло дедалі сильніше. Хлопець скинув свою сорочку, потримав її біля пічки так близько, що тканина мало не загорілася. Тоненька матерія швидко висохла, й Тарас накинув її на плечі Софії. Але це мало допомогло, бо з блузки дівчини аж капотіло.

Варіантів не було. Потрібно знімати одяг. Софію кидало в дрож так, що вона аж підстрибувала. Тарас, не вагаючись, зняв з неї блузку. Дівчина наче нічого не помічала. Під блузкою білизни не виявилося. Вигляд білого дівочого тіла сп’янив Тараса: те, про що лише міг мріяти, ось тут, поруч, за кілька сантиметрів…

Тарас намагався не дивитися на груди, що просто вперлися в нього — міцні, білі, з темними великими кільцями навколо сосків.

Хлопець знову накинув на плечі Софії свою сорочку, а її блузку повісив сушити. Холоду він не відчував. Тарас був міцним, здоровим легінем, загартованим у лісах і на тяжких роботах, які доводилося виконувати.

Він підкидав і підкидав дрова в піч, а Софії було дедалі гірше. Дівчина не тремтіла, а тіпалася, як у лихоманці, й незабаром Тарас помітив, що вона зовсім не реагує на те, що він робить. Хлопець наблизився до Софії і простягнув руку…»

6

— Коли вже у вас, пане полковнику, буде нормальний кабінет? — Віктор Яруга потиснув протягнуту руку Зорія.

— Не наступай мені на мозоля. Ми ще з тобою не заслужили великих кабінетів, — Зорій рукою вказав на стілець.

— Та хіба я про великий? Кондишен би поставили: влітку спека неможлива, а зараз би не завадило включити на обігрів — он яка на вулиці холоднеча, — Яруга присунув стілець ближче до приставного столика, сів.

— Нашу роботу оцінюють іншими критеріями. Нам, шановний підполковнику, виявляється, ду-у-у-же довіряють. Інакше чим можна пояснити той факт, що ось уже третє серйозне завдання на нас вішають одне за одним. Знаючи прекрасно, що й інших завдань у нас море. І ми маємо цим пишатися. Зрозуміло?

— Та вже кажіть, що там ще героїчне у нас попереду.

— Візьми цю папочку — там кілька папірців, з яких ти дізнаєшся, що починати все треба спочатку. Можливо, треба буде гайнути в кілька областей. Російські колеги просять підсобити. Якийсь терорист у них з’явився, а сліди ведуть в Україну. Можливо, той терорист — наш земляк. Починай роботу, заведи справу розшуку, надішли запити. Коротше, сам знаєш, що робити.

Богдан Данилович подивився серйозно в очі молодшого колеги й затримав погляд.

— А взагалі-то у вас, пане полковнику, хоч і холоднувато, але задушно. Просто нічим дихати. Ходімо хоч газованої води вип’ємо.

Зорій і Яруга вийшли з кабінету. Коридором снували співробітники, кожен мав свої клопоти. Яруга розумів, що полковник хоче йому щось повідомити — в кабінеті говорити відверто не варто. Досвідчені оперативники в приміщеннях конфіденційних розмов не вели. У спецслужбі ніхто нікому не довіряє і не вірить. Тих, хто залишився на давніх чекістських традиціях, коли рядові (не верхівка) працівники КДБ вірили в чесність, відданість, мораль, були одиниці, і їх вважали анахронізмом у системі сучасної української спецслужби. Молодь — розумна, напориста, нахабна — давно перестала уособлювати традиційні характеристики й уявлення про «чесних чекістів». Серед есбеушників уже не рідкість факти підслуховування, підсиджування, чого в минулому не спостерігалося. Раніше кожен міг вільно говорити в своєму кабінеті, на нарадах. А тут — політичні різночитання, навіть у близьких друзів і колишніх однодумців почали з’являтися різні оцінки, різні думки з одного й того самого питання чи проблеми.

Богдан Данилович і Віктор вийшли у внутрішній двір, попрямували до невеличкого кафе, взяли по чашці кави й знову повернулися у двір.

— Вікторе, я тобі дуже вірю й довіряю як самому собі. У наш час це багато важить. Але ти ж не думаєш, що я тобі

все розповідаю до кінця? Є речі, про які краще не знати. Менше знаєш — міцніше спиш. Але зараз настав такий час, коли треба робити вибір. Це надто серйозно, щоб приймати рішення швидко. Багато часу на обдумування немає. Я зараз тобі дещо розкажу й поставлю питання руба. Ти повинен так само відверто відповісти. Повторюю: мова про речі, за якими стоїть небезпека, а можливо, і смерть. Чи готовий ти вислухати мене? Бо я боюся, що після того, як усе розповім, у тебе навіть двох варіантів відповіді не мусить бути.

— Так усе погано в країні, що ви, Богдане Даниловичу, змушені навіть мене, вірну і перевірену сто разів людину, попереджати й мене, вірної та перевіреної сто разів людини, остерігатися?

— Вікторе, ми не діти. Ти вже зрозумів: мова справді йде про найвищі державні інтереси. Кожна людина в нашій справі — на вагу золота. Ти ж досвідчений опер і знаєш принцип діяльності спецслужб: де дві людини, там обов’язково одна з них — агент КДБ. Так, я не помилився, навіть не СБУ, а КДБ.

Якби можна було, то я й тобі не довірив би цю справу. Адже нас двоє, і хто з нас може виявитися Юдою, не знає лише той, другий. Ні я, ні ти не знаємо, хто з нас перший, а хто другий.

Але виходу в мене немає, отож мушу ризикувати. Ризикувати і своїм життям, і твоїм.

— Богдане Даниловичу, можете далі не говорити. Дійсно, як з пацаном… Я розумію, що довіряти зараз, окрім себе, нікому не можна. Але, я так розумію, мова йде про долю нашої країни. А тут, ви знаєте, на шляху в мене не стій. Ніхто не стій. Розплющу будь-кого. Навіть вас, пане полковнику. Якщо треба буде загинути за Україну, я зроблю це без вагань. І щоб ви у цьому не сумнівалися.

— Так, спокійно, а то на нас уже звертають увагу. Сьогодні о дев’ятій вечора зустрічаємося біля стадіону «Динамо», нагорі, в парку, там, де я колись познайомив тебе з агентом «Степаном». Пам’ятаєш?

— Ще б пак! Такого агента й забути.

— Я про місце…

— Та, звичайно ж, пам’ятаю.

7

«— Софіє! — Тарас поправив на її плечах сорочку. — Ти мене чуєш?

Мовчання, заплющені очі. Він обняв її. Жодної реакції. Йому захотілося поцілувати її в губи, що, здається, вже не тремтіли.

І він це зробив.

Уперше Тарас був так близько до неї, тримав її в своїх обіймах і… торкався руками її грудей. Він цілував її губи ще й ще, потім шию, груди. Він цілував і цілував її, як очманілий, а вона навіть не розплющила очей.

Пристрасть — ось що керує більшістю вчинків. Пристрасть — шалена, безумна, безмежна, яка все поглинає, превалює над усім. Що може втримати чи стримати людину, одержиму пристрастю?

Тарас похилив Софію на ліву руку й далі — на лавку. Дівчина не реагувала. Тіло її вже не здригалося, було гарячим і кволим. А він уже зняв з неї весь одяг, не вірячи в те, що відбувається, й того всього не усвідомлюючи, й не думаючи ні про що, не бачачи нічого, окрім оголеного тіла. Хлопець упав на Софію, як шуліка на знесилену жертву. Він розчахнув її і з такою силою увігнав свою дозрілу плоть у дівоче тіло, що воно аж здригнулося. Софія не закричала, лише слабо зойкнула, на мить подивилася затуманеним поглядом на Тараса і знову заплющила очі.

За кілька секунд хлопця кинуло в жар: він вибухнув молодим сильним сім’яним потоком, застиг і лежав так на непритомному тілі, боячись поворухнутися.

Потім Тарас підвівся й очманіло переводив погляд зі свого пониклого органа на невеличкі плями крові, що замастили тіло Софії і ганчірку, якою застелена лавка. Він витер кров на тілі дівчини своєю хустинкою і жбурнув її у вогонь. Софія до тями не прийшла. Тарас натягнув свої штани, накрив тіло Софії сорочкою, підкинув ще дров, хоч у хижі було вже парко й душно.

Злива припинилася. Розвиднилося. Визирнуло сонце…

…Софія прокинулася. Вона підвелася, подивилася на свої оголені крижі, на Тараса, одягла блузку, спідницю й вийшла з хижі. На її тілі не було жодних слідів насилля. Вона не опиралася. Тарас її взяв непритомну. Принаймні вона нічого не відчувала й не пам’ятає. Можливо, він думав, що вона не пручається, бо хоче його? Та ні, Тарас за нею давно упадає і просто використав нагоду — скористався з її стану.

Що скажуть батьки? Що скажуть люди? Поголос… Це страшніше за віспу, малярію, сухоти, страшніше за пожежі, повені, війни. О, жителі карпатського краю — люди особливі. Поголос — це вирок, це кінець життя.

Не буде поголосу. Бо про те, що сталося, не повинна знати найголовніша людина її життя — Лесь Косовський. Її кохання, її потаємна мрія.

Ніхто нічого не повинен знати.

— Я тебе врятував, — це Тарас. Він ішов позаду, несучи кошика з грибами, який був зараз таким недоречним. — Ти сама цього хотіла. Я тебе питав, ти вся аж тремтіла. Я подумав, ти мене теж хочеш. Я ж тебе так кохаю! Ти знаєш. І ти казала, що любиш мене.

— Я казала, що люблю? Тебе? — Софія зупинилася. — А й може, — задумливо мовила вона.

Ні, ніхто, ніхто, ніхто не повинен знати, що сталося…»

8

На двох солідних мужчин, що прогулювалися в осінню негоду під парасольками серед високих дерев, ніхто уваги не звертав. Бо в цей час там майже нікого не було. Поодинокі перехожі підтюпцем кудись поспішали вимощеними бруківкою алейками, загортаючись у плащі чи затуляючись від вітру парасольками. Лише з величезного літнього кафе, над яким напнута, наче намет, гумова чи брезентова халабуда, і яке, мабуть, працювало останні дні перед тим, як закритися на зиму, долітало гупання низькочастотних динаміків і верещання молоді.

— Ти зміг би бути отам, серед десятків, сотень тих, хто під музику в єдиному ритмі хитається, піднісши руки вгору, чи верещить, імітуючи екстаз, задоволення, ейфорію? Коли навколо такі, як ти, і ти один із тисячі прагнеш бути схожим на них? Бути в тому залі з ними? — запитав Зорій.

— Ні, ніколи! — категорично відповів Яруга. — У крайньому разі міг би бути на сцені, грати музику, під яку той натовп гарцює. А там, серед тієї маси — ніколи. Там сірість і нікчемність. Чому їм подобається бути в натовпі, захоплюватися тими, які на сцені б’ються в екстазі, як, до речі, й ті, хто в залі? Бо ці нулі більше нічого не вміють. Вони не можуть зійти на сцену, їхня доля — стадо і мавпування… У залі вони всі однакові — сірі.

— А ти?

— Я не сірий. Я завжди на сцені. Як і в житті…

Зорій і Яруга могли відверто говорити, не боячись, що їх тут може хтось підслухати. Саме цього їм дуже не хотілося б.

— Я довго думав, — почав Зорій. — І не тільки над проблемою і шляхами її розв’язання. Я довго сумнівався в тому, втягувати тебе в цю колотнечу чи ні. І дійшов висновку: якби я міг сам зробити те, що задумав, тебе б не чіпав. Але коли нарешті мої плани викристалізувалися, відшліфувались, я більше не сумніваюся — мені потрібна допомога. Сам я цієї ноші не осилю.

Богдан замовк, наче востаннє ще додумував якусь думу. Яруга теж ішов мовчки. Він відчував серйозність моменту й те, як нелегко цієї миті його старшому товаришеві. Навіть одна якась недоречна репліка може все зруйнувати.

— Слухай, Вітю, уважно, — так Зорій звертався до Яруги в хвилини найбільшої довіри й відвертості. — Попереджаю: деякі деталі й висновки у мене самого ще не готові. Сподіваюся, що в процесі нашої розмови, а потім і співпраці усі прогалини, яких ще вистачає в ланцюгу моєї логіки, ми заповнимо разом.

Я сам не святий, у мене багато вад, нагрішив я за свій вік чималенько — каюся. Тацит говорив, що доки будуть на землі люди, будуть і пороки. Але такого неподобства, такого розгулу розбою, який вчиняє нинішня українська влада, ще не було з часів, які можемо свідомо згадати й оцінити. Та й у книжках не знайдеш, щоб щось таке відбувалося хоч коли-небудь в Україні.

Візьмімо хоч би й нас: державний орган, що має захищати безпеку України, хоч і формально, але існує, а самої держави — немає. Немає жодної структури, яка б реально захистила громадянина. Ні суду, ні правди. Куди не глянь — хабарництво й чиновницька сваволя.

Для мене найтяжчим зізнанням самому собі стало те, що я вже чітко знаю: служити в цій правоохоронній структурі віртуальної держави не хочу. І не буду. І ось у мене визрів план — спробувати щось кардинально змінити в нашій країні. Я відчуваю в собі сили й бачу перед собою не лише перші кроки, що дадуть змогу щось підмарафетити в державі. Мені здається… Ні, я твердо знаю, що треба робити. І найсильніший подразник до дії — те, що моє ставлення до влади, до української еліти й узагалі до всіх людей змішується зі вселенським соромом. Соромом за правителів, за колег кадебістів, за народ український, що звик, прилаштувався жити бидлом, зігнувшись до землі під вагою свого хлопського непотребства.

— Ну, не знаю… Вам соромно за правителів, мені соромно, інші люди теж до влади ставляться не дуже-то прихильно. А чому ж, знаючи про це, багато хто преться у владу?

— А ти, Вікторе, подивися, хто ті люди? Вони лізуть нагору, розштовхуючи інших, скидаючи донизу тих, хто вже майже добрався до вершини, пнучись з останнього, позбуваючись усього людського, людяного, не звертаючи уваги на оточення й надто на тих, хто вже залишився знизу.

І ось воно видряпалося на самісіньку гору, почало з самовдоволеною пикою керувати. Аж тут з’ясовується, що до влади дорвалася найжалюгідніша нікчема. В Україні майже 50 мільйонів населення. Серед українців — тисячі розумних, порядних, чесних людей, грамотних політиків, високих професіоналів. А у владі — лише покидьки й негідники. Чому?

— Мабуть, тому, що чесна людина у владу прорватися не може.

— Однозначно. Не може, бо не здатна на підлість, підступність, жадобу і злочини, навіть убивства, що не виключається в нашому політикумі. І ще: чесна людина у владу йти не хоче, бо ж бачить, що там робиться, і те все для чесної людини — неприйнятне.

— Це тільки в нас так?

— Ні, це закони влади, які діють у всьому світі. А в Україні вони гіпертрофовані.

— Але ж у кожної людини має бути своя, індивідуальна вершина, до якої вона прагне, тягнеться і врешті-решт досягає її. Не обов’язково це — владна вершина.

— Не всі люди, але багато хто досягає своєї Говерли в житті. У кожного вона різна. Це — як у горах: здалеку вершини здаються різновисокими, якими насправді є. Але коли окрема людина стоїть біля підніжжя своєї гори, перед нею — лише особиста вершина. Інших вершин, які поруч, ця людина не помічає. А якщо й бачить, то її ставлення до них — як до чужого щастя. Чи горя. Ми ж з тобою зараз говоримо про найвищу владну вершину в нашій державі.

— Богдане Даниловичу, а ми? Плануючи щось на зразок перевороту, чи ми самі не стаємо тими самими, хто пнеться на вершину влади?

— Ну, по-перше, ми з тобою особисто нікуди не пнемося. А по-друге… — Зорій зробив паузу, наче передихнув перед тим, як сказати щось дуже важливе, можливо, найважливіше з того, про що сьогодні вже говорив. — Ти знаєш, спочатку в мене було одне-єдине бажання — прожити якомога довше, щоб побачити, до чого дійде Україна років через десять-двадцять. З її нинішніми й майбутніми «реформами», розкраданням народних багатств і знущанням над простими (а їх більшість) людьми. До якого берега пристане Україна, що її чекає? Чи буде в тому майбутньому хоч якась дрібка щастя й радості для українців? Але я швидко відкинув цю позицію, вона неприйнятна в принципі. Чекати, доки все розвалиться? А тоді що? Як жити далі? Що скажемо своїм дітям і онукам? А що вони нам скажуть?

Тому я вирішив… — Богдан Данилович різко зупинився й усім корпусом повернувся до Яруги. — Треба міняти владу! Не одного-двох високих чи найвищих чиновників, а всю владу. Міняти сам принцип приходу до влади. Приходу до влади інших людей, з іншою психологією, з іншими підходами до управління, з іншим баченням української перспективи та способів її досягнення. Відчуваєш, як я сам говорю штампами? А інакше не можна. Не у визначеннях суть справи. Сіль того, що я пропоную, у простих і насправді страшних словах: фактично я пропоную вчинити державний переворот. І зробимо це ми з тобою. Удвох. Ти і я. І в ту мить, коли про наші плани дізнається ще хоч одна людина, вважай — нас уже немає серед живих.

У напівтемному осінньому парку, між старих, але доглянутих дерев, на опалому жовто-брудному листі стояли дві інтелігентного вигляду постаті: чоловіки дивилися одне одному в очі й про щось говорили. Довго стояли. Довго говорили…

Глава сьома

Адміністратор і фінансист

1

Зорій знову не спав. Безсоння вже давно стало його великою проблемою. Засинаючи увечері, навіть дуже пізно й у стані шаленої змореності, коли доводилося багато працювати, падаючи без сил у ліжко, Богдан знав, що не мине і двох годин, як він прокинеться. Прокинеться й довго не спатиме. У голові коїтиметься таке, що раніше змушувало його хвилюватися від того, що він не спить, аж до паніки…

Згодом Богдан Данилович звик до того, що не спить. Він призвичаївся і обернув цю ваду, ці незручності собі на добро. У довгі нічні години він мріяв, складав свої життєві плани, читав, а іноді просто лежав і мугикав якісь пісеньки. У ці ночі він просто жив. Бо хіба сон — то життя?

Ось і зараз полковник лежав у звичному безсонні й перебирав у пам’яті останню розмову з Яругою в парку.

Не все розказав полковник Зорій підполковникові Ярузі. Не все. І не просто чогось недоговорив, а збрехав. Відверто й нахабно. Бо не лише вони вдвох володіли небезпечною й навіть страшною таємницею, за яку їм як офіцерам і державним людям, що ходили й жили під присягою, світило покарання довічною неволею. Було ще дві людини, які мали знати те, про що говорили в парку два співробітники спецслужби. І саме цим людям Богдан Данилович Зорій доповість, що виконувати нелегке завдання далі він буде з підполковником Яругою.

А завдання в Богдана Даниловича було не просто складне. Воно було аж надто складне. А ще точніше — майже нездійсненне.

Чи знали про це ті, кому Богдан Данилович звітував? Звітував про кожен свій крок, про здійснені й плановані заходи.

Був у цих постійних звітах один парадокс. Звітів Богдана Даниловича ті двоє зовсім не вимагали. Вони керували всіма діями Зорія щодня, щогодини, щохвилини. І навіть ті двоє знали аж ніяк не про всі плани полковника. А чи здогадувалися, що насправді задумав Зорій?

До речі, Зорію було не однаково, що думали про його роботу ті двоє. Він сам хотів звітувати, прагнув і вважав цю процедуру для себе обов’язковою. На цьому етапі його влаштовувало все, а далі… Він знав те, чого не знав ніхто. Жодна людина. У світі не було того, хто зміг би зазирнути Богданові в душу. Ой, що б він там побачив! Мрії і плани Зорія були настільки страшними, наскільки й нездійсненними. Той, хто заглянув би йому в душу, злякався б так, як лякає паща крокодила чи акули. Але заглядати в чужу душу ще ніхто не навчився. Хіба тільки ті двоє…

Зорій з’являвся перед ними без попередження. Але вони начебто знали, коли він прийде. Здається, тут його завжди чекали.

За столом на покуті сиділа жінка. Над її головою відблиски від старої лампадки падали на мідний оклад ікони Божої Матері. По праву руку від жінки спиною до вікна сидів В. М. Жінка завжди говорила мало, а чоловік зазвичай узагалі мовчав.

Розсідатися Зорію було ніколи, тим більше що присісти його ніхто й не запросив. Богдан Данилович коротко розповів про згоду Яруги брати участь у таємній операції й перейти на службу в Адміністрацію Президента. Описав образ того, кого він хотів би бачити у ролі рятівника нації.

— Не спіши, Богдане, — промовила тихо жінка. — Думай і перевіряй, думай і перевіряй. Ти не можеш помилитися. Надто дорогою для України буде твоя помилка.

Зорій перевів погляд з жінки на В. М., глянув йому в очі та побачив у них підтримку і, як здалося Богдану Даниловичу, навіть співчуття…

Але безсонна ніч на те й дана людині, щоб вона не лише не спала, а й думала. Богдан Данилович зважує, чи варто вводити Яругу в Адміністрацію Президента, оголяти ділянку роботи. Зорій залишається майже сам у ворожому оточенні «яструбів». Ні, все-таки Яругу він з місця не зриватиме. Але як йому про це сказати? Просто, що передумав? Яруга не дурний, зрозуміє, що полковник знайде когось іншого. Прослідкує, хто притьмом звільниться з офіційної служби, а відтак вигулькне в Адміністрації. Мабуть, треба сказати, що ситуація змінилася, й посилати нікого не варто. Будемо, мовляв, «моніторити» обстановку через аналітичне управління. А насправді в Адміністрацію Зорій пошле того, хто вже давно працює десь «під дахом» і кого в апартаментах центрального офісу Служби ніхто ніколи не бачив. І Зорій уже, здається, знає, кого саме.

2

«— Софійко, донечко моя, — матушка Стефанія намагалася говорити спокійно, тихо, але хвилювання однаково видавало тремтіння голосу, яким вимовлялися прості й ніжні слова. — Я правильно тебе зрозуміла: ви маєте намір побратися з Тарасом?

Ця новина, тобто рішення Софії вийти заміж, влетіла в хату Бучацьких невідомо звідки. Хто перший повідомив — уже не пригадують. Отець Олексій сказав про це дружині, коли та все знала. Хто повідомив йому? Та хіба не все одно, як ту звістку принесли в сім’ю священика!

— Мамо, — Софія теж зовні була спокійною, але її великі груди видавали часте дихання, що свідчило про хвилювання. — Я багато думала, усе зважила і, мені здається, вирішила, що маю бути в житті поруч із Тарасом…

— Донечко, а Олесь? — мати відкинула дипломатію і тепер навіть не приховувала, що хвилюється й переживає. — Ти ж кохаєш Олеся?! Я нічого не можу сказати поганого про Тараса, але ж прислухайся до серця: чи ж так воно тобі підказує вчиняти?

— Я Вам, мамо, ніколи ні в чому не перечила. Не робитиму цього й зараз. Але, думаю, Ви добре знаєте

свою дочку, щоб бути певною: якщо я вирішила зробити саме так, то маєте вірити мені й моїй щирості. Хоч те, що відбувається зараз і що має відбутися, не зовсім вкладається в логіку моїх вчинків. Та бачить Бог: Ваша дочка зробила нелегкий вибір. І цей вибір — мій. За нього перед собою і перед моїм майбутнім відповідатиму я особисто. І тільки я. Повірте, мамо, моя честь і честь нашої сім’ї — нероздільні. Я мушу дбати і про перше, й про друге.

— Про яку честь ти говориш? До чого тут честь? Ти кажеш правильними словами зрозумілі речі. Але саме це мене і хвилює… Щось трапилося таке, про що я не знаю чи не маю знати? Мені здається, ти чогось не розповіла матері…

— Повірте, мамо, Ваша дочка особисто не зробила нічого такого, за що Ви з татом могли б червоніти. Я ж кажу: Ви мене добре знаєте. Як ніхто інший…

— То ж бо й воно, — матушка вже була цілком упевнена — щось тут не так, чогось дочка недоговорює. — Твоє рішення таке несподіване, що по волі чи по неволі беруть сумніви, що ти це вирішила сама, добровільно.

— Мамо!..

— Так, дочко! Ми з татом неволити тебе не будемо. Ти вже доросла, щоб самостійно вирішувати. Але дозволь тобі ще раз нагадати: брехнею світ пройдеш, та назад не вернешся…

При слові «брехня» Софія зашарілася й відвела очі, чим ще раз підтвердила підозри Стефанії.

У сім’ї Бучацьких завжди панували правдивість, відвертість у стосунках. Софії кортіло сказати матері правду, розповісти, що сталося того злощасного дня в лісі… Але вона не могла. Софія пам’ятала ще одне мудре народне прислів’я: бережи честь змолоду. Виходило, що тої честі Софія вже не мала. Та й про що розповість вона матері? Сама ж нічого не пам’ятає, навіть не знає, як те все сталося.

Ні, хай мама вибачає… Софія сама нестиме цей тягар. Надто сильно вона любить своїх рідних і

дорожить честю сім’ї, щоб особисте поставити над благополуччям найближчих їй людей.

— Мамо, я вирішила. Зрозумійте мене… Хай буде так.

І ці слова прозвучали не зовсім упевнено, що знову-таки додало сумнівів Стефанії: щось Софія від неї приховує. Але перечити дочці не стала».

З

— Вікторе, хочу дещо уточнити після нашої розмови, — Богдан Данилович з Яругою повільно йшли вулицею до головного офісу СБУ. Іноді співробітники Служби після обіду дозволяли собі прогулятися Володимирською, пройтися до Золотих Воріт, покурити на лавочці десь у тіні каштанів. — Я вдячний тобі за готовність виконувати завдання в Адміністрації Президента, але тема міняється. Не можу я тебе відпустити від себе в такий складний час. Не впораюсь я тут сам. Треба, щоб ми були разом, тобто — пліч-о-пліч, рука в руку. Інакше нас із тобою зітруть на порох. А Адміністрація поки що зачекає. Знайдемо інший спосіб туди добратися.

— Ви знаєте, Богдане Даниловичу, у мене камінь із серця звалився. Я хотів вам одразу це запропонувати, тобто відмовитися від цього задуму, але подумав, що ви неправильно мене зрозумієте. Тепер усе нормально. Слава Богу. Хоча вночі я вже думав, з ким мені в Адміністрації довелося б потягатися.

— Та з ким же ще? Звичайно, з главою — Дмитром Михайловичем Талимеризібою. З ним у першу чергу маємо схрестити списи.

— Богдане Даниловичу, ви мені скажіть, як потрапила ця людина — сіра, невиразна, з очима шизофреника — на таку посаду? Я давно за ним спостерігаю. Талимеризіба, коли імпульсивно говорить, бризкає слиною на співрозмовника так, хоч при ньому втирайся. А лисина. Здається, вона в нього відтоді, як він народився. Принаймні я його без лисини не пам’ятаю.

— Брак волосся на голові Дмитро Михайлович компенсує наявністю сивої бороди, яку стриже, як ти помітив, то дуже коротко, то відпускає, — Зорій провів рукою по ретельно поголеному підборіддю.

— А ви помітили, що в нього очі альбіноса?

— Зате Талимеризіба знає добре англійську, ще й, кажуть, начитаний.

— Ага, начитаний. Особливо це помітно, коли він починає щось пояснювати, — іронія Яруги аж випирала. — У його закрутистих фразах важко знайти якусь логіку.

— Та ні, дружище, логіки йому не бракує. Якби було навпаки, він не одружився б на молодій і дуже красивій жінці, кинувши свою першу дружину.

— Так, ви маєте рацію: Анна Тронько — класна баба, красуня.

— Ну, інакше її не взяли б до столичного театру. Актриса з неї — як із мене космонавт.

— Але ж вона там не прижилася, хоч і красуня. Через гівняний характер її кишнули з театру Івана Франка. Якби не чоловік, то й на телебачення її навряд чи взяли б. А так вона вела на одному з центральних каналів популярну телепрограму…

— …і теж не знайшла спільної мови з колегами, — вставив Богдан Данилович, — і мусила звідти піти. Але зараз не про жінок мова.

— У нас є інформація, що Дмитра Михайловича деякі вчені звинувачують у плагіаті, хоча скандал зам’яли. Потім він писав якісь наукові роботи, проводив історичні дослідження, але нового в них — майже нічого.

— Так, Талимеризіба пройшов велику школу. Ти знаєш, він був колись адвокатом, навіть захищав дисидентів. Звичайно ж, не зі своєї волі. Просто призначили — так було прийнято в СРСР. Але, само собою, тих засудили, що вже потім, коли він став главою Адміністрації, опозиціонери ставили йому за провину. Зараз ті ж таки опозиціонери закидають Талимеризібі намагання узурпувати владу, впливати на рішення Президента. І щоб ти не сумнівався — він дуже впливова людина. На владному Олімпі. Але в суспільстві має лише негатив. Його бояться, ненавидять, слухаються, підлещуються, але жодна людина, навіть найближчі друзяки, які залежать від Талимеризіби, його не поважають. І хоч він іноді переживав за те, що його не люблять, іноді боровся за популярність і авторитет, але здебільшого мстився.

4

«Одним з останніх про заміжжя коханої дізнався Лесь. Як, чому, що трапилося? Адже зовсім недавно вони з Софією зустрічалися за далекою стодолою, говорили, милувалися одне одним, трималися за руки, мріяли про спільне й щасливе майбутнє…

— Здрастуй, Софійко, — Лесь Косовський ступив з-поза старезного явора. Він чекав дівчину вже котрий день, приходив сюди, до цих вікових дерев, під якими вони не раз призначали побачення. Повз ці явори пролягала стежина, якою ходили місцеві жителі, скорочуючи собі шлях від передмістя до церкви. Була туди й інша дорога, якою люди йшли помолитися Богові у великі свята. Йшли цілими сім’ями, чинно, без поспіху, повільною ходою. А молодь, часто спізнюючись, таки віддавала перевагу цьому короткому шляхові.

— Добридень, — Софія не чекала зустріти Леся й зашарілася.

— Софійко, ти мене останнім часом уникаєш… Є чутки… — Лесь сам ніяковів, не знаходив потрібних слів, хоча сто разів уявляв собі, як і що скаже Софії при зустрічі. — Я розумію, що серцю не накажеш, — Лесь подивився дівчині просто в очі. — Якщо справді ти слухаєш своє серце. А якщо ні… Я відчуваю, щось трапилося. Але якщо й не кажеш, і робиш саме так, то в тебе є на те причини. Знаю єдине: я тебе кохаю і кохатиму все життя. Зізнайся, Софійко, Христом Богом прошу тебе: чи ж по своїй волі ти йдеш за Тараса?

— По своїй, Лесю, по своїй. Не край мені серце, йди, нам не треба зустрічатися.

— Я піду. Але запам’ятай: я завжди буду поруч. І правда колись-таки стане відома…

5

Вінчалися в церкві. На урочистості прийшло багато народу. Перед Богом і людьми Софія й Тарас поклялися жити в коханні. Батьки молодят благословили дітей.

Весілля грали скромно і, як здалося людям, не дуже весело. На столах їжі було вдосталь, але навіть їли якось мляво. У повітрі витали недоговореність і напруження.

Леся на весіллі й вінчанні не було…

За кілька днів по весіллі молодята вирушили до Відня. Там провели медовий місяць.

Від того випадку в лісі й до весілля минуло майже три місяці. Коли Софія народила здорового дев’ятимісячного хлопчика, Стефанія вирахувала і зрозуміла: зачала Софія не після весілля.

Згодом вирахував це і Лесь».

6

Валентина Дмитрівна Ромниченко ніколи й не мріяла, що її скромні, як вона вважала, здібності фінансиста будуть так серйозно затребувані. Від середини 90-х, коли вона переконала свого начальника ще на той час державного підприємства, що перебувало в оренді, взяти кредит і поставити нову закордонного виробництва лінію з видування пластикових пляшок і розливу мінеральної води, професійний авторитет її неймовірно зріс.

Добра слава про тямущого фінансиста-економіста поширювалася швидко, і вже в 1999 році Валентину Дмитрівну запрошували на роботу приватні підприємці, обіцяючи їй солідну зарплату і ще на додачу значні пільги та преференції.

Ромниченко змінила кілька фірм різного профілю, скрізь нею були задоволені й відпускали від себе з великою неохотою. Сама ж Валентина Дмитрівна змінювала роботу не через те, що їй пропонували кращі умови й більше грошей. Ця молода жінка прагнула постійного вдосконалення, їй хотілося дізнатися якомога більше, випробувати себе на різних ділянках роботи, в різних галузях господарської діяльності. Вона йшла туди, де важче, цікавіше, туди, де треба було робити те, чого вона в житті ще не пробувала.

Минуло кілька років, і Ромниченко вже керувала великим підприємством, власниками якого були три підпільні українські мільйонери, хоча для багатьох не було секретом, що половина їхнього капіталу прийшла з Росії. Навчившись сучасних схем заробляння великих грошей, Валентина Дмитрівна при цьому освоїла й нелегку науку уникати відповідальності за, м’яко кажучи, не зовсім чисті й законні оборудки.

Під неї намагалися «копати» співробітники кількох правоохоронних органів, але даремно. І головна причина їхніх неуспіхів у тому, що Ромниченко заробляла гроші власникам підприємства, сама ж задовольнялася мінімумом, доводячи, що матеріальні блага її не цікавлять.

Тридцятип’ятирічна жінка хоч і одягалася підкреслено скромно, була завжди охайною, мала гарну зачіску, акуратний манікюр і користувалася дорогими сучасними парфумами. На красиву жінку накидали оком мужики, але Валентина зберігала вірність чоловікові, займатися іншими справами, окрім улюбленої роботи, не хотіла й ніхто її не міг збити з цього, як вона вважала, праведного шляху. Ромниченко була задоволена собою, своїми успіхами. Єдине, що викликало в неї певний дискомфорт, це абсолютне нерозуміння того, що коїться в українській політиці, у взаєминах між людьми, точніше — між владою і простими громадянами. Економіка ж була тим ланцюжком, що з’єднував Валентину Дмитрівну з навколишнім світом і давав їй можливість не почуватися ізгоєм.

Разом із тим, віддаючи роботі величезну частку свого часу, не забуваючи про сімейні обов’язки, у Валентини Ромниченко доходили руки ще й до наукової праці. І її батьки, і дід були науковцями, тому, мабуть, потяг до знань у Валентини Дмитрівни — на генному рівні. Особливо в сім’ї шанували пам’ять діда — професора Київського університету Полікарпа Йосиповича Грушка. Батько Валентини, Дмитро Полікарпович, багато розказував їй про діда, але ці розмови велися винятково в сімейному колі. Тривалий час дочка не розуміла, чому про відомого всій Європі професора Грушка не можна нікому розповідати, навіть близьким друзям. Лише коли дівчині виповнилося шістнадцять, батько повідав їй, що Полікарп Йосипович перед війною був репресований і загинув невідомо коли й де. Оскільки тоді тільки-но розпочиналися 80-ті роки XX століття й боротьба з інакодумством

сягала апогею, розмови навіть у сім’ї про діда припинили, згадували його лише в день, коли він під конвоєм чекістів зник у нічній пітьмі.

7

Одного дня зателефонували з Міністерства фінансів і запросили Ромниченко на бесіду до міністра. Валентина Дмитрівна не те щоб здивувалася, а просто сприйняла дзвінок, як щось буденне: справ до біса, а тут ще ця бесіда. Але на зустріч погодилася.

Міністр фінансів у розмові не зволікав: йому потрібен тямущий помічник. Сам міністр більше на засіданнях та в роз’їздах, а роботи сила-силенна. Окреслив коло завдань. Коло те було, м’яко кажучи, дуже великого радіусу. Для Валентини Ромниченко щось нове — це її. Вдарили по руках.

За кілька місяців усі міністерські вже нарікали на помічника. Навіть заступники міністра скаржилися шефу на несамовитість Ромниченко. Міністр жартував, мовляв, так вам і треба, нероби. А сам замислювався, чи не надто активного помічника він узяв на свою голову.

Як у воду дивився. Прем’єр-міністр без згоди міністра фінансів призначив його першим заступником Валентину Дмитрівну. Міністр відчував, що призначення Ромниченко на його місце — питання часу. Але трапилося неймовірне. Під час однієї з бесід у прем’єра, на якій він запропонував Ромниченко посаду міністра фінансів, Валентина Дмитрівна категорично відмовилася. Не допомогли ні умовляння, ні погрози.

А коли через місяць Президент України відправив чергового Прем’єр-міністра й уряд у відставку, Ромниченко залишилася на своїй посаді. Весь апарат Міністерства фінансів захоплено поглядав на жінку, яка попри всілякі політичні буревії та кадрову чехарду спокійно працювала, а на ділі — виконувала обов’язки міністра.

8

Одне з нагальних завдань — розписати швидше пошту, що заносив особисто начальник секретаріату управління Роман Сквирін, а потім уже братися за нагальні оперативні справи. Богдан Данилович читав пошту швидко, розписував до виконання начальникам відділів, а іноді й одразу оперативним працівникам. Зорій знав прізвища, імена й по батькові майже всіх співробітників управління, нерідко особисто давав їм доручення, подовгу розмовляв, обговорював шляхи оптимального виконання того чи іншого завдання.

Сьогодні пошти небагато: кілька рапортів з обласних управлінь на затвердження вербовок агентів, два запити на підтвердження біографічних даних та збір характеристик на близькі зв’язки об’єктів розробок, оперативних розробок, відповідь з Вінницького обласного управління на запит підполковника Яруги щодо розшуку «терориста» Пацька.

В окремому пакеті з резолюцією начальника департаменту Служби генерал-лейтенанта Шершуна лежав лист на ім’я голови СБУ від першого заступника міністра фінансів Валентини Ромниченко. Згідно з резолюцією генерала Шершуна Зорій повинен у визначений термін вивчити прохання, з яким звернулася до Служби Ромниченко, й особисто дати їй відповідь.

«На ловця і звір біжить», — подумав Зорій. Лист короткий, написаний від руки рівним, дрібним, не схожим на жіночий почерком.

Голові Служби безпеки України Ромниченко Валентини Дмитрівни, першого заступника міністра фінансів України, проживаю у м. Києві, вул. Оболонська, 24, кв. 73

Заява

Як мені відомо від моїх батьків, у 1937 році тодішньою сталінською владою був незаконно репресований мій дід — професор Київського університету Полікарп Йосипович Грушко. Доля його до цього часу нашій сім’ї невідома. У документі, отриманому моїми батьками у 1987 році від тодішньої влади, зазначалося, що рішенням Верховного Суду України професора Грушка реабілітовано як особу, що репресована незаконно. Жодних додаткових свідчень про долю мого діда також не містилося.

Згідно із законодавством України про реабілітацію жертв тоталітарного режиму, мені як прямому нащадкові мого

діда, Грушка Полікарпа Йосиповича, належить право ознайомлення з об’єктивною й повною інформацією щодо його долі.

У зв’язку з цим прошу дозволу на особисте ознайомлення з матеріалами архівної справи мого діда — Грушка Полікарпа Йосиповича.

Валентина Ромниченко, дівоче прізвище — Грушко Підпис

Грудень 2000 року

«Ні тобі «з повагою», ні тобі «з любов’ю», — Богдан Данилович натиснув на клавішу переговорного пульта.

— Олександре Михайловичу, привіт! Це — Зорій.

— Та ще пізнаю, — голос начальника архіву СБУ полковника Житника, як завжди, спокійний, без емоцій. — Що знадобилося «політичному сиску» від архівних щурів?

— Та вже ж не просто так телефоную. Ні, щоб посидіти, як у давні добрі часи, з чаркою чаю чи квартою пінного компоту, погомоніти. Тепер тільки робота, робота, трясця б її матері.

— А що нам заважає це зробити зараз? Ось зачинимо кабінети на хрін та й гайнемо, десь хильнемо по чарчині, га? — знадією, що Богдан Данилович підтримає пропозицію, мовив Житник.

— Спасибі, старий. Я б із задоволенням. Але маю стільки справ, що ніколи вгору глянути.

— А чого туди дивитися? Треба дивитися під ноги. Ну, то кажи вже, що треба? — розчаровано промовив Олександр Михайлович.

— Згідно з резолюцією керівництва доручи знайти в архіві справу на репресованого Полікарпа Йосиповича Грушка.

І чим швидше, тим краще.

— А, пам’ятаю цю справу. З проханням ознайомитися з нею кілька разів до нас звертався його син Дмитро. Донині, наскільки мені відомо, жодного разу його прохання не задовольняли. Що, знову він?

— Та ні, тепер онука репресованого, перший заступник міністра фінансів Валентина Ромниченко. Чув про таку?

— А хто ж про неї не чув? Крута баба, розумна. Думаю, у неї є майбутнє. Якщо не скурвиться або не сплетуть їй лапті. У нас до непересічних людей ставлення стандартне: якщо не приручити, то вгробити. — Житник був досвідченим служакою, багато років керував контррозвідкою ще за КДБ, а потім, коли списали на пенсію, дозволили ще попрацювати начальником архіву. Зараз він нічого та нікого не боявся і своє негативне ставлення до нинішніх порядків у Службі й до подій у державі висловлював вельми відверто.

— Твоя правда. Я теж спостерігаю за нею, тільки мені здається, що приручити її навряд чи комусь удасться. А ось знищити… Треба й нам щось робити, щоб таких, як Ромниченко, якось захищати. — Богдан Данилович не став далі розвивати думку, хоч саме про Ромниченко він міг розповісти дещо більше. — То як, Олександре Михайловичу, я чекаю?

— Гаразд, Богдане, зараз сам занесу або когось пришлю зі справою.

— Дякую. Але запрошення на чарку залишається в силі?

— А щоб ти й не сумнівався…

9

Віктор Яруга, прочитавши перший документ у справі на Пацька й побачивши ім’я виконавця, оживився. Теодор Йосипович Середа, чистокровний українець з незвичним для сучасної України екзотичним ім’ям, аж надто відомий на теренах колишнього СРСР. Його знав кожний оперативний працівник, чия спеціалізація — боротьба з тероризмом. Тим більше ця цікава особистість для Яруги — як Фелікс Дзержинський для багатьох поколінь радянських чекістів. Тобто символ відданості справі, чесності й порядності. І хоч про чесноти Фелікса Едмундовича зараз думки дещо змінилися, Теодор Йосипович залишався для колег усього СНД прикладом для наслідування.

Коли Комітет державної безпеки СРСР розділився на відповідні органи безпеки окремих держав, що здобули незалежність після розпаду Союзу, єдина структура, яка ще тривалий час зберігала робочі зв’язки, була саме структура колишнього КДБ. І що найголовніше, залишився оперативний зв’язок,

який давав змогу в будь-яку хвилину вирішувати ті чи інші нагальні проблеми. Зателефонувати з Києва в Челябінськ можна було так само легко, як почути в слухавці голос тещі з сусідніх Броварів.

— Алло, — Яруга чекав, поки десь там щось поклацає, порипить і з’єднається. — Алло, — ще раз повторив, але на другому кінці ніхто не відповів.

Нарешті прозвучав якийсь додатковий зумер, і почулося чоловіче «Алло».

— Я б хотів поспілкуватися з полковником Середою, — сказав Яруга.

— Саме він вас слухає.

— Здрастуйте, Теодоре Йосиповичу! — Яруга сам не чекав, що промовить ці слова радісно й навіть із піднесенням. — Потурбував вас із незалежної України Віктор Яруга. Колись разом воювали по один бік барикад.

— Здрастуй, Вікторе! Пам’ятаю-пам’ятаю. Надіюсь, ти зателефонував не для того, щоб оголосити нам війну? Бо, зважаючи на те, що у вас там відбувається, всього можна чекати.

Не сподобалися ці слова Ярузі, але він підготувався до розмови заздалегідь і переконав себе, що хоч би які слова говорив співробітник російської спецслужби — усе треба сприймати спокійно. Тим більше, що й інтонація Середи була дружньою.

— Навпаки, хочу запропонувати угоду про спільні бойові дії проти загального запеклого й підступного ворога.

— Проти американців?

— Та ні, Бог з вами! Хай живуть. Я хочу уточнити деякі деталі щодо надісланого вами листа. Йдеться про нашого земляка Пацька. У документах, що надійшли від вас, — мінімум інформації. Можете щось додати про підозрюваного й про сам інцидент на заводі?

— Скажу тобі, я сумніваюсь у тому, що цей Пацько якийсь там терорист. Але те, що машинку він придумав не слабеньку, можу гарантувати. Давненько я таких саморобок не зустрічав. А я їх, ти ж знаєш, перебачив на своєму шляху немало.

З розповіді, короткої і змістовної, Яруга дізнався, що Пацько працював на Челябінському агрегатному заводі

слюсарем-наладчиком, нічим особливо себе не проявляв, за характером — вибуховий, неврівноважений, дещо потайний. Якось колеги Віталія прийшли в зварочну, тобто в кімнату, де зварюють металеві вироби, й один робітник звернув увагу на те, що з-під шафи стирчить шматок мотузки. Він точно пам’ятав, що раніше її там не було. Хотів потягнути, зробив це легенько — не тягнеться. Другий каже: «Я теж точно пам’ятаю, що її раніше тут не було. Не смикай».

Нахилилися. Побачили, що мотузочка тягнеться до якоїсь трубки. Обережно витягли трубку. Запаяна чи заварена з одного боку, з другого — закручена на різьбу й до отвору заходить шнур. Це здалося їм підозрілим. Викликали міліцію. Ті, в свою чергу — співробітників держбезпеки. З належною обережністю відправили ту трубу на експертизу. Висновок: вибуховий пристрій осколочного типу. Якби сильніше смикнули за шнур — усім присутнім прийшов би кінець.

— Почали вираховувати. Підозра впала на Віталія Пацька, — закінчив розповідь Середа.

— І яка ж причина цього вчинку, якщо дійсно до цього причетний Пацько?

— Виявляється — недавно посперечався з тим, хто мав потягнути за мотузочку.

— Посперечався? І підклав вибухівку? — Яруга не приховував здивування. — Так просто? А до чого тут теракт?

— Ну, розслідування тільки почалося. А поки ми куйовдилися — Віталій Пацько втік.

— Усе?

— Ну, майже… Якщо не зважати на деякі незначні деталі.

«Про які ви, товаришу полковнику, говорити не спішите», — подумав співробітник СБУ Віктор Яруга.

«Якщо ви ще там в Україні чогось варті, докопаєтеся самі», — подумав, кладучи телефонну трубку, полковник ФСБ Теодор Середа.

10

Офіційні бесіди із заявниками й відвідувачами в СБУ проводяться в приймальній, що по вулиці Володимирській, 35. Скільки людей зі своїми проблемами, скаргами, проханнями пройшли через цей будинок! Історичний будинок. У ньому ще наприкінці 1920-х працював академік Михайло Грушевський — голова Української Центральної Ради. Нині тут — бюро перепусток і громадська приймальня Служби безпеки України. Протягом останніх десяти років керує приймальнею полковник Ковальчук — досвідчений кадебістський кадр, справжній знавець людських душ і сердець. Він тільки гляне на відвідувача — і може приблизно визначити, з якою заявою, скаргою чи з яким проханням прийшла сюди людина. Для кожного Ковальчук знайде добре слово, пораду, щире людське співчуття.

Траплялися й різні неприємності — скільки людей, стільки й характерів, темпераментів. У кожного — своє виховання, власні погляди на життя. Не всі бувають задоволені прийомом, вжитими чи невжитими заходами. Найбільше ж докучали старому полковникові шизофреники, яких керівник приймальні знав майже всіх особисто. Вони скаржилися на постійні прослуховування їхніх домашніх розмов через радіоточку, опромінення їх рентгенівськими променями із сусідської квартири, постійні погрози з космосу, попередження про державні змови, замахи, вибухи, масові отруєння тощо. І кожного треба вислухати, удавати, що все сприймаєш серйозно, усе розумієш, пообіцяти вжити заходів, захистити.

Зазвичай бесідували з відвідувачами у спеціально відведеній для цього кімнаті, але в окремих випадках, коли в розмові брали участь керівники Служби безпеки або заявником виявлялася якась відома особа, полковник Ковальчук ішов до когось із підлеглих пити чай, звільняючи свій великий красивий кабінет для зустрічі з VІР-персонами.

Ось і зараз полковник Ковальчук залишив біля історичного каміну Богдана Зорія й Валентину Ромниченко.

— Коли мені зателефонували з приймальні СБУ й повідомили, що зі мною розмовлятиме сам Богдан Зорій, у мене чомусь одразу з’явилася надія, що моя заява матиме позитивне вирішення. І моїй сім’ї нарешті вдасться пробити мур

таємничості й невідання, за яким сховано справу Полікарпа Йосиповича Грушка, — жінка дивилася просто в очі Богданові Даниловичу.

Зорій же, можливо, вперше в житті відчував якусь невпевненість, навіть сором, тому й відвів очі вбік, не витримавши прямого погляду Ромниченко.

— Валентино Дмитрівно, — полковник намагався говорити спокійно, — мені приємно чути від такої відомої й шанованої жінки ці слова про мою скромну персону. Повірте — я щиро хочу вам допомогти. Мені відомі ваші чесноти: прямота, відвертість і щирість. Мене навчили батьки поводитися з людьми так само. Тому зі всією відповідальністю й наполегливістю хочу вас попередити: я все зроблю для того, щоб…

— Спасибі, спасибі, Богдане Даниловичу, — перебила полковника Ромниченко. — Я вірю вам, вірю у вашу порядність. Тож давайте до діла. Тільки я чомусь не бачу ні томів, ні папок справи мого діда.

— Пані Валентино, ви мені не дали договорити. Я все зроблю для того, щоб ви ніколи не ознайомилися з матеріалами справи на професора Грушка.

У кімнаті — гнітюча тиша. Валентина Ромниченко — бліда, як крейдований папір. Богдан Зорій — червоний, як радянський прапор.

Першою оговталася Ромниченко. Швидко оговталася. Сильна жінка. Дуже сильна. Богдан чекав чого завгодно, тільки не цих слів.

— Невже і вас купили, пане полковнику? Але ж яким боком ви особисто причетні до тих злочинів, що чинили ваші попередники сімдесят років тому? Що сьогодні ще можна приховувати з того, що було в тридцять сьомому?

— Валентино Дмитрівно, — заговорив Зорій, — я добросовісно підготував ось цей документ і думаю, що багато дечого ви з нього дізнаєтесь. Це так званий меморандум, тобто огляд усіх документів, що містяться у справі академіка Грушка. Ще раз повірте мені: я особисто вибрав усе, що можна.

— А чого ж не можна? Там є якась державна таємниця? Так мій дід, як і всі з нашого роду, був економістом. Він розробляв

нові системи господарювання, які й тоді не були таємницею, а на сьогодні й поготів.

Богдан Данилович завважив подумки, що Ромниченко не тільки швидко оговталася, а й тепер гарно тримається. Здається, ніщо не може вивести її з рівноваги. Той раптовий нетривалий шок швидко минув: жодних істерик, лайок. Жодної сльози.

— Ознайомтесь, я вас прошу. А потім поговоримо. Я вас залишу саму, хоч так і не заведено. Але буде краще, коли ви прочитаєте все те на самоті. Я буду в сусідній кімнаті. Закінчите — наберете ось із цього апарату 2-25.

Зорій вийшов.

11

«Хіба ж так буває? Кілька років жити в одному селі й жодного разу не бачитися! Це може статися лише тоді, коли обоє цього прагнуть. Ні Лесь, ні Софія в очі одне одному після тієї зустрічі перед весіллям подивитися не ризикують. Бояться. Боїться Лесь, бо знає, що ті запитання, на які досі він не отримав відповіді, так і живуть із ним, щомиті краючи серце. Боїться Софія, бо не впевнена, що витримає і не зізнається Лесеві в тому, що трапилося того злощасного дня в лісі й чому так раптово вийшла заміж за Тараса, якого не любила. Лесь знав, відчував, що його кохана Софія не могла так швидко розлюбити одного й покохати іншого. Та ще й кого? Тараса, який завжди їй був байдужим.

Але життя триває, син Тараса і Софії Миколка росте. До речі — викапаний батько. Зовні. А характер, кажуть односельці, Софіїн. Ще маленький, а вже впертий, доброзичливий і спокійний. Як Софія.

І як трапилося, що через кілька років Лесь зустрів Софію на тому самому місці, де вони бачилися востаннє?

— Здрастуй, Софіє, — як і тоді, сказав Лесь.

— Здрастуй, Олесю, — Софія, сама того не очікуючи, зупинилася. — Як живеш?

— Як усі чесні люди — тяжко. Тяжко не від роботи чи нестатків. Тяжко жити, коли мучить кляте питання,

на яке не можеш знайти відповіді. І хоч би скільки її шукав, хоч би скільки мучився — все одно не знайдеш. Бо не від тебе те залежить.

— Ти мене ненавидиш? — Софія подивилася в очі Олесеві.

— Як ти можеш таке говорити! Я тебе, Софійко, як і раніше, люблю. Люблю понад усе на світі, люблю більше, ніж життя.

— Я тебе теж люблю. І люблю, і любила, і любитиму завжди. Тільки так сталося, що це вже не важливо. Що зроблено, того змінити не можна. Я сама і досі не знаю, шкодувати, каятися чи смиренно терпіти те, що дано Богом і долею. Але зараз я не розумію, що коїться зі мною. Мені хочеться розповісти тобі те, що я нікому в житті не розповідала. Розказати, що ж трапилося того літнього дня, після якого все моє життя полетіло шкереберть.

— Я догадувався, що ти не так просто вийшла заміж за Тараса. Але й не знаю, хочу я, щоб ти мені про це розповіла, чи ні. Раз ти стільки років носила все в собі — на те є якісь причини. Єдине, чого я зараз хочу, це дізнатися, чи не потрібна тобі допомога? Будь певна, я все для тебе зроблю, все, що ти попросиш.

— Ні, Олесю, мені нічого від тебе не треба. Але й страждати далі я теж не можу. Я розповім тобі, що трапилося зі мною. Одне прошу, обіцяй, що ти нічого не зробиш поганого батькові мого сина. Бо саме він винен у тому, що доля розвернула наші з тобою життя на різні шляхи.

— Я ніколи не клявся в тому, чого я не розумів або чого виконати не міг. Але тобі обіцяю, що не чіпатиму й пальцем Тараса. Якщо ти цього бажаєш.

Лесь вислухав розповідь Софії, не зронивши й слова. Він лише подумав, що даремно зрадив свій принцип і дав обіцянку, яку буде дуже важко виконати. Софія, наче підслухавши думки Леся, тільки й сказала:

— Олесю, рідний мій, ти обіцяв…»

12

Не дочекавшись дзвінка ні за півгодини, ні за годину, Богдан Данилович повернувся до кімнати, в якій залишив Ромниченко читати меморандум.

Валентина Дмитрівна стояла біля вікна й дивилася на Володимирську, на шалений потік машин. Люди, кутаючись від холоду й вітру, кудись поспішали. Йдучи повз будинок, на якому висить меморіальна дошка про перебування тут Михайла Грушевського, дехто, ковзнувши поглядом по вивісці «Бюро перепусток СБУ», проходив собі далі. Нікому немає діла до жінки, яка дивиться на міську метушню з вікна історичної будівлі.

— Валентино Дмитрівно, ви не зателефонували, тому я вирішив вас потурбувати. Думаю, ви вже ознайомилися з меморандумом.

Ромниченко не поворухнулася.

— Давайте поговоримо, — Богдан Данилович підійшов до столу. — Пані Ромниченко, ви мене чуєте? — майже крикнув Зорій.

— Чую, Богдане Даниловичу, чую, — жінка повільно повернула голову. — Я, кажу вам, очікувала чогось подібного. Обдарована людина, вчений, котрий робить свою улюблену справу, не цікавлячись ні політикою, ні громадськими справами, просто живе своїм життям. І ось якійсь падлюці це не сподобалося. Бачте, не прагне професор вступити до комуністичної партії. У його побутовій мові нема таких слів, як соціалізм, комунізм, Ленін, Сталін, загниваючий капіталізм. Чому б це, га? А чи не готує він терористичний акт проти товариша Сталіна? Адже саме в тихому болоті чорти водяться. І людину заарештовують за чиїмось підлим доносом, — Ромниченко підійшла до стільця, сіла. — Богдане Даниловичу, це, що я зараз скажу, вас особисто не стосується. Але ж як треба було ненавидіти своїх людей, свій народ, щоб отак ні з того ні з сього знищити мільйони людей! Не десяток, не тисячу — мільйони! Хто, як не Сатана, видумав цю систему знищення? Як після того, коли ми дізналися правду про ті часи, не всохнуть руки в тих, хто ще піднімає над своїми головами портрети із зображенням цієї чуми XX століття — Сталіна? Що ж це за люди, яких не шокує океан крові, пролитої цим нелюдом, цим комуністичним Люцифером?

Богдан мовчав. Він розумів, що треба дати жінці виговоритися. І це добре, що вона говорить. Хай говорить, він слухатиме стільки, скільки треба буде. Але Зорій знав, відчував, що буде, коли у Ромниченко спаде вал емоцій і обурення. Він чекав головного. Він чекав єдиного слова. І воно прозвучало.

— Хто?

Богдан Данилович почав було говорити, що, мовляв, усе, що можна було, він виклав у меморандумі, як Ромниченко, не звертаючи уваги на його бурмотіння, твердо повторила:

— Хто!?

— Валентино Дмитрівно, — в голосі Зорія теж з’явилися і твердість, і впевненість. — У цій кімнаті не раз бували схожі ситуації. Люди вимагали, щоб їм назвали імена тих, хто писав доноси на їхніх близьких, на їхніх батьків, матерів, дідів. Кожна людина має право знати правду. Але нерідко правда виявляється такою, що потім той, хто її прагнув, проклинав ту мить, коли її дізнавався. Виявляється, іноді краще перебувати в невіданні, ніж на голову впаде та страшна правда. Я категорично проти, щоб і ви, Валентино Дмитрівно…

— Ні, Богдане Даниловичу, зі мною цей номер не пройде. Не той випадок. Якщо ви встигли зрозуміти, я не зі слабких людей і готова сприйняти правду, хоч би якою гіркою вона була. Не скажете сьогодні — скажете завтра. Я маю законне право ознайомитися зі всіма документами справи. І я свого доб’юся.

13

— Оце жінка! — Богдан Данилович у своєму кабінеті відходив після тяжкої тривалої розмови з Валентиною Ромниченко. — Від неї аж пашить силою, таким натиском, такою впевненістю…

Віктор Яруга, якого Зорій викликав до себе, щоб обговорити службові справи, застав полковника схвильованим і дещо змореним. Яруга знав, що Богдан Данилович готувався до зустрічі з Ромниченко, допомагав йому збирати додаткові відомості на першого заступника Мінфіну. Знав Віктор і про непросту ситуацію, що склалася навколо справи професора Грушка.

— Ти розумієш, Вікторе, — Зорій помалу заспокоювався, — я їй тверджу, як папуга, «не можна», а вона вперла

ся, як осел: покажи їй усі до єдиного документи, покажи всю справу цілою.

— Так покажіть, Богдане Даниловичу, хай отримає те, чого хоче. Зрештою, вона має на те повне право.

— О, ще один захисник знайшовся! Та хіба ж ти не знаєш, хто писав доноси на професора, доповідав чекістам про кожний його крок?! І головне — я сам досі не можу зрозуміти: навіщо, якою метою керувалася людина?

— Так, чужа душа — темний ліс…

— З Ромниченко треба працювати. З усього видно, вона гарна людина. Є у неї якийсь стрижень, щось особливе, що виділяє її, різнить від, так би мовити, маси. І не тільки жіночої.

— А чим усе-таки закінчилася розмова? — Віктор не втерпів, не дочекався, коли полковник сам про це скаже.

— Я наполегливо попросив її подумати. Домовилися, що як треба — ще зустрінемося. Я твердо нічого не обіцяв, але дав зрозуміти, що можу не витримати її натиску, — Зорій кілька хвилин мовчав, думав. — Ти знаєш, мені здалося, що вона хотіла поговорити зі мною не лише про справу її діда. Під час розмови я кілька разів ловив її погляд, що міг свідчити про якісь інші думки.

— Богдане Даниловичу, якщо вірити матеріалам, що ми назбирали на Ромниченко, вона не по цих ділах, тобто порядна і вірна дружина.

— Вікторе, у тебе одне на думці. Я зовсім про інші речі. Можу помилитися, але, пане підполковнику, можливо, ми стоїмо на порозі чогось такого, що може повернути нашу з тобою долю різко в інший бік. Гузницею відчуваю — з цією жінкою треба далі працювати.

— Ну, якщо ви заговорили про найбільш чутливий свій орган, то…

— Не нахабнійте, пане Яруго. Краще розказуйте, що накопали ваші чуттєві органи? Чим там ви копали, дорогий мій колего?

Глава восьма

Терорист

1

Завівши справу розшуку особи, що підозрюється у скоєнні терористичного акта, Яруга не став відкладати роботу в довгу шухляду. За кілька днів папка з матеріалами на Пацька значно потовщала, а накопичена інформація вже давала змогу зробити деякі попередні висновки. Про що Віктор і не забарився доповісти полковникові Зорію.

— Є нові дані стосовно об’єкта справи розшуку «Терорист». Цей Пацько, виявляється, ще той фрукт. — їм нечасто доводилося просто сидіти удвох — полковникові Зорію і підполковникові Ярузі — і пити чайок. Робили це вони здебільшого одночасно з обговоренням службових справ.

— Фрукт чи овоч — нам від того не легше. Підкинули російські колеги, а точніше — зіпхнули на нас гнилу справу. А тут своєї роботи — не знаєш, за що хапатися.

— Та я, Богдане Даниловичу, починаю думати трішки інакше. По-перше, перевірка показала, що Віталій Пацько — реальна людина. Окрім того, що розшукуваний об’єкт закінчив 8 класів, вступив до технікуму, не закінчив (каже — з власного бажання кинув), пішов працювати слюсарем на київський завод «Пролетарій», мені вдалося з’ясувати цікаву деталь. Віталія Пацька, хоч він має неповну середню освіту, вінницькі колеги характеризують як дуже розумного хлопця, який знає багато чого, причому в таких галузях, що аж ніяк не може бути результатом його навчання в технікумі, а тим більше — у школі.

В архіві Управління СБУ у Вінницькій області жодних документів на Пацька не збереглося, але мені вдалося знайти оперів, які згадали, що в середині 80-х років вели стосовно нього справу оперативної перевірки. Він розповідав анекдоти, переповідав передачі закордонних радіоголосів. Ви ж знаєте — на той час це було великим криміналом — антирадянщина. Навіть я пам’ятаю, як радіо «Свобода», «Голос Америки» слухали потай, тільки вдома, як то кажуть, «під подушкою». Хто-хто, а ми ж знаємо — саме ці «голоси» розповідали правду — про те, що насправді являла собою радянська держава, які ми були затуркані й безправні. І про те, як жили люди у вільному Західному суспільстві.

— Ага, «вільному», «західному». Давай ще щось розкажи мені. Загітуй.

— А хіба не так? Ну, та зараз не про це… Коли зібрали матеріали, що підтверджують «ворожість» Пацька до радянської влади, на нього завели справу розробки з рідкісним навіть для тих часів забарвленням — «нелегал». Київське начальство наполягало, щоб розробку вели, як на шпигуна, але начальнику Вінницького управління вдалося довести, що Пацько не має навіть перспективи доступу до державних секретів, тому кваліфікацію «нелегал» відкинули.

Колеги розповіли, що в ході вивчення об’єкта поступово вимальовувалися такі його риси, як агресивність, мстивість. Висновок, якого дійшли тоді опери, однозначний: нелегалом бути не може, бо надто відкрито виступає проти влади. Більше того, працівники спецслужби самі собі відверто зізнавалися, що Пацько говорив про владу правду. Говорив сміливо, не криючись. Тому справу за підозрою в належності до спецслужб противника теж закривають. Але на облік як антисоветчика ставлять. І, як прийнято було в ті часи, з ним проводять профілактичну бесіду. З обвинуваченнями співробітників держбезпеки Пацько не погоджується, залишається на своїх позиціях. Але оперативники ставлять «галочку» — роботу проведено.

— Коротше: мені здається, що Пацько — наш. — Яруга потер руки. — Тобто вимальовується цікава картина: він начудив тут, потім утік у Росію, там принишк, але ненадовго, знов утнув якусь гидоту і рвонув до рідної неньки-України. Я спершу подумав — зализуватиме рани. А зараз виникла підозра, що він і тут уже відзначився.

— Як це? — Зорій слухав не дуже уважно, ще під враженням недавньої розмови з головою Служби Беруном.

— Сидіти без діла він не може. У принципі не може. І ще: Пацько — дуже сильний мужик. Чуєте, Богдане Даниловичу, дуже сильний. Будь-яка суперечка будь із ким майже завжди закінчувалася бійкою. Її ініціатором щоразу був Пацько. І що цікаво — по пиці давав він, а у відповідь йому перепадало дуже рідко.

— Ну, для сильного, як ти кажеш, мужика це не дивно.

— Але є одна цікава деталь, — Яруга зробив театральну паузу, — Пацько — лівша.

2

— Дозвольте, Володимире Дмитровичу, — до кабінету генерал-лейтенанта Шершуна увійшов полковник Зорій.

— Привіт, Богдане, — як завжди, промовив генерал, підвівся з крісла, вийшов з-за столу і простягнув руку Зорію. — Присядь. Добре, що ти не пішов додому. Однаково довелося б повертатися. У нас знову надзвичайна подія. Побито ще одного олігарха.

— Це ви називаєте надзвичайною подією?

— Ну, не щодня ж у нас лупцюють олігархів…

— Якщо мати на увазі Назарова, то, виходить, через день.

— Він ще й жартує… Але зараз тобі стане не до жартів.

— На кого ж цього разу впала кара Господня? — з генералом Шершуном Зорій міг собі дозволити пожартувати.

Богдан Данилович Зорій дуже поважав начальника департаменту як гарну людину і високого професіонала. Генерал Шершун таким і був. Вони давно дружили. То була дружба двох відданих спільній справі людей у погонах, які звикли служити батьківщині не за страх, а за совість. І це щира правда.

— Господь Бог тут, здається, ні до чого. Жорстоко побито нафтогазового магната Юрія Володимировича Бойченка. Буквально десять хвилин тому телефонував перший заступник міністра внутрішніх справ Корнєєв і розповів, що Бойченка знайшла його ж охорона в тяжкому стані на одній з його дач.

— А де ж вона, та охорона, була до того чи під час того?

— Деталі дізнаєшся на місці. Туди вже виїхали з міліції і прокуратури. Ну, і, звичайно, «швидка допомога». У чергового дізнайся адресу дачі. Як щось більш-менш стане зрозумілим, телефонуй мені особисто.

— Голова знає?

— Його в кабінеті немає, мобілка не відповідає. Мабуть, у сауні або ще десь…

— Угу, на здибанці з кимось. Або з президентською раттю, або з бізнесовою. І там, і там одне одного підозрюють, бояться, щоб хтось не записав розмову на мобільний телефон (неначе інших способів зробити це немає).

— То не наші справи. Нам треба робити своє діло. За всім, що останнім часом трапилося, хай слідкує Генпрокуратура.

— Еге ж, та наслідкує…

3

— Петре, чи це часом не ти організовуєш мордобої, щоб ми з тобою частіше бачилися? — Зорій зустрів Симка біля прохідної санаторно-курортного комплексу в Феофанії, яка розташована у мальовничій лісовій зоні під Києвом. — Якби не ці потвори, ми забули б, які є на вигляд.

— Та ну їх, цих хазяїв життя, — роздратовано кинув підполковник міліції Петро Симко. — І так не дають людям спокійно жити, а тут ще їхні кримінальні розборки.

— Так ти думаєш, ці бандюки самі квасять пики одне одному?

— А що ж тут думати! їм же мало їхніх мільйонів. Хочуть загребти ще й майно подільників. Моя б воля — я зібрав би їх в одне місце, наприклад, на якомусь кораблі, й потопив би десь в океані. І щоб навіть у батискафі до них ніхто й ніколи не добрався.

— Так, чималенький «Титанік» знадобиться, щоб стільки кровопивць зібрати в одному місці, — поплескав по плечу друга полковник СБУ Богдан Зорій. — Ну, розказуй, що ти вже знаєш про напад на цього кретина Бойченка.

4

— На місце події я не поїхав, бо наш патруль, який перший прибув на дачу Бойченка, лише побачив хвіст «швидкої допомоги». І то, лікарі поїхали вже за машинами його охорони. Вони й доправили хазяїна у Феофанію. Уявляєш, «швидка допомога» з професійними реаніматорами намагається догнати ескорт крутих машин, в одній з яких стікає кров’ю побитий майже до смерті Бойченко. Це замість того, щоб надати термінову медичну допомогу. Треба обов’язково подивитися на водія «швидкої»: на своїй розвалюсі, якій завтра мине сто років, він примудрився домчати до медичного комплексу майже одночасно з «Мерсами» й «Лексусами».

— То давай, може, його першого й опитаємо? Треба з чогось починати.

— Думаю, ні він, ні лікарі нам не допоможуть, — упевнено відповів Симко.

— Зачекай, не гарячкуй. Ти вже знаєш, хто викликав «швидку»? Може, вже встановлено, що говорив той, хто її викликав? Чи вже відомо, скільки часу автомобіль їхав, звідки добирався?

— У тобі вмер міліцейський оперативник — стільки ти задаєш дрібних запитань.

Петро Симко ніколи не втрачав нагоди нагадати Зорію, що вони могли б бути зовсім не тими, ким є зараз. Колись, ще студентами цивільного інституту, вони разом мріяли працювати в міліції, разом подавали документи, проходили медкомісію, співбесіди. Але зарахували в органи внутрішніх справ Петра Симка, а Зорія не взяли. Потім упродовж своєї міліцейської кар’єри Петро заздрив Богданові, бо насправді мріяв працювати в органах безпеки, куди Зорія запросили за кілька років по закінченні вузу.

Симко навіть писав рапорти щодо переведення з МВС у КДБ. Але в Союзі був неписаний закон — міліціонерів і євреїв у «контору» не брати. Це вже після того, як Україна здобула незалежність, після краху не лише радянської держбезпеки, а й усієї правоохоронної та судової системи до національної спецслужби неконтрольованим потоком потекли ріки недостатньо перевірених, непрофесійних кадрів із міліції, прокуратури, Адміністрації Президента або й просто з політичних партій і рухів різного ґатунку та спрямування.

— Петре, скажи-но, чи вдалося встановити, хто телефонував до міліції та повідомив про побиття Миколи Назарова в Голосіївському парку?

— Ні, — знервовано відповів Симко, бо вже починав розуміти, куди хилить приятель. — Ти хочеш сказати…

— Так, гайда до водія і лікарів «швидкої».

Вони зайшли на територію медкомплексу. Довго шукати автомобіль не довелося. Він саме під’їхав до прохідної. Ще

хвилина, і Зорій та Симко шукали б і водія, і лікарів деінде. Петро, одягнений у міліцейську форму, став посеред дороги й підняв руку. Автомобіль загальмував. Водій «швидкої», не чекаючи, доки підполковник підійде, виплигнув із машини.

— Шеф, я так зрозумів, є якісь питання? — спокійний голос водія свідчив про його неабияку врівноваженість і впевненість. — Сам дивуюся: простояли ми тут уже з півгодини, а нас до постраждалого не пускають, ніхто нічого не запитує. Виявляється, хтось додумався, що і в нас можна щось спитати.

— Треба буде, запитаємо у всіх і все, що нам потрібно, — не дуже дружелюбно буркнув Симко. — Підполковник Петро Симко, карний розшук, — Петро Миколайович приклав руку до козирка. — Для початку скажіть, о котрій годині і хто прийняв виклик?

— Значить, тезко. Мене теж звати Петром, — знов-таки спокійно відповів водій. — Хтось мені колись казав, що в Україні мало не кожний десятий — як не Петро, то Петрович. Узагалі в команді за диспетчера я: перший виклик із центру приймаю, а потім, якщо треба уточнити діагноз або ще щось, даю трубку черговому лікарю. Але це буває рідко, бо я сам за освітою медик і ще не все забув.

— Це добре, — пом’якшав Симко, зрозумівши, що водій не такий уже й простак. — Далі?

— О двадцятій десять зателефонував диспетчер і сказав, що є виклик: якийсь мужик повідомив про пораненого в котеджному містечку Святогори під Києвом. Там біля будинку № 2 на третій лінії лежить чоловік, йому потрібна медична допомога. Лікар із сестричкою тільки-но вийшли від хворого на вулиці Кіквідзе — ми зразу зафіксували виклик, і вперед. Я добре знаю те містечко, не раз бував, отож добралися швидко. Тисняви на дорогах не було. Щойно доїхали, лікар не встиг вийти з автомобіля, а тут з подвір’я одна за одною вилітають іномарки — і на Київ. Якийсь амбал вискочив за ними і кричить мені — «його повезли». Я і рвонув услід. Досвід участі в автогонках згодився й тут: приїхали майже одночасно. Чого приїхали, що далі робити — ніхто нам не повідомив. Постояли, як дурні, півгодини, а потім зв’язалися з диспетчерським центром — і на новий виклик. А тут і ви, шеф, кинулися під колеса.

— Що можуть додати лікарі?

— Думаю, нічого. Вони досі розминають пальці, бо затекли від тримання за поручні, коли гналися за «Мерсами».

— Колю, — Симко звернувся до старшого лейтенанта міліції, який підійшов до Симка. — Запротоколюй дані, повідомлені Петром…

— Заплюйсвічка моє прізвище, — спокійно сказав водій.

— …повідомлені Петром Заплюйсвічкою. І все ж про всяк випадок опитай лікаря й медсестру, — Симко простягнув руку водієві. — Спасибі вам, тезко. Треба буде, ще зустрінемося. Хай щастить.

— Будьте й ви здорові.

— Вибачте, — Богдан Данилович, який весь час слухав розмову двох чоловіків мовчки, звернувся до водія. — У диспетчерському центрі «швидкої допомоги» здійснюються магнітофонні записи телефонних дзвінків?

— Думаю, що так.

— Дякую.

Зорій і Симко попрямували до лікувального корпусу. Там біля входу розмовляло кілька здорованів, одягнених у темні костюми й білі сорочки з краватками. «Охорона», — подумав Богдан Данилович. Олігархи нині одягаються не так: м’яті бавовняні штанці, лляна теніска або сорочка без краватки.

Дещо віддалік стояли іномарки чорного кольору. Водії сиділи в салонах і всі як один тримали руки на кермі, готові будь-якої секунди завести двигун і мчати, куди накажуть.

Зорій і Симко підійшли до групи чоловіків. Оскільки Петро був у формі, вирішили не називатися.

— Здрастуйте, хлопці, — по-дружньому звернувся до них підполковник. Ті щось муркнули. — Ми ведемо розслідування замаху на вашого шефа. Для початку хочемо з’ясувати, хто з вас перший його знайшов і хто викликав «швидку допомогу»?

Якийсь здоровань підняв, як школяр на уроці, руку.

— Ну, я перший знайшов шефа.

— Гаразд, до вас буде кілька запитань окремо. А хто телефонував до «швидкої»?

Усі мовчали. Згодом той, що піднімав руку, видихнув:

— А ніхто «швидкої допомоги» не викликав. Самі не знаємо, звідки вона взялася. Ми самі шефа притаранили на больнічку.

Підполковник міліції Симко й полковник СБУ Зорій багатозначно перезирнулися.

— Ми зараз провідаємо постраждалого, а потім повернемося до розмови з вами. Колю, — Симко покликав старлея, що опитував лікарів. — Закінчиш з медициною — перепишеш оцих орлів, можливо, з ними доведеться говорити не тільки тут.

Приятелі попрямували до дверей. У кишені Зорія завібрувала мобілка. Дзвонив Яруга.

— Богдане Даниловичу, — почулося в трубці, — є новини. Щойно телефонував мій конфідент — він працює по «Терористу». Йому хтось повідомив, що в Києві сьогодні бачили «російського гостя».

5

У кімнаті, куди провів Зорія й Симка черговий лікар, на широкому ліжку в якомусь м’ятому одязі лежав чоловік. На тілі — жодних ознак того, що його побито або що він узагалі травмований. А якщо й були якісь рани, то зовні їх ні Зорій, ні Симко не побачили.

— Потерпілого щойно оглянув професор Возіянський, — сказав лікар. — Якісь висновки робити рано, але за попереднім діагнозом у хворого сильно травмовані внутрішні органи. І, здається, найбільше постраждала голова. Хоча, кажу вам, ми дещо здивовані тим, що зовні на тілі майже немає ознак побиття. Ще раз повторю: всередині у постраждалого немає живого місця.

— Лікаре, — без прелюдії почав Зорій, — скажіть, будь ласка, чи не помітили ви або професор Возіянський, що тіло потерпілого побито більше з якогось одного боку, точніше — з правого?

— Вибачте, панове, але я ж сказав, що зовнішніх ознак взагалі майже немає, а решту ми встановимо після більш детального обстеження, яке ми зараз і розпочнемо.

— А в якому стані зараз хворий, чого можна чекати, які медичні прогнози?

— Хочеться помилитися, але, думаю, перспективи в нього не райдужні.

— Зараз під’їдуть міліцейські експерти, вони теж оглянуть потерпілого для кримінальної експертизи. У них дещо інші

завдання, ніж у вас, хоча вони теж професійні медики. — Симко подивився на Зорія, мовляв, що ще ми тут маємо з’ясувати? Богдан Данилович знизав плечима.

— Тоді ходімо потрошити охорону. Хоча Миколка своє діло знає. Мабуть, уже все з’ясував, — Симко повернувся до лікаря. — Ось моя візитка, прошу вас — зателефонуйте, коли більш-менш щось вималюється.

Зорій і Симко вийшли. Біля входу в лікарню на них уже чекав Микола.

— Петре Миколайовичу, — почав доповідати старший лейтенант, — з попередньої розмови з тими дебілами вдалося встановити, що Бойченко прибув на територію дачі приблизно о 19-й годині. Наказав готувати вечерю, а сам пішов прогулятися лісом — біля свого палацу. Там того лісу кіт наплакав — гектарів чотири-п’ять. Усю територію обнесено височенним парканом з колючкою, периметр охороняється. Проникнення сторонніх на територію майже виключено. А хвилин за тридцять, коли приготували вечерю, охоронець пішов кликати хазяїна і знайшов його метрів за триста від будинку. Бойченко лежав на траві горілиць і, як спочатку здалось охоронцеві, спав. Але розбудити не вдалося — був непритомний. По рації викликав допомогу. Перенесли тіло ближче до будинку — там достатньо світла — і переконалися: з хазяїном біда. Запанікували, швидко прийняли рішення везти у Феофанію, завантажилися, й ось вони тут. Само собою, ніхто нічого не знає, і версій — жодних. Можна припустити, що хтось проник на територію дачі, побив Бойченка й так само зник. А можливо, причетний хтось із своїх.

— Версії висуватимемо потім. Зараз бери ще хлопців і дуйте на дачу Бойченка. Усе прочесати, перелопатити, перетрусити. Поки що — з добровільної згоди його рідних. Потім буде дозвіл прокурора, і зробимо капітальний обшук, — Симко дав зрозуміти, що інструктаж закінчено.

— Петре Миколайовичу, — Микола не поспішав виконувати наказ Симка, — як я зрозумів із розповідей охоронців, на дачі Бойченка нікого з його рідні немає. Можливо, вони там ніколи й не бували. Принаймні я так зрозумів.

— Тоді вперед, шмалять без будь-якого дозволу. Візьміть «Беркут», тільки глядіть там, без трупів.

— Товаришу підполковнику… — почав було Микола.

— Я сказав — уперед, — різко перебив його Симко. — Уперше, чи що?

Старший лейтенант мовчки крутнувся на місці й швидко пішов до міліцейської машини.

— Зараз розбігаймося, кожен по своїй лінії збираймо все, що зможемо, завтра сюди, — Зорій потиснув Симкові руку.

Опівночі їхати на роботу не хотілося. Але Богдан Данилович знав — там його чекає Яруга.

6

Зорій зазирнув у кабінет Яруги. Той сидів за столом і щось читав.

— Вікторе, ходім до мене. Чаю хоч вип’ємо. До ранку ще далеко.

— Та я вже стільки його випив, чекаючи вас, що аж із ушей капає.

— Нічого, за компанію ще вип’єш.

У кабінеті Богдан Данилович поставив електричний чайник, увімкнув обігрівач.

— А тепер поміркуймо, — Зорій відкинувся на спинку стільця. — У проміжку в кілька днів побито двох майже найбагатших в Україні олігархів. Побито по-звірячому. Ще не факт, але, схоже, дубасила одна й та сама людина. Хоча того, хто здатен так скалічити собі подібного, людиною назвати можна лише умовно. В обох випадках нападник жодних слідів не залишив. Крім, звичайно, слідів на тілах постраждалих. Якщо у випадку з Бойченком підтвердиться, що бив лівша, це буде єдиною прив’язкою до версії про причетність до цих злочинів нашого «Терориста». Те, що його сьогодні (чи пак уже вчора) бачили в Києві, ще не підтверджує нашої версії. Але нині інших зачіпок немає. І твої агенти поки що не дають інформації про місцеперебування Пацька. Побачить побачили, а де він — хрін його знає. Ти з агентом, який повідомив про це, зустрівся?

— Ще ні, домовився на завтра.

— Швидше все треба робити, швидше.

— Богдане Даниловичу, насправді припущення щодо причетності Пацька до замахів на життя Назарова й Бойченка дуже слабкі. І насамперед — незрозумілі мотиви. Більше того, навряд чи олігархи хоч коли-небудь перетиналися з Пацьком. У них зовсім різні життєві орбіти. Правда, якщо врахувати інформацію, яку ми вже отримали про Пацька, для його вчинків не треба ніяких мотивів.

— А в нас нині є якісь інші варіанти? — Зорій поклав у чашки пакетики з чаєм, налив окропу. — Може, щось новеньке підкине Симко? Його хлопці зараз шмаляють дачу Бойченка. Та й по місту серед криміналітету в міліції кращі агентурні позиції, ніж у нас. Залишається дочекатися ранку. Може, він принесе якісь новини. Давай, Вікторе, йди до себе, трішки покемаримо на стільцях. Нам до цього не звикати.

7

Розбудив Зорія дзвінок мобільного телефону. Полковник повільно підвівся зі стільців, на яких мордувався кілька годин. Боліли боки, у скронях тенькало, наче після перепою.

— Алло! — ледве проскрипів Зорій.

— Богдане, вибач, що так рано, — голос Петра Симка звучав зморено і в’яло, — але щойно зателефонував лікар із Феофанії — Бойченку зробили операцію. Як тільки ми від’їхали, привезли якесь світило з Німеччини, що практикується на внутрішніх органах. Мабуть, приватним літаком. Коротше, п’ять годин тривала операція. Усередині все заштопав і заявив упевнено, що олігарх житиме. Виявляється, у Бойченка найбільше постраждала голова — робили йому якісь обстеження на унікальній апаратурі. Якщо всередині, можливо, все й загоїться, то з головою можуть бути проблеми.

— Зрозуміло, — Богдан уже очуняв. — А як там на дачі олігарха, що доповідають твої бійці?

— Познаходили там усякої всячини до чорта — потім розкажу, але нічого такого, що пролило б якесь світло на побиття олігарха. Жодних слідів.

Зайшов Яруга — поголений, свіжий, наче й не було позаду тривожної безсонної ночі.

— Ось що значить молодість! — замість вітання сказав Зорій. — Як нова копійка. Зараз і я «підрихтуюся» — і до начальства. Шершун, мабуть, уже чекає інформації про нічні події.

Богдан Данилович розповів Ярузі, що стало відомо від Симка.

— Вікторе, твоє завдання — знайти Пацька. Піднімай агентуру, довірених осіб, яких тільки можна. Контактуй із Симком.

— Я не встиг вам доповісти: я вже домовився про зустріч з агентом, який повідомив, що хтось там бачив у місті Пацька.

— Треба його швидше й дуже ретельно опитати. Не гай часу. Я ж займуся іншими справами, якщо Шершун ще чогось не підкине. Про Беруна вже мовчу. Голова, мабуть, не спить, усе думає, що б іще таке на нас повісити?

8

Дмитро Михайлович Талимеризіба був відданий Президентові, але мав заповітну мрію — посісти місце свого патрона. Він не просто чекав свого часу. Він плів павутину.

Коли Талимеризібі доповіли про замах на життя Назарова, головний президентський адміністратор не дуже стривожився. Усе може бути: хуліганство, напади на вулицях столиці нині не рідкість. Тим більше, главі Адміністрації Президента було відомо: Микола Якович вів свої бізнесові справи не дуже чисто. Як, до речі, це в Україні робила більшість подібних політиків-бізнесменів. Частенько, з’ясовуючи стосунки між собою, вони не обмежувалися обливанням одне одного брудом у засобах масової інформації, використовуючи власні або куплені під певний випадок газети, журнали, телеканали… Фізичне усунення політичного чи бізнесового конкурента для України кінця XX століття — не рідкість.

Але коли в подібну ситуацію потрапив ще один бізнесмен, близький до Талимеризіби, глава Адміністрації захвилювався. Річ у тім, що і Назаров, і Бойченко входять у групу осіб, що вже кілька років здійснює план з уведення в найвищу владу держави своїх людей. Мета проста, як шип троянди: здобути владу. Адже влада — це гроші. А для людей, що просували у владні структури своїх, гроші — понад усе. Мільярди, які вони вже встигли накрасти, їх не задовольняли. Грошей завжди мало — ось кредо таких, як Назаров, Бойченко та інших. І як ті капітали накопичено — байдуже. Навіть якщо ціною горя і смерті інших людей. Навіть якщо це гроші, отримані від розповсюдження наркотиків.

Талимеризібу визначили в «монархи» не відразу. Спочатку його обкатали на незначних посадах, від яких вимагалося лише відданості й чіткого виконання того, що загадували «куратори». Дмитро Михайлович очікування хазяїв виправдовував. Він не щурував, не намагався показати, що розумніший за інших, не пнувся в лідери групи.

Майже не змінилося становище навіть тоді, коли Талимеризібу через неймовірні зусилля й витрату кількох десятків мільйонів доларів прилаштували на посаду глави Адміністрації Президента. Поставши в іпостасі другої людини в державі й на ділі піднявшись над своїми хазяями, Дмитро Михайлович не заривався, поводився коректно, але обговорював майбутні й поточні плани на рівних, обстоюючи свою думку, даючи зрозуміти, що і з ним тепер потрібно рахуватися.

Назаров і компанія, як і раніше, були певні в беззаперечній керованості Талимеризіби, а він з певного часу почав свою гру, використовуючи владу, близькість до Тіла й не в останню чергу — свої природні дані: розум, хитрість, підступність, упертість і нахабство. Перебуваючи під подвійним впливом — і Президента, і групи мільярдерів — Дмитро Михайлович грав свою гру, використовуючи і тих, і тих, щоб досягти власної мети. Мети не такої вже й нереальної і до якої не так уже й далеко. «Тільки б дійти до вершини, тільки б узяти в руки булаву — і ви всі відчуєте, що таке справжня сильна влада. Кожен із вас посяде те місце в суспільній і державній ієрархії, на яке вкажу я». Ось кредо цього державного діяча, який поки що плазує перед Президентом, виказуючи неприхований сервілізм, і помалу розпрямляє спину в присутності своїх грошовитих благодійників.

Саме в цей тераріум планував увести свою людину Богдан Данилович. Саме для цього він вибив у голови СБУ посаду, на яку хотів спочатку призначити Віктора Яругу, а потім вирішив увести туди співробітника, який весь час готувався до нелегальної роботи. Що саме ця людина має виконати одне з найскладніших і найнебезпечніших завдань у загальному плані Богдана Даниловича, знав лише він — полковник Зорій.

9

У Шершуна Богдан Данилович пробув хвилин десять. Генерал мовчки вислухав доповідь про хід розслідування замаху на Юрія Бойченка, сказав «Гаразд» і ні слова більше. Зорій був здивований, але теж не став більше нічого говорити чи запитувати. Зрозумів — щось із Шершуном не так, щось трапилося. І, можливо, не пов’язане зі службою…

— Дозвольте йти? — незвично для їхніх стосунків сказав Зорій.

— Іди, — Шершун навіть не звів очей.

Зорій вийшов.

10

Віктор Яруга, як і багато хто з досвідчених оперативних працівників, термінові зустрічі з агентурою проводив на так званих «зелених явочних квартирах». У кожного опера було кілька улюблених місць у місті, де можна було, не привертаючи до себе особливої уваги сторонніх, провести коротку розмову з агентом, передати чи отримати якісь документи, письмові повідомлення, предмети. Парки, сквери, невеличкі кафешки, забігайлівки, набережна Дніпра — усе годилося для цього.

Звичайно, такі дії були прямим порушенням усіх принципів і порядку здійснення оперативної роботи, від яких могли наставати провали операцій, розшифровки агентури. Начальство знало про порушення, але особливо не звертало на це уваги, бо самі керівники пройшли такий самий шлях, який проходять усі опери.

З агентом «Осою» Яруга зустрівся біля верхньої станції фунікулера. Поки пройшлися парком до Володимирської гірки, «Оса» — жінка тридцяти років, із жирно наведеними помадою губами й густо нафарбованими віями — розповіла, що у її подруги два дні тому був клієнт, з яким вона провела ніч у себе вдома. Розплатився він за тарифом — ні більше, ні менше. Майже всю ніч мордував її. «Сильний бугай» — таку

оцінку дала її подруга. Про себе розповідав мало. Правда, прохопився, що він недавно прилетів із Челябінська і не має наміру довго затримуватися в Києві.

— Юлю, а чи не домовлялася твоя подруга ще на одну зустріч? Може, йому сподобалося, і він захоче продовжити «тортури»?

— Взагалі-то в нас не прийнято обмінюватися телефонами з клієнтами. Якщо ж йому закортить перепхатися ще, то він просто прийде в ресторан «Дельфін», що на Подолі, і там знайде, кого хоче. Чи Таньку, чи мене, чи когось іншого.

— Дивись уважно, — Яруга витягнув з бокової кишені піджака фотографію Пацька й показав агенту. — Сьогодні будеш у «Дельфіні». Ніяких клієнтів. Завтра теж. Прийдеться тобі попрацювати на державу. Коли що — телефонуй.

— А хто ж компенсує збитки? — про всяк випадок запитала «Оса».

— Я ж сказав, відпрацюєш борг перед державою. Скільки платиш у місяць податків?

— Вікторе, ти що, які податки, сама ледве кінці з кінцями зводжу…

— Ну, ото й зводь, — Яруга взяв жінку за лікоть, трішки стиснув. — Поки що ті кінці зводяться. Забула, скільки заробила на американцеві, якого я тобі підсунув?

— То ти згадай, скільки я тобі інформації про нього притарабанила.

— Юлько, досить. Ти гарна баба, талановита. Я ж тебе ціную. Тільки не пиндючся. Дістань мені цього бугая.

— А як дістану, порушиш ваші дебільні правила не спати з агентами?

— Так, годі, йди. А то зараз доведеш мене, що порушу все на світі. Просто тут.

— Ой-ой, налякав, — кокетливо сказала «Оса». — Усе зрозуміло, нічого не змінилося: ти невиправний дурень. І чого я з тобою зв’язалася? Бувай.

Жінка повернулась і швиденько збігла східцями до пам’ятника Святому Володимирові.

Глава дев’ята Генерал Шершун

1

Електропоїзд у метро зупинився. Уже було пізно й людей — небагато. До першого вагону зайшов високий елегантно вдягнений чоловік. На ньому красивий модний костюм, свіжа світло-блакитна сорочка, яка виразно підкреслювала великі блакитні очі.

Більшість пасажирів звернула на нього увагу. Нечасто в поїздах метро їздять ось такі франти. Особливу увагу виявили своїми поглядами жінки.

Поїзд рушив. Коли прозвучали всі оголошення про зачинення дверей і наступну станцію, чоловік став посеред проходу, дивлячись уздовж вагону, і сильним, красивим баритоном притьмом заговорив. Його слова шокували людей, які вже нічого нового ні почути, ні побачити у вагоні метро не очікували. Але не лише зміст слів їх вразив. А те, як спокійно, майже механічно він промовляв ці страшні слова. Надивившись щодня у вагонах різних картин, від «ізвінітє, ми люді не мєстниє» до «пропонуємо недорого найсвіжіші батарейки», яким насправді вже сто років, люди, може, вперше в житті слухали цю людину і… вірили їй. Вони не лише вірили. Вони не могли прийти до тями — і там, у вагоні, і потім, коли рухалися ескалатором, і коли вийшли з метро, і коли прийшли додому, і коли ніяк не могли заснути в ліжку. Здавалося б, чужа людина, чужі проблеми, чужі болі. А він, між станціями, між «Двері зачиняються» і «Станція така-то» встигав сказати лише кілька речень.

— Люди добрі. Я генерал Служби безпеки України Володимир Дмитрович Шершун. У мене — нещастя. Злочинці посадили мого вже дорослого сина на голку. Для його лікування потрібні великі гроші. Я хабарів не беру, оперативних справ на злочинців не знищую і не продаю. Якщо хтось дасть якусь копійку — буду вдячний. Але не гроші головне. Я у своїй біді скоро втрачу глузд. Подивіться на мене і… бережіть своїх дітей!

Шершун міг ще багато чого розповісти… Але саме ці слова, які він повторював багато разів, наче відводили від нього ту останню межу, до якої він невблаганно наближався. Очі людей, які він зустрічав у метро, його рятували. Саме ці очі простих городян, людей, яких він не знав і, можливо, ніколи більше не зустріне, давали йому співчуття і надію. Гроші, які йому подавали, він біля виходу з метро роздавав жебракам. Але чомусь виходив з метро не зганьбленим і приниженим, а оновленим і готовим до нових випробувань.

І те, на що генерал Шершун уже майже не сподівався, збулося. По-перше, просто у вагоні електрички йому якась жінка всунула в руки папірець з адресою лікаря, на якого тепер була остання надія. А по-друге, про «жебракування» батька дізнався син…

2

Володимир Шершун рідко заходив до ресторанів. Навіть кафе останнім часом відвідав лише кілька разів — пив каву.

А в таких закладах, куди він нині забрів, Володимир Дмитрович взагалі ніколи не був. Сьогодні ж генерала привела в цей кабак нагальна й дуже складна справа. Він прийшов «зняти» тут дівчину. Молоду й бажано красиву.

У ресторані децибелами тиснула на мозок музика. У центрі великої зали, на вільному від столиків місці топталося— вихилялося кілька дівчат. Танцювали без особливого ентузіазму, поглядаючи в різні боки й видивляючись можливих клієнтів. Різночитання мети перебування тут дівчат навіть не припускалося: професійних проституток ні з ким не сплутаєш.

Окрім жриць кохання в залі ще з десяток відвідувачів.

За кількома зсунутими одне до одного столиками відзначали якісь урочистості, й видно було, що люди вже явно напідпитку.

У кутку, подалі від танцюристів, дві дівчини розмовляли, не звертаючи, здавалося, уваги на оточення. Перед ними не було ні пляшок, ні тарілок. Кожна тримала склянку з якимось напоєм яскраво-жовтого кольору й удавала, що п’є. Шершун попрямував до них. Умить перед генералом виріс офіціант —

молодий стрункий хлопчина зі світлими очима, світлим волоссям та з хитрим і нахабним поглядом.

— Я сяду недалечко від тих дівчат. Принеси сто грамів «Закарпатського» коньяку, лимончик і пляшку «Артемівського». Коньяк і лимон — мені, шампанське — тим дівчатам, — Шершун випалив це, не давши сказати хлопчині й слова. Офіціант кивнув і швидко пішов виконувати замовлення.

Генерал сів за столик поруч із тим, за яким про щось тихенько розмовляли дівчата. Вони звернули увагу на нового відвідувача і, мабуть, уже говорили про нього. Дівчата були з тієї самої когорти, що й ті, які танцювали репрезентативний танок у центрі зали, — Шершун щодо цього не мав жодних сумнівів. Ці дівчата сьорбатимуть по граму сік, доки хтось із клієнтів не клюне й не запросить до свого столу або й просто запропонує «вийти поговорити».

Володимир Дмитрович кілька разів кинув погляд на сусідній столик, оцінив обстановку й міг би вже більш-менш детально описати й охарактеризувати обох дівчат.

Одна з них, фарбована блондинка з довгим прямим волоссям, що сиділа боком із закинутими одна на одну довгими ногами, у короткій темній спідничці й прозорій світлій блузці, мала красиве привітне обличчя. Обдарувавши генерала кількома пильними поглядами, вона більше в його бік не дивилася. Зате друга дівчина, дрібненька, з маленькою голівкою, коротким темним волоссям і здоровенними персами, що займали майже третину всього її тіла, зиркала на Володимира Дмитровича раз по раз і щось коментувала співрозмовниці.

«Ця малявка тут за пристяжну», — зрозумів генерал. — Блондинка — породиста красуня, що знає собі ціну, — в цьому дуеті корінна. Значить, будемо брати фортецю штурмом, за всіма правилами бойового мистецтва».

Офіціант поставив перед Шершуном невеличкий графинчик із коричневою рідиною і блюдце з нарізаним лимоном. Тримаючи пляшку з шампанським, він виразно подивився в очі генералові.

— Так, віднесіть її дівчатам і скажіть, щоб випили за моє здоров’я. А я вип’ю за їхнє.

Володимир Дмитрович налив зі шкалика коньяк у бокал, але пити не спішив. Коли офіціант поставив на стіл перед дівчатами пляшку з шампанським і щось сказав, ті разом подивилися в бік генерала. Шершун підняв бокал і неголосно, але так, щоб дівчата почули, сказав:

— Запрошую красунь випити за гарний настрій і за щастя.

Банальні слова в цій обстановці прозвучали природно й дівчат

зовсім не здивували. Безумовно, вони до таких варіантів звикли й заперечень не мали. Офіціант умить відкоркував пляшку, професійно розлив у високі фужери. Дівчата усміхнулися Шершуну, підняли келихи, але пити не поспішали.

— У красунь виникає запитання: чому такий симпатичний мужчина сам? — кокетливо мружила очі малявка, вдихаючи якомога більше повітря в свої пишні груди.

— Можу поділитися своїм щастям, якщо ви погодитеся підсісти до мого столика: не розказувати ж усім присутнім у залі свою таємницю, — генерал теж підпустив у очі бісиків.

Дівчата перекинулися кількома словами, одночасно підвелися, взяли свої склянки з жовтою рідиною й підійшли до столика Шершуна. Офіціант, помітивши це, швидко переніс пляшку й фужери з шампанським на столик Шершуна.

— Міла, — першою подала руку висока блондинка.

— Володимир, — генерал злегка потиснув руку красуні.

— Стелла, — удавано зашарілася малявка й теж простягнула генералові руку.

— Володимир, — Шершун потиснув і її правицю. — Прошу до мого столика. Зараз ми постараємося зробити так, щоб за ним стало весело й, само собою, ситно. Хлопче, — генерал кинув погляд у бік офіціанта. Той миттю виріс перед Шершуном.

За півгодини всі троє вже майже обіймалися, говорили дурниці та сміялися з непристойних анекдотів. На них ніхто з присутніх у залі уваги не звертав.

— А тепер у мене є пропозиція, — генерал зробив серйозне обличчя. — Для двох я вже трішки підтоптаний — боюся за здоров’я, а ось одну з вас можу трішки підтримати матеріально, — Шершун знав, що з такими дівчатами вдавати з себе джентльмена ні до чого.

Ті переглянулися. З цієї секунди дівчата обернулися з подруг на конкуренток. Але вони навіть не встигли сказати й слова, генерал усе вирішив за них.

— Я б хотів, щоб зі мною поїхала Міла, а мила Стеллочка має змогу ще трішки розслабитися за цим столом: а бува нагрянуть її друзі, й вони разом гарно проведуть час. За все заплачено. Дякую за компанію, — Шершун навіть не чекав відповіді від Міли, поклав на стіл три зелені сотки, взяв під руку блондинку і швидко вийшов з нею з ресторану.

З

Після розмови з Володимиром, який виявився генералом СБУ Володимиром Дмитровичем Шершуном, Міла не спала цілу ніч. Вона часто не спала вночі. Але то була її робота. Щоправда, нерідко траплялися клієнти, вік яких — не для фізичних навантажень. У Міли в сумочці, разом з обов’язковим атрибутом проститутки — презервативами, завжди лежав міні-набір медичних препаратів. Й не раз доводилося застосовувати не лише валідол, а й гліцерин, но-шпу та інші спазмалгетики. Бувало, що такі діди-коханці, заплативши за цілу ніч і отримавши задоволення не зовсім природним способом, хропіли до ранку, даючи поспати й Мілі.

А пропозиція, що надійшла від симпатичного генерала, дивувала і своєю незвичністю, й умовами. Володимир Дмитрович запропонував їй звабити його сина, якого теж звати Володимиром і в якого з’явилися проблеми з наркотою. Міла повинна прив’язати до себе хлопця дуже просто і природно — високим класом гетери. За це генерал обіцяв улаштувати її особисте життя. Причому, хоч він навіть не натякнув, як буде це робити, Міла повірила.

Усього задуму генерала дівчина не знала, та їй цього й не треба. Вона звикла на життя дивитися так: сьогодні треба думати про сьогодні, а завтра буде завтра. Звичайно, так було не завжди. Але доля її поторсала, витягши молоду недурну киянку з непоганою родослівною на панель, і тепер вона думала тільки про одне: як день проспати і ніч протриматися.

Шершун знову і знову шукав способи й варіанти порятунку сина. Він пам’ятав слова, які сказав йому один молодий, але

розумний психолог, до якого генерал звертався по допомогу. «Вашого сина ніхто не врятує, жоден лікар, жоден психолог, ні міліція, ні громадський осуд. Наркомани — хворі люди, але лікуватися, на відміну від звичайних хворих, вони не хочуть. Не хо-чуть! І лише одиниці з тисяч, із десятків тисяч цих пропащих людей повертаються до нормального життя. І знаєте, хто їх рятує? Самі себе. Вони опускаються на самісіньке дно, де бруд і ницість доходять до такої межі, що наркомани самі лякаються. Лякаються самих себе. І лише досягнувши того дна, вони відштовхуються від нього й виринають на світ Божий. Важко, боляче, нелюдськими зусиллями й нелюдськими муками. Але той, хто зумів виповзти з наркотичного пекла сам, майже ніколи туди не повертається. В усьому цьому є лише малесеньке «але». Рідко хто відчуває межу між простим падінням, борсанням у лайні й справжнім дном. А от відчути і зрозуміти, що ти на дні, треба щоб хтось допоміг. Отут і потрібно, щоб поруч була людина, яка падає з наркоманом разом, така сама нещасна й кінчена, як і він, і смерті якої наркоман не хоче. За яку він переживає більше, ніж за себе».

Володька, який досі ще й не встиг пізнати суті справжньої жіночої плоті, мав не те щоб відволіктися від наркотиків, а падати в прірву разом із жінкою, яка б йому подобалася.

4

Володьці було добре. Він ішов бульваром Тараса Шевченка від пам’ятника Леніну в бік університету. Те, що відбувалося навколо, його нітрохи не цікавило. Він просто йшов собі, не знаючи, куди й навіщо. Не помітив, як на перехресті перетнув Володимирську вулицю на червоне світло. Автомобілі, що сигналили навздогін, і лайка водіїв Володьку зовсім не турбували.

Він саме доходив уже до собору святого Володимира, коли на дзвіниці вдарили дзвони. Спочатку гепнув басом, мабуть, найсолідніший, відтак він загудів ще і ще. Потім — дзвони менші, зателенькала дрібнота.

Хлопець зупинився, заслухався. Мелодія зачаровувала і якимось дивним співзвуччям віддавалася в душі. Можливо, тому, що в його голові зараз теж звучала мелодія, яка,

щоправда, радше нагадувала безладну какофонію, аніж злагоджене звернення мідних посланців від людей до всевладних небес.

У Володьки зненацька прокинулося бажання підійти ближче до храму. Він не пам’ятає, щоб коли-небудь раніше бував у церкві. Навіть коли вчителька якось водила їхній клас у Печерську Лавру і школярі заходили всередину котроїсь із церков, Володька туди чомусь не пішов. Тоді він свою поведінку нічим пояснити не міг: не зайшов, та й годі. А ось тепер йому захотілось увійти всередину. Він ще не знав, що там робитиме, але реальність уже поволі поверталася до нього, він осмислено попрямував до воріт.

У храмі Володька остовпів. Його відразу окутав якийсь незрозумілий, майже невловимий гул, що, невідомо звідки з’являючись, проникав у тіло і, наче оповиваючи хлопця зсередини, намагався підняти до височенного купола, де величаво й таємничо в розмальованих картинах проживали свої нескінченні віки матеріальні зображення безсмертних біблійних персонажів.

Люди молилися, хтось ставив свічку, хтось просто стояв, опустивши голову, дехто підходив до ікон, щось промовляючи, цілував їх. Володька не чув, що саме говорили люди, але йому здалося, що вони щось просять. Чи просто розповідають. Можливо, й так. Розказують Богові про свої проблеми, надіються на Його допомогу. Ті, які від людей її вже не чекають.

Володька купив кілька свічок, розставив їх там, де ставили інші, особливо не переймаючись тим, що за ікони були перед ним. Біля образу Божої Матері завзято молилася якась дівчина років двадцяти. І хоча хустка дещо затуляла обличчя, Володька помітив, що воно гарне.

«Чому ця дівчина тут? Така щира віруюча чи така вельми грішна? Бо одночасно не можна бути і тою, й іншою».

Дівчина теж звернула увагу на хлопця, який дивився на неї широко розплющеними очима. Але вона не здивувалася: бачила різних людей, бо до храму заходила частенько, вважаючи, що хоч молитвою збереже в собі те людське, що ще залишилося в ній, зважаючи на зовсім не богоугодні вчинки, які, усвідомлюючи їхню порочність, усе ж доводилося їй робити.

5

Володька вийшов першим. Повернувся до храму, тричі перехрестився, як це робили всі, хто виходив із собору. Постояв, почекав. За кілька хвилин вийшла й дівчина. Володька відчував, як почав псуватися настрій. Йому ставало зле. Присів на лавочку. Дівчина бачила, що з хлопцем, якого вона запримітила в церкві, щось негаразд. Не вагаючись підійшла.

— Вам зле? — просто запитала.

— З чого ви взяли? — Володька ледве стримував роздратування. Йому ставало дедалі гірше, але до чого тут ця красуня?

— Бачу, — просто відповіла. — Мене звати Міла. Якщо я правильно зрозуміла ситуацію, то тобі, хлопче, зараз стане ще гірше. На чому сидиш?

У Володьки виникло бажання послати цю дівчину під три чорти, а можливо, і далі, але він усвідомлював, що може зараз накоїти бозна-чого, а ця дівчина така мила і, здається, зрозуміла, що з ним відбувається.

— Зараз би хоч чогось. Хріново мені. А ще кілька хвилин тому було так кайфово. Особливо коли в церкві побачив тебе. Мене звати Володимир.

— Ось і познайомилися. Краще б я не підходила до тебе. Але не в моїй звичці лишати людей у біді.

— Правда? — в’їдливо сказав Володька, відразу ж пошкодувавши про це. До чого тут ця дівчина, коли йому погано? А вона, здається, насправді не збирається кидати його напризволяще.

— Я тут живу недалечко, біля Оперного театру. Думаю, буде правильно, якщо ми зараз підемо до мене. Не бійся, моя професія далека від того, щоб людям шкодити чи завдавати якихось неприємностей. А зовсім навпаки.

— Що значить «навпаки»? — Володька підвівся, готовий уже йти, незалежно від того, що його чекає й чи небезпечне це знайомство взагалі.

— Є така професія — робити людям приємно. Здебільшого це стосується чоловіків. Хоча деякі жінки теж не відмовляються від такого задоволення.

— А, зрозуміло. Так ось чому ти так ревно молилася? Думаєш, заслужиш молитвою в Бога, як співає Булат Окуджава, «прощение за прегрешенье»?

— «А иначе зачем на земле этой грешной живу?» Здається, так там далі? — Міла усміхнулася. — Ходім, бард, а то доспіваємо на кутні.

Вони пройшли провулком на вулицю Леніна й за квартал завернули до під’їзду старенького п’ятиповерхового будинку, піднялися на третій поверх.

— Я маю зателефонувати в одне місце. Ти не проти, якщо я скористаюся твоїм телефоном?

— А що ж вдієш, раз узялася тебе рятувати, то мушу терпіти. Хоча в такі ігри сама особисто не граюся. Бог милував.

— Так ще не вечір. Воно незчуєшся, як підвалить щастя, з яким потім не знаєш, що й робити.

— Та ні, вибач, досить з мене й того щастя, що маю. — Міла зняла верхній одяг, повісила на гачок вішалки. — Роздягайся, тільки не зовсім, — вона засміялася. І сміх той, попри стан, у якому хлопець нині перебував, здався Володьці якимось милим і щирим.

6

Доки Міла мила руки, ставила чайник і викладала деякі продукти з холодильника на стіл, Володька кудись зателефонував й попросив якогось Яцика привезти «ліки», назвавши адресу Мілиної квартири. За хвилин двадцять у двері подзвонили. Відчинив сам Володька. До кімнати зайшов молодик років двадцяти п’яти, щось швидко сунув у руку Володьці і зник за дверима.

— Що, в кредит ще дають? — Міла спостерігала, як хлопець швидко вправлявся зі шприцом. — А я чай поставила. Думаю, це тепер зайве. Тобі зараз буде не до нього.

Володька сидів у потертому кріслі й дивився на Мілу. Його очі поступово ставали добрішими, рот розпливався в якійсь незвичайній усмішці — чи то схожій на усмішку ідіота, чи на незвичну дитячу.

— То де там твій чай? — Володька був уже в повному порядку. — Щось я зголоднів. Може, збігати в магазин і чогось купити суттєвішого?

— Не треба нікуди бігти — у мене все є. Може, правда, у тебе якісь надто високі запити, — Міла виклала порізану ковбасу, твердий сир, мариновані огірочки, лимон. — Це, мабуть, тебе не цікавить, — вона поставила на стіл пляшку горілки.

— Чому ж, з такою дівчиною не гріх потягнути й чарчину.

Вони випили, закусили, в легкій бесіді «ні про що» промайнула година. Надворі стемніло.

— Ну, мені, мабуть, пора: треба й честь знати, — Володька промовисто подивився в очі дівчині. — Хоча я такий, що нікуди й не йшов би.

— Як хочеш, можеш залишитися. Хоча в моїх правилах нікого дома не залишати. Я дома не працюю. Тим більше — у кредит. У тебе ж грошей немає?

— Немає, — різко промовив хлопець, підводячись із крісла. — Я все-таки піду. Спасибі за допомогу. Якось розрахуюся іншим разом за гостинність.

Володька вийшов у коридор, почав одягатися. Міла стояла поруч. Мовчки стояла. У неї всередині боролися між собою дві особи. Одній треба витримати марку й не спокуситися на пориви раптових незвичних почуттів, друга мала виконати взяті на себе зобов’язання, спробувавши вже сьогодні прив’язати до себе цього симпатичного хлопця. Міла відчувала, що вчинить зараз не так, як мала б учинити. І тоді вона подумки сказала собі: хай буде так, як вирішить доля. А точніше — як поведеться зараз Володя.

А той, не сказавши більше й слова, відчинив двері й зник на східцях.

7

Міла підійшла до телефонного апарата, натиснула на кнопку, яка дає змогу визначити номер і час останніх дзвінків, зробила запис на аркуші, що лежав тут же. Потім, трохи подумавши, знайшла в сумочці маленький папірець із написаними кількома цифрами й набрала їх на телефонній клавіатурі. Відповіли одразу.

— Доброго вечора, Володимире Дмитровичу. Це — Міла.

— Здрастуй, Міло. Щось трапилося?

— Та нічого особливого. Просто все вийшло зовсім не так, як ми з вами домовлялися.

— Не хвилюйся, розповідай усе, як було.

— Та я й не хвилююся. Володю зустріла цілком випадково в церкві…

— Я не зрозумів: де зустріла? — перебив дівчину генерал Шершун.

— У Володимирському соборі. Я іноді заходжу туди помолитися, свічку поставити за упокій мами. Не скажу, щоб так уже щиро вірила в Бога, але багато людей, як і я, ходить до церкви про всяк випадок.

— Як це, про всяк випадок? — у голосі Шершуна почулося здивування.

— Та ніхто ж точно не знає, чи є той Бог, чи немає, чи є життя після смерті, чи то тільки вигадки. Ще ніхто звідти, тобто з того світу, не повернувся й не розповів. Ось люди моляться й вірують про всяк випадок: а що, як усе те існує і треба буде колись ставати перед небесами та звітувати за свої не лише діяння, а й за помисли.

— Цікавий хід думки, хоч і не новий. Колись поговоримо на цю тему. А що в соборі робив мій спадкоємець?

— Здається, молився.

— Що?

— Кажу, молився, а ще свічки ставив. За здоров’я, за упокій. Я його спочатку не впізнала, бачила ж лише раз, коли ви мені його показували. І то здалеку. Але коли він вийшов із церкви і його крутило, я переконалася: переді мною Володя.

— Як крутило? — вирвалось у Шершуна. — Хоча зрозуміло. І що було далі?

— Я ще у храмі помітила, що Володя на мене звернув увагу. Тому запросто підійшла, коли він сів на лавочку біля собору і, схопившись за живіт, хитався вперед-назад. Я запитала, чи причина його стану — наркотики? Він кивнув. Тоді я запропонувала йому піти до мене й там спробувати щось придумати. Він одразу погодився. Потім з мого домашнього телефону кудись подзвонив, за деякий час прибув якийсь Яцик і привіз те, що треба.

— А ти, часом…

— Так, я зафіксувала номер телефону. Записуйте, — Міла продиктувала цифри. — А далі? За хвилин десять Володя був уже в порядку. Ми з ним трішки випили, повечеряли, я намагалася його залишити на ніч, але, відповідно до нашого плану, робила це не дуже наполегливо. Мабуть, я щось не так сказала, і він пішов. Отож знайомство вийшло незапланованим, хоча дуже природним.

— Дякую, Міло. Я трішки з іншими людьми цю ситуацію допрацюю і тобі додатково повідомлю, де і як продовжимо нашу операцію.

— Слухаюся, пане генерале.

— Прошу, не називай мене так. Для тебе я — Володимир Дмитрович. Ще невідомо, як і де переплетуться наші стежки-доріжки. До побачення. Я зателефоную.

— До побачення. Я чекатиму.

8

За звичкою, тільки-но повернувшись додому, Шершун проходив до свого кабінету, виймав усе з кишень і клав на письмовий стіл. Це гарантувало йому те, що вранці наступного дня, хоч би який костюм він одягне, у кишені обов’язково покладе посвідчення, ключі від сейфу і квартири, і все, що буде потрібно. Аж потім — миття рук, вечеря, теленовини й знову робота за письмовим столом.

Того дня Шершун, викладаючи з кишень брюк усілякий дріб’язок, виявив невеличкий клаптик паперу з написом: «Катерина Олексіївна Зрубова, Кіровоград, телефон…»

Відразу після вечері Шершун набрав номер.

— Зрубова слухає, — почувся приємний голос.

— Доброго вечора, Катерино Олексіївно. Вибачте, що турбую так пізно. Звати мене Володимир, телефоную з Києва. У мене біда. Добрі люди дали ваш телефон. Прошу допомоги.

— Зрозуміло. Ви, мабуть, військовик. Але це так, неважливо. Буду в Києві за кілька днів. Зустрінемося. До побачення.

9

Із Сашком Новінським останнім часом Володька Шершун зустрічався рідко. Той уже успішно закінчив академію СБУ і працював у серйозному оперативному підрозділі. У Сашка були свої життєві плани, які він пов’язував винятково з роботою в органах держбезпеки. Після того випадку з відвіданням дискотеки Новінський категорично відмовлявся від будь-яких товариських застіль навіть із близькими друзями. Кілька разів Сашко намагався відверто поговорити з другом, але Володька уникав зустрічі, цілком поринувши в ту стихію, яка для нього ось уже кілька місяців була єдиною відрадою, єдиною метою і єдиним щастям.

Усе ж якісь, мабуть, неземні сили влаштували так, що одного осіннього дня друзі зустрілися. Новінський ішов вулицею Льва Толстого від університету до станції метро, а Шершун блукав біля парку, намагаючись зустріти знайомих бариг, щоб отримати чергову порцію наркотиків. Володька першим помітив друга.

— Сашко, — крикнув Шершун. Але Новінський не почув. — Сашко, — Володька ще голосніше покликав друга. Той озирнувся, побачив Шершуна.

— Володю, — Сашко, удавши, що щиро зрадів, підійшов. — Якими вітрами? Звідки ти взявся? — друзі обнялися.

— Привіт, Сашко. Радий тебе бачити. А я думав, уже не хочеш зі мною спілкуватися, та й удаєш, що не чуєш.

— Ти що, здурів? Я просто, мабуть, не почув. Теж радий тебе бачити. Розказуй, як ти, що робиш. Бо в нас різні чутки… Хотілося б особисто від тебе почути, щоб відкинути всі ті дурниці, що про тебе пліткують.

— А може, і не пліткують? Можливо, те й правда, що про мене кажуть, — блиск в очах Володьки раптом згас, він внутрішньо наче спохмурнів, але ж удавав радість від зустрічі. — Скажу тобі, не вистачає мені спілкування з друзями. Вони чомусь уникають мене…

— А ти, часом, не здогадуєшся, чому вони уникають зустрічей з тобою? — Сашко аж розізлився. — Хіба ж із тобою можна спілкуватися? У тебе ж на умі — самі наркотики.

— Що, хлопці знають? — насупився Володька.

— А то ні. Усі знають, що ти підсів на героїн.

— Підсів?! — вишкірився Шершун. — А може, це трішки не так називається? Чи ж не тобі знати, як усе це було насправді?

— Не кип’ятися. Хіба не було можливості сплигнути з голки ще на початку, коли ми разом з тобою побували на тій бісовій дискотеці?

— Тебе кололи наркотиками? Я запитую: тебе особисто кололи героїном? — закричав Володька. — Ти сам відчував, що це таке, коли тебе крутить так, що не знаєш, куди подітися, не знаєш, як рятуватись од того болю? Він проникає в кожну клітинку не лише мозку, а й усього тіла. Я що, по-твоєму, не розумію, в яку халепу вляпався? Але ж вийти з цього кола не можу. Мені вже наплювати на себе. Мені кінець. Але ж батьки… Як мені їх шкода! Вони тягають мене по різних клініках, платять шалені гроші різним шарлатанам, психологам, а я точно знаю: як тільки вирвуся з їхніх лабетів — одразу знайду сто різних способів, як знову і знову обманути і вколотися. Обманути всіх, увесь світ.

— Не кричи, на нас звертають увагу, — Сашко озирнувся. — Ходім десь посидимо, погомонимо.

Друзі перетнули вулицю й зайшли до кафе, в якому сиділа якась компанія молодих людей напідпитку. Хлопці так захопилися розмовою, що особливо до тієї компанії й не придивлялися.

— Невже ж таки немає виходу? — вів далі Новінський. — Є ж люди, які можуть допомогти. Тим більше, як мені здалося, ти й сам хочеш позбутися тієї зарази.

— Я ж тобі вже розповів, що не раз пробував — не виходить. Кінець мені, Сашко, кінець.

У цей час за столом, де сиділа компанія, почалася сварка. Лаялися хлопці, голосно верещали дівчата. Володька повернувся в їхній бік і побачив, як здоровань років сорока з розмаху вдарив в обличчя дівчину, що сиділа поруч. Та зойкнула і спробувала вискочити з-за столу, але молодик схопив її за плече лівою рукою, а правою знову ляснув по щоці. Ще одна пара — хлопець і дівчина — лише спостерігала за тим, що відбувається.

Володька й Сашко як за командою зірвалися з місць і кинулися до сусіднього столу. Шершун завдав здорованю кількох ударів руками в ділянку грудей, а потім розвернувся і

блискавично зацідив ногою в щелепу. Той, як мішок, повалився на підлогу. Сашко в цей час проробив майже такий самий фінт з другим хлопцем. Той «уклався» поруч із приятелем. Обидва не ворухнулися.

Володька нарешті звів очі на дівчину, яка в цей час уже витирала серветкою обличчя від крові, що бігла з носа й губи.

— Міла? — Володька остовпів. — Це ти? Як я тебе зразу не впізнав?

— О, то ми, виявляється, знайомі? — іронічно вставив Сашко. — А я думаю, чому це мій друг, взагалі-то мирна й толерантна людина, так неслабо приклався до мармизи цієї потвори.

— Та й ти, здається, не з великою любов’ю поставився до його дружка, — Володька, говорячи це, дивився на Мілу. — Що ж ви, дівчата, не поділили з цими бовдурами?

— Стелла, — нарешті очунявши, промовила друга дівчина й подала руку Новінському.

— Гарне ім’я, — промовив Сашко, наче не помітивши простягненої руки. Він узяв паперову серветку, витер нею долоні й кинув на стіл. — Я так розумію, що діалог між постраждалою і її рятівником триватиме? — Новінський подав Шершуну руку. — Володю, телефон мій знаєш. Завтра чекаю від тебе дзвінка. Не зникай і не опускай рук. Ми ще з тобою повоюємо. Бувай, — і Сашко швидко вийшов.

— Бувай, Сашко, — задумливо промовив Шершун услід другові, який уже вийшов на вулицю. — Ну, а тепер, мені здається, треба звідси линяти, бо маю чуйку, вже дехто кудись зателефонував. Нам не вистачало тільки міліції.

Володька міцно взяв за лікті Мілу і Стеллу й мало не силою вивів їх на вулицю.

10

Сашко Новінський, вийшовши з кафе, у будці телефона-автомата набрав номер.

— Алло, добрий день. З’єднайте, будьте ласкаві, з генералом Шершуном. Скажіть, що з терміновою справою до нього Олександр Новінський. Він знає. Так, він чекає мого дзвінка. Дякую. — Сашкові довелося чекати з хвилину, а може, й більше. Нарешті на другому кінці дроту відповіли.

— Шершун слухає.

— Товаришу генерале, доповідає Новінський.

— Сашко, не так офіційно й не так голосно.

— Вибачте, дядю Володю, курсантська звичка. Як розповідати — коротко чи з подробицями?

— Розповідай так, щоб я зрозумів, а ті, що висять на вухах, навпаки.

— Гаразд. Зустрілися, як і планувалося, так би мовити, випадково. Зраділи-обнялися. Зайшли теж у «випадкове» кафе. Серйозно поговорили. Розуміє свою провину, але боротися, каже, несила. Переживає за вас. Постановочна трупа акторів усе розіграла талановито. Правда, не очікували, що дехто так завзято стане на захист скривджених. Прийдеться Олексієві дещо підрихтувати фізіономію, бо отримав удар неслабенький. Та ще й ногою. Я навіть не думав, що Володя так уміє. Ну, мій «противник», побачивши таку розправу, сам швиденько впав, не чекаючи фінтів з мого боку. Дісталося від Олексія й леді. Він теж трішки перестарався: розбив їй носа й губу. Коротше, усе було максимально правдоподібно. І далі все пішло, як домовилися: Володя впізнав дівчину, а вона на знак подяки, здається, забрала його додому.

— Що значить «здається»?

— Мабуть, усе-таки точно забрала. Бо коли я вийшов, ні дівчини, ні Володі вже на вулиці не було.

— Ну, гаразд. Дякую за допомогу. З Олексієм я розберуся. Він і не такі удари тримав — справжній боєць. Не думаю, щоб удар Володьки зміг Олексія покласти. Актори, йоханий бабай…

Глава десята

Зрубова

1

Катерина Олексіївна Зрубова анітрохи не здивувалася, коли в кафе на Хрещатику, де вони вперше зустрілися, Шершун відрекомендувався генералом СБУ.

— На жаль, були в мене клієнтами дітки й не таких грізних осіб, — сказала вона запросто, не підлещуючись і не напускаючи туману. — У наш час суспільного дна можна досягти швидко: і перебуваючи аж на самому верху, і народившись майже на тому ж таки дні. Навіть падати згори ще болючіше, ніж борсатися внизу від початку.

Ніби й банальні речі говорила Катерина Зрубова. Але що більше вона говорила, то більше у Шершуна зростала довіра до неї.

— У мене кілька простих запитань, а потім я скажу, що робити далі.

— Будь ласка, прошу, Катерино Олексіївно, — генерал уже був цілком підвладний лікарю. Він ладен був робити все, що скаже ця жінка.

— Якщо ви знаєте, звичайно, скажіть, коли ваш син почав не просто вживати якісь наркотики, а колотися?

— Зміни в поведінці сина ми з дружиною помітили приблизно півроку тому. А на сліди від ін’єкцій звернули увагу, коли він закінчував академію. Іспити складав уже фактично під кайфом. Я відразу все зробив, щоб після отримання диплома його перевели в запас, тобто визнали непридатним до служби в мирний час. Таким чином — він і дня в СБУ не служив. А яку заразу він коле, я не знаю. Хоча розбираюся в наркотиках… Робота в мене пов’язана з боротьбою з наркотиками, — Шершун опустив очі. — Ось і доборовся…

— Мені так здалося чи ви насправді припускаєте, що син став наркоманом тому, що ви маєте саме таку роботу?

Шершуна наче вдарили в обличчя. Він уперше почув від чужої людини це страшне визначення, цей пекельний вирок стосовно його сина. Щодо інших він звучав часто й якось навіть буденно, наче такі слова, як повітря, вода, земля. А тут…

Багато хто знав про трагедію сім’ї Шершунів, дехто лише здогадувався, але щоб отак відверто назвав їхнього сина наркоманом…

Боляче. Ой, як це боляче!

— Не лише припускаю, а вже знаю точно, що сина на голку посадили цілеспрямовано. А він до цього не був підготовлений. Коротше, я все це вже проаналізував, зробив висновки і вжив деяких заходів щодо тих негідників, які скалічили Володьку.

— Ваша посада дає змогу це зробити, — промовила дещо роздратовано Зрубова. — Помста, щоправда, не найкращий порадник у такій ситуації. Помстою сина не врятуєте. А уявіть, що в більшості людей немає навіть такої можливості. Чи вам не знати, що в нашій країні є ціла наркотична імперія, зі своїми королями, принцами й васалами. Ця імперія здатна розчавити будь-кого. Навіть таких, як ви, пане генерале. Бо в керівництво цієї імперії входять ті самі люди, які керують і нашою державою. Без солідного й надійного даху наркотичні схеми як усередині України, так і ті, що виходять на міжнародні наркотрафіки, були б приречені на провал.

— Хай я володію такою інформацією — це моя робота. А звідки ви знаєте про це? Ви ж, хоч і непростий, але лікар.

— Шановний пане генерале органів державної безпеки, — з іронією сказала Зрубова. — Ставлячись до вас з великою повагою, я все ж смію стверджувати, що ви знаєте аж ніяк не все, що коїться в нашій країні. Наркоманія — це така багатошарова проблема, що чистий чи, можна сказати, зовнішній кримінал тут займає не більше двадцяти відсотків. Решта лежить у площині галузі медицини. Наголошую не так на слові «медицина», як на слові «галузь». Найстрашніший злочин, який тільки можна уявити собі, вчиняють самі медики. Вони не лише не лікують наших дітей, а все роблять для того, щоб наркоман ніколи не зіскочив з голки. Якщо захочете, я вам при нагоді розповім про сатанинські схеми, які повигадували ці, хай Бог простить за кощунство, лікарі.

Шершун слухав. Так, може, якихось деталей він і не знав. Але загальна картина, що склалася в Україні з наркотиками, йому відома. І про роль медицини він теж добре знає.

— А тепер, пане генерале, поговорімо про те, як ми з вами будемо лікувати вашого сина.

2

До будинку, в якому мешкала Міла, добралися пішки — благо, той був недалечко від кафе, в якому щойно відбулася, як висловився Володька, незначна недоречність. Дорогою вони швиденько здихалися Стелли, яка було спробувала піти разом із ними, а потім Міла розповіла, через що сталася суперечка. Хоча, по правді кажучи, і розповідати не було про що: так, п’яний базар, і нічого більше. Не завжди, мовляв, доводиться спілкуватись із солідними клієнтами. Буває, мусиш заробляти копійчину і з ось такими екземплярами. Володьці ж особливо не дякувала, бо, зрештою, залишилася сьогодні без заробітку.

Зайшли до квартири, роздяглися, помили руки, сіли пити чай. Володька поводився спокійно, тримав себе в руках, хоч це давалося йому нелегко. Доза була при ньому, але він прикладатися не поспішав. І Міла, і Володька відчували, що потрібна розмова, яка б хоч якось визначила їхні стосунки. Уже ж друга зустріч, причому, як і перша, випадкова, а вони навіть нічого одне про одного не знають.

— Володю, — першою почала дівчина, — тепер у мене є всі підстави сказати тобі спасибі.

— Та облиш, не варто, — знітився Володька, — я й сам не розумію, як це все вийшло. Взагалі-то я не конфліктний і намагаюся в такі ситуації не потрапляти. Але останнім часом у мене все полетіло шкереберть.

— Можливо, я не маю права запитувати, та й тобі, мабуть, незручно чи неприємно про це говорити, але ж…

— Як я став наркоманом? — Володька не розсердився, хоча це слово стосовно до себе промовив уперше. — Так склалося, що мить слабкості обернулася на суцільний кошмар. У кожного своя доля, як казав Тарас Григорович. Ти ж, мабуть, теж у дитинстві не мріяла стати… — він запнувся.

— Повією? — Міла якось штучно посміхнулася. — У мене своя драма, і в ній значно менше дійових осіб, ніж ти думаєш. Професія повії — особлива. Не всі ставляться до неї творчо й натхненно. Я після кожного клієнта по кілька годин сиджу у ванні. Але ж хіба можна від цього бруду відмитися?

— Ти знаєш, Міло, дивлюся на тебе — красива дівчина, молода, розумна, кмітлива. У цьому я встиг пересвідчитися — є в мене певний досвід. Невже не можна жити й працювати, як це роблять тисячі нормальних дівчат? Виникає сакраментальне, затягане й давнє як світ запитання…

— Як я дійшла до життя такого?

— Так. У мене якесь підспудне відчуття, що ти могла б уникнути такої… принизливої для жінки долі. Це ж не наркотики, яких здихатися неможливо.

— Чому неможливо? Є люди, які зіскакують з голки й починають життя, як то кажуть, по-новому.

— Пробував — не виходить. Ось я розмовляю з тобою, мені це приємно, але ж думаю я про цю заразу. Сиджу, на тебе дивлюся, а в голові шприц і вена.

— Володю, а якщо спробувати переконати себе психологічно, що не все ще втрачено, що може бути інше життя, без наркоти?

Що можуть бути якісь інші плани, цікаві, складні, яких треба досягати важкою працею, пересилюючи спротив не лише наркотичної залежності, а й інших життєвих негараздів?

— Ти кажеш так, наче сама в це віриш. А ще, наче тобі не все одно, що зі мною буде завтра. Ми сьогодні випадково зустрілися, можемо більше й не побачитися.

— Не знаю, як там буде далі, але поки що ми вже двічі випадково зустрілися. А можливо, й невипадково. Може, це якась потойбічна сила нам влаштовує зустрічі? — Міла засміялася.

— Я не дуже вірю в потойбічні сили. От у почуття — вірю, бо, сам не знаю чому, сиджу тут і мені приємно з тобою говорити. Я останнім часом уникаю спілкування з людьми. А ось розмовляю з тобою, і наче якось спокійніше на душі стає.

А мало би бути навпаки, — Володька пустив очима бісики. — Поруч така красуня, а я нюні розпустив, замість того щоб намагатися її звабити.

— Знаєш, я теж не щодня розмовляю щиро, — Міла не підтримала жарту. — Але, справді, з тобою якось не так, якось по-іншому. Хочеться забути, хто ти є насправді. Тобто — хто я є насправді. Ще більше чомусь хочеться, щоб і ти, Володю, хоч на певний час це забув.

Міла підвелася зі стільця, підійшла до Володьки так близько, що її груди майже торкнулися його обличчя. Він відчув її запах, якісь потужні флюїди огорнули його, змусили збудитися не лише почуття, а й тіло. Володька обняв талію дівчини й припав щокою до проміжку між грудьми, що вже часто здіймалися й опускалися, наче міхи у кузні. Міла взяла обома руками голову хлопця й ще сильніше притисла до грудей…

З

…Вони лежали мовчки довго, не наважуючись промовити хоч слово. Володька пестив волосся Міли. Очі її заплющені, вона трішки посопувала, а Володька дивився в стелю, ні про що не думаючи, відчуваючи лише томну в’ялість тіла, фізичну знемогу та психічний спокій. Відносний психічний спокій.

Давно він не відчував такої благодаті. Невже Бог змилувався над ним і послав йому цю дівчину, цю Марію Магдалину, що попри його відкриті рани змогла їх заговорити й загоїти? Хоч ненадовго, хоч на хвилину, хоч на мить.

Міла розплющила очі. їй здалося, вона спала цілу вічність, хоча розуміла, що задрімала на кілька хвилин.

— Володю, як мені добре! Я вже й не мріяла, що таке хоч коли-небудь трапиться зі мною. Який ти гарний! Я б оце так лежала, нікуди б не йшла, ні-ку-ди, — Міла погладила груди Володі, потім шию, пройшлася долонею по неголеній щоці. — Спасибі тобі за це щастя.

— Ти що, Міло, це я тобі вдячний, що не вигнала мене, як собаку, на вулицю. Я ж ущербний, зі мною нормальній людині спілкуватися не можна.

— А я, по-твоєму, нормальна? Забув, де мене знайшов сьогодні?

— А тобі обов’язково цим займатися? Невже немає іншої роботи?

— Ти вже про це запитував. Ну, й пам’ять у тебе, — Міла засміялася. — Так склалося життя. Колись і я жила в нормальній благополучній родині: мама, тато і я. Ми жили в достатку, у злагоді. Коли ж мені минуло чотирнадцять років, батько з невідомих мені причин нас покинув і кудись зник. Я кілька разів намагалася дізнатися, що трапилось і чому батько нас кинув, але мама уникала цих розмов. Після від’їзду батька життя наше змінилося. Мама влаштувалася на роботу санітаркою в лікарню, отримувала мізерну платню, ми бідували.

Я пішла в старші класи, страждала й від того, що мої подруги гарно вдягаються, красиві, мають успіх у хлопців. Я ж, хоч і не потвора, але пасла задніх. І в навчанні теж — учитися мені не хотілося, хоч і пам’ять маю непогану, і все швидко схоплюю.

Але був якийсь комплекс неповноцінності.

Потім я все-таки вступила до інституту, а там — ті самі проблеми, що й у школі. Щоправда, обідраною вже не ходила. З однією подругою в ресторан улаштувалися — вечорами мили посуд, прибирали. Трішки прибарахлилися. На мене почали задивлятися працівники ресторану, потім і відвідувачі. Пропонували переспати. Але я вже знала, що просто так не віддаватимуся. Тим більше, не траплявся мені такий тип, як оце ти, щоб серце забилося, щоб бажання аж в очах іскрилося.

— Угу, я вже й тип…

— Вибач, але я в хорошому розумінні. Це зі мною вперше, щоб отак — щиро і з любові.

— Що?

— Та то так, прохопилося. Як кажуть росіяни — опечатка.

— Ну, гаразд, наговорила ти тут сім мішків гречаної вовни, та й ті неповні. Дивися, а то я й повірю. Хоча, якщо чесно, то повірити хочеться.

Володька акуратно звільнив руку з-під голови Міли, підвівся й мовчки пішов до ванної. Міла залишилася лежати. їй так не хотілося, щоб цей хлопець ішов! Вона навіть на якийсь час забула, що виконує завдання — відповідно до домовленості з генералом.

За кілька хвилин Володька визирнув із ванної кімнати, почав одягатися. Руки його тремтіли, він ніяк не міг потрапити в штанину, довго застібав ґудзики. Нарешті сяк-так одягнувшись, повернувся до Міли, яка й далі ніжилася в ліжку.

— Міло, вибач, але мені треба терміново йти. Справи.

— Ага, справи. Давай, біжи, твої бариги вже чекають не дочекаються.

— Міло! — Володька почервонів. — Як ти не розумієш?!

— Та розумію, чого там. Яке я маю право тебе затримувати? Хто я тобі? Дівчина на певний час. Бувай.

4

До кімнати Володимира Дмитровича зайшла Лариса — дружина. Сіла навпроти чоловіка. Мовчали. Уже не один місяць розмова в подружжя єдина — як врятувати сина. Усе, що вони робили, не допомагало. Володька наче здурів: ні вмовляння, ні погрози, ні лікування на сина не впливали. Він ставав нахабнішим, агресивним, злим та некерованим. І тільки завдяки зв’язкам батька закінчив академію. Завдяки тим-таки зусиллям старшого Шершуна Володьку перевели в запас СБУ «в зв’язку з підірваним здоров’ям», і він тепер тинявся вулицями, притонами, спілкувався з баригами, шльондрами, дрібними шулерами та іншими покидьками.

Якось, прибираючи у квартирі, Лариса помітила, що з поличок у серванті зникли кришталеві вази, фруктовниця та інший цінний і красивий посуд. Питання, де те все поділося, не виникало. Тоді вона приховала це від чоловіка. Але коли з квартири зник телевізор, приховувати далі факти зникнення речей було неможливо.

Володька не ночував удома вже кілька днів. Де він вештався, у кого був, з ким — не знав навіть батько, хоча іноді деякі спроби дізнатися робив. Цього разу генералові з’ясовувати нічого не довелося. Володька з’явився сам, у доброму настрої, збуджений, намагався жартувати, щось розказував, розмахуючи руками, бігаючи кімнатами й щось наче шукаючи. Батько піймав його за руку, міцно стис і наказав:

— Сядь!

Дивно, але Володька послухався, сів у крісло. Лариса підвелася з дивана, стала у дверях.

— Сину, — твердо почав Шершун, — ти зараз в ейфорії, чи як там у вас називається — в кейфі. На це боляче дивитися, але говорити про якісь моральні аспекти твоєї поведінки ми зараз не будемо.

За кілька місяців ти перетворився з хорошого розумного хлопця, відданого й ніжного сина на чудовисько, монстра, негідника, злодія. І винен у цьому не ти. Винен у цьому всьому особисто я. На сто відсотків — я. Не тому, що ми з мамою приділяли мало уваги твоєму вихованню: ти ріс добрим слухняним хлопцем. А тому, що я генерал спецслужби, керівник підрозділу, що бореться з наркобізнесом, а ти мій син. Я тобі раніше цього не говорив, просто боявся. Боявся й собі в цьому зізнатися. Але тепер визнаю й зізнаюсь, хоч мені це боляче. Тебе на голку посадили мої вороги. Якби не я, до тебе цим покидькам не було б і діла. Але я наступив їм спочатку на хвоста, а зараз узяв за горло. Вони знають, що мене ні залякати, ні купити. І ось вони вдарили в найболючіше місце, загнали ножа у самісіньке моє серце. Вони посадили на голку тебе. Як це сталося, чому ти виявився неготовим і не послав їх відразу на три букви — не знаю. Мабуть, і тут я винен, що належно не підготував тебе до життя, в якому правлять підлість і злочинні гроші. Так, ти не був готовий, і тому твоєї вини в цьому немає.

Ми з мамою намагалися виправити становище, рятували тебе всілякими способами. Та ти ж знаєш, спочатку й сам допомагав нам, щиро бажаючи позбутися тієї напасті. Але наркоманія — це хвороба. Тяжка хвороба. Можливо, одна з найтяжчих у світі. У тебе, точніше у нас, є чи не найостанніший шанс. Я знайшов того, хто зможе тебе врятувати. Це і лікар, і філософ, і справжня людина в одній особі. Сильна людина. Вона (а це жінка) врятувала не одне життя. У тому числі позбавила залежності від наркотиків найстаршу дочку нашого Президента й ще з десяток дітей наших народних депутатів, міністрів, працівників президентської Адміністрації та деяких інших високих чиновників. І не лише їхніх дітей, а декого з них і самих.

Шершун зробив паузу. Мати й син мовчки чекали. Раптом тон і голос Шершуна змінилися. Він, той голос, наче здригнувся, обм’як, затремтів.

— Спробуймо, синочок? А?

Це «А?» прозвучало так, наче в ньому — остання надія, останній шанс, остання краплина батьківської сльози.

Пауза — і знову голос твердий і впевнений.

— І почнемо з того, що ти зараз поведеш нас туди, куди ти відніс телевізор. Ми його викупимо назад. Обіцяю, що скупнику нічого поганого не зроблю. Розумію, за кілька годин тобі знову буде погано. Через ті-таки кілька годин уже сьогодні увечері лікар буде у нас. Зізнаюся: вона говорила, що буде тим краще, чим гірший стан буде у тебе. Тобі буде дуже погано, але тільки сам собі ти можеш допомогти. І врятувати своє життя. І наші з мамою життя. Бо ти в нас єдиний. А без тебе — який сенс жити?

Лариси в дверях уже не було. Вона тихо ридала у ванній кімнаті. Володька мовчав. Розумом він реально сприйняти слова батька не міг — заважав наркотичний туман. Але щось у душі, ще живе, ще не атрофоване й не вбите зіллям, ворухнулося, прокидаючись і щось згадуючи — добре, тепле, дитяче, лагідне, мамине.

— Їдьмо, — тільки й сказав Володька.

5

Шершун з дружиною і сином проїхали на своїй машині від дому недалечко, буквально на сусідню вулицю.

— Ось тут треба зупинитися, — сказав Володька, не звертаючись ні до кого, наче боячись промовити слово «тато». — Я схожу дізнаюся, чи він удома.

— А зателефонувати не можна? — запитав генерал.

— Ні, він на незнайомі номери не відповідає. Та й мене він, я впевнений, ще, слава Богу, по голосу не згадає.

— Я піду з тобою, — Шершун рішуче відчинив дверцята старенької «Тойоти».

— Ні, не треба. Підемо вдвох — не відчинить дверей. Ти, батьку, мусиш мені повірити, — розуміючи сумніви старшого Шершуна, наполіг Володька.

— Гаразд, іди, — твердо промовив генерал. — Ми з мамою чекатимемо тебе тут, доки не прийдеш.

Володька з’явився хвилин за п’ятнадцять. Удвох з якимсь чоловіком років сорока він ніс телевізор. Його обличчям струменів піт. Видно було, як Володьці важко, як йому погано. Після того, як телевізор помістили в багажник, Шершун витяг тисячу гривень і віддав їх чоловікові. Той, не сказавши й слова, швидко пішов.

Мовчки доїхали додому, вивантажили, занесли телевізор до квартири, увімкнули.

— Тату, я зараз прийду, — Володька підійшов до вхідних дверей.

— Ні, сину, ні! — знову Шершун — твердо. — Доведеться потерпіти. За годину прийде лікар.

— Коли прийде лікар, я вже повернуся, — Володька взявся за ручку дверей.

— Я зачинив двері на ключ. Вихід один — через вікно. Надіюся, ти не забув, що мешкаємо ми на десятому поверсі й унизу асфальт, а не море й не річка. Та й з периною там тебе ніхто не чекає.

Володька шарпонув ручку дверей, ще й ще раз, підскочив до вікна, відчинив. Лариса рвонулася було до сина, але Шершун міцно схопив її за руку й посадив біля себе на диван.

— Тату, мені погано, — завив Володька.

— Знаю, але терпи, синку, терпи.

— Не можу, тату, не мо-о-о-жу! — несамовито заволав Володька. — Я стрибну у вікно! Я правда — стрибну!

— Вова! — це Лариса чоловікові.

— Не чіпай, нехай стрибає, раз такий слабак. Слабак! — крикнув Шершун. — Слабак!

Таким Володька ще не бачив свого батька. Ніколи. Чомусь саме зараз він уявив, як генерал ходить по вагонах метро й просить милостиню. Володька сам особисто не бачив, але йому розповідали. І Володька так чітко уявив ту картину… Його рідний батько, якого він любить понад усе на світі, генерал-лейтенант Служби безпеки України — канючить милостиню, як останній бомж, ні, гірше — як фальшивий інвалід, як аферистка, що просить на похорон рідної матері, яка ще жива й здорова.

Різкий дзвінок у двері — наче крижаною водою усіх. Лариса підбігла до дверей, відчинила. До кімнати зайшла Катерина Зрубова.

— Ну, що тут у вас? — спокійно спитала. — Театр одного актора чи масова сцена? Слава Богу, бачу, що я встигла на початок фінальної частини, хоча до самого фіналу ще не дійшло.

Підійшовши до Володьки, що стояв біля відчиненого вікна, тихо промовила:

— Володю, я вже тут. Зараз усе буде гаразд. Підійди до мене.

І Володька слухняно підійшов.

6

Шершун із дружиною сиділи мовчки на дивані вже години зо дві. Що там у сусідній кімнаті, де усамітнилися Катерина Зрубова і Володька, подружжя не знало. Крізь зачинені двері чулося наче якесь бурмотіння, але далі нічого не можна було розібрати. Неспокій і хвилювання, що охопили генерала й дружину в перші хвилини після того, як лікар повела Володьку до кабінету Шершуна, поступово відійшли. З’явилася якась надія чи навіть упевненість, що тепер усе буде гаразд, усе лихе мине. Не хотілося думати, що так уже було не раз, коли надія приходила, та після спроб і поразок відступала, ховалася й зовсім зникала.

Двері кабінету відчинилися раптово: лікар вийшла, сіла в крісло.

— Я провела перший сеанс лікування. Хай це дивно після того, що ви бачили і що кілька годин тому коїлося з вашим сином, але саме перший сеанс — найлегший. Спочатку я зробила ін’єкцію препарату, що заміняє наркотик, потім з Володею поговорила, зробила ще один укол, тепер уже снодійного. Зараз ваш син спить. Тепер слухайте уважно, що треба робити далі.

Уже завтра ви, пані Ларисо, приїдете до мене в Кіровоград. Разом із сином, звичайно. Жити будете в моєї подруги, а на сеанси лікування — прошу до мене додому. Решту я розповім потім.

— А якщо Володька не захоче завтра їхати? — спитала Лариса.

— Захоче. Він обіцяв. Недарма ж я спілкувалася з ним дві години. Лікування вже почалося, хоча я зрозуміла — воно почалося задовго до цього дня. Володька розказав мені багато. Згадав і ваше метро, пане генерале.

Почувши це, Лариса здивовано глянула на чоловіка.

— Боюся помилитися, — сказала Зрубова, — але одужання вашого сина почалося відтоді, коли Володя дізнався про ваше жебракування. У вас гарний син, шановні мої Шершуни. І в мене є надія. Хай вона не полишає в ці складні часи і вас…

7

Після поїздки до Кіровограда Лариса була небагатослівна. «Розмовляли й кололися. Тобто лікар колола якісь ліки», — так описала вона проведені там два тижні.

Володька майже весь час мовчав. Він змарнів, ще більше схуд, на запитання відповідав без роздратування, але коротко.

Нарешті, коли вдома були і батько, і мати, він, одягаючи куртку, якось сказав:

— Не думайте нічого поганого, але я хочу на певний час піти з дому.

— Що значить — піти з дому? — запитала мати.

— І що значить — на певний час? — це вже батько.

Володька вагався, а потім твердо відповів:

— Нічого поганого не думайте. У мене є дівчина. Вона гарна, незвичайна дівчина, і мені подобається. Її звати Міла. Вона знає, що я наркоман, — він зам’явся. — Що я був наркоманом. Але, мені здається, вона мене кохає. Можливо, я її теж. Не турбуйтеся, все буде гаразд. Я вам зателефоную.

Лариса хотіла щось було сказати, але генерал жестом показав — «мовчи».

Володька пішов. Лариса присіла на краєчок дивана й благально дивилася на чоловіка.

— Усе нормально, Ларисо, усе буде гаразд. Я знаю ту Мілу. Хороша дівчина. Хай.

— Як це — знаєш? Ти мені нічого не говорив!

— Якби я все тобі розповідав, був би вже без коханої дружини. Я ж тебе бережу. Ти ж у мене найкраща у світі.

Шершун підійшов до дружини, сів біля неї, обняв за плечі, притягнув до себе. Так вони сиділи довго-довго. Мати й батько, які рятували свого сина. І у яких надія на порятунок дедалі міцніла. Попри те, що гинула вона, та надія, вже не один раз.

8

Лариса Левківна Шершун ледве почула крізь завивання пилососа дзвінок мобільного. Точніше, не дзвінок, а мелодію Бетховена, яку в її телефон одразу після купівлі ввів чоловік. Лариса подивилася на незнайомий номер, що висвітився у віконечку мобільника, й натиснула на кнопку.

— Алло, Ларисо Левківно?! — у слухавці звучав стривожений голос Міли — дівчини їхнього сина.

— Так, Міло, — Лариса занепокоїлася. З дівчиною Володьки його батьки хоч іноді й спілкувалися, але здебільшого з власної ініціативи. Міла ж зателефонувала Ларисі Левківні вперше.

— Володі погано. Йому дуже погано. Я боюся. Здається, він помирає, — майже кричала вона.

— Що? Що сталося?

— Не знаю. Я зайшла у квартиру, а він качається на підлозі, кричить і корчиться від болю. Що робити? Я зараз викличу «швидку допомогу».

— Ні, не треба!

— Не треба? Ви мене не зрозуміли: Володя помирає!

— Я сказала — не треба, — наполегливо повторила Лариса Левківна. — Я зараз зателефоную батькові, й ми хвилин за двадцять будемо у вас.

— Так він же за цей час може померти!

— Не помре, — спокійно, як тільки могла, відповіла Лариса Левківна.

9

Коли генерал Шершун із дружиною зайшли до кімнати, Володька й далі качався на підлозі, тримаючись однією рукою за серце, другою за живіт. З рота, пінячись, витікала слина, якою вже замастив майже весь килим.

Володька вив, очі його закочувалися під лоба, обличчям пробігали страшні судоми.

— Чому, чому не можна викликати «швидку»? — Міла зверталася більше до Лариси Левківни, немов чекала саме від неї розуміння й співчуття.

— Бо лікарі тут не допоможуть, — замість дружини відповів генерал. — Те, що зараз робиться з Володькою, є наслідком його малодушності. Він не витримав і знову попробував наркотик. Його корчі — це і є наслідок збою в кодуванні. Якщо зараз його організм витримає, то житиме. До наступного разу. Точніше — до останнього разу. Бо двічі таке навантаження серце не витримає. Його серце. Я вже не кажу про наші.

Володька наче почув батькові слова. І не лише почув, а й зреагував на них. Він повернув голову туди, де стояв генерал, і їхні погляди зустрілися.

— Тату, це кінець?

— Не знаю, сину, — спокійно відповів Шершун. — Як Бог дасть.

— Здається, трішки попустило, — Володька лежав нерухомо, судоми потроху затихали, піна вже не текла. Він перевів погляд на Ларису Левківну.

— Мамо, і ти тут? — по щоках Володьки покотилися великі рідкі сльозини. І враз таке дитяче й майже нечутне: — Я більше не буду…

Міла кинулася до Володьки витирати обличчя рушником. Вона гладила його волосся й притискала голову до своїх грудей.

— Володечко, я так злякалася. Не роби так більше, не роби. А то я помру швидше, ніж ти, якщо ще побачу таке.

Мати й батько мовчали…

10

— Як Володя? — навіть не привітавшись, запитала Катерина Олексіївна Зрубова.

— Усе гаразд. Наче й не було тих кошмарних днів, того пекла. Згадую як щось таке, чого не було й не могло бути. Свідомість і пам’ять нагадують і стверджують — було. Дай Боже, щоб воно ніколи більше не повторювалося. — Шершун довго готувався до цієї зустрічі. І річ навіть не в тому, що він не уявляв, які слова потрібно дібрати, щоб подякувати цій жінці, цій чарівниці, яка лікує тіла й душі тих, які заблукали в кошмарному лабіринті сучасного життя. Щоб подякувати не тільки лікарю з великої літери, а й справжній людині.

Проблема ще й у тому, що за весь час лікування Володьки Катерина Зрубова не взяла з Шершуна жодної копійки. Навіть за проживання в Кіровограді Ніна Павлівна, подруга Катерини Олексіївни, відмовилася взяти гроші. Коли Шершун намагався заплатити за ліки, Зрубова відмахувалася й казала незмінне «потім».

Сьогодні генерал налаштований рішуче і сподівається, що знайде для лікаря потрібні слова і зможе щиро віддячити їй за допомогу.

— Володимире Дмитровичу, — мало не вперше Зрубова звернулася до генерала на ім’я та по батькові. — Ви всю ніч, а може, й не одну, не спали, думали, що сьогодні скажете мені, як будете дякувати, що пропонувати за таку неоціненну, як ви вважаєте, послугу. Пропонуватимете мені гроші. Чи не так?

Шершун зашарівся, як юнак на першому побачені. Отакої! Усі його переживання і плани — до дідька?

— Так-так, — не чекаючи відповіді, сказала Зрубова. — Прошу вас, не хвилюйтеся й не мудріть. Як я скажу, так і буде. А скажу я ось що.

За ліки — ін’єкції, пігулки, шприци та інші медичні препарати й системи — ви заплатите дві тисячі гривень. Заплатите, коли зможете. За лікування грошей не візьму. Але не тому, що вони мені не потрібні чи я якась ненормальна філантропка або альтруїстка. Ви просто зараз пообіцяєте вислухати мене. І слухатимете стільки, скільки я говоритиму.

Генерал здивовано підняв брови.

— Я готовий вас, Катерино Олексіївно, слухати хоч вічність, — спробував пожартувати Шершун-старший.

— Ось і добре, — наче не помітила іронії Зрубова.

Я вам казала, що ваш син — один із багатьох, кого мені вдалося витягти з наркотичної ями. Декого врятувати не вдалося й мені. На щастя, таких одиниці. Але як небагато можуть зробити оці руки порівняно з тим, скільки нещасних потребують справжньої допомоги! Кажу — справжньої. На жаль, мій метод ефективний доти, доки він не стане масовим. Щойно хтось, окрім мене, дізнається, як я це роблю, втратиться будь-який сенс лікування. Бо вся суть моєї методи — у психології очікування. Так зване кодування — це лише страх вжити наркотик, бо після того настає біль. Такий нестерпний біль, що перемагає в мозку хворого бажання кейфу. Тобто в наркомана, який ним стає на все життя, навіть коли вважається вилікуваним, весь час борються два начала: бажання кейфу, яке ніколи не зникне, ні-ко-ли, і страх відчути нелюдський, нестерпний біль, від якого можна вмерти. Я закладаю надовго перевагу думки про те, що (вибачте за тавтологію) болить болючіше, ніж «болить» бажання кейфу. І доки це відчуття страху перемагатиме — доти людина вважатиметься здоровою.

Є, звичайно, інші методики, які використовують за кордоном. Вони теж більш-менш ефективні, коли діють у комплексі медико-соціальних заходів. У нас вони не застосовуються. Можна кивати на те, що в нашої держави нема грошей на впровадження цих методик. Але я стверджую, що в Україні діють злочинні угруповання, до яких входять і керівники Міністерства охорони здоров’я, не зацікавлені в тому, щоб наші діти виліковувалися. їм вигідно, щоб хворих на наркоманію було багато. І що більше, то ліпше для них. Бо за цим стоять великі прибутки, шалені гроші. Чиновники і політики хапаються за голови лише тоді, коли в розставлені ними тенета потрапляють їхні ж діти. Тоді вони кричать «караул» і біжать до мене. У таких випадках я жорстока. Такою ви мене ще не знаєте. Я посилаю їх подалі, прирікаючи їхніх чад на повільну мученицьку смерть. Смерть від надлишку кейфу.

Зрубова замовкла. Ні пари з уст і Шершун. Нарешті Катерина Олексіївна промовила слово, яке в генерала саме й було вже на язиці.

— Страшно?

— Страшно, Катерино Олексіївно, страшно.

— А ті клініки, що начебто лікують наркоманів? Розвелося їх, як грязі. А яке з цього пуття? Батьки віддають останню копійку, а ті горе-лікарі просто замість одних наркотиків колють нещасним інші. Наркоманам майже той самий кейф, тільки тепер легально і за батьківські гроші. Не треба красти, брехати. У призначений час ідеш у пункт, тобі колють чи дають піґулку, наприклад, метадону — і ти вільний. А реклами!

«У центрі реабілітації вас зустрінуть кваліфіковані лікарі, які й покажуть, і врятують». Ага, багато врятували.

— То що ж робити? — запитав Шершун. — Який вихід?

— Для початку треба посадити всіх тих, які продають в аптеках і з-під поли наркоту. Це — крім справжньої боротьби з незаконним наркообігом. Міліція ж не лише імпотентна в цій боротьбі, а часто-густо ще й «кришує» розповсюджувачів зілля, і сама обертається на злочинців. Не виняток, що й ваші колеги потроху підробляють у такий спосіб.

…Вони говорили довго-довго. Генерал-лейтенант СБУ Володимир Дмитрович Шершун і лікар Катерина Олексіївна Зрубова. І те, про що Зрубова лише здогадується, Шершун знає напевне. Орган державної безпеки України став одним із ланцюжків у злочинних схемах наркоділків. Хто й коли розірве ці ланцюжки — не знає ні генерал Шершун, ні лікар Зрубова. Але в обох є надія. І вони не лише сподіваються. Вони щось роблять. Кожний на своєму місці.

Глава одинадцята

Кандидат

1

Навколо цієї людини Богдан Данилович ходив довго, вивчаючи найдрібніші нюанси й деталі біографії, починаючи з того, як прадід поселився на хуторі біля однієї з найкрасивіших річок України. Способів, методів і можливостей вивчення людини в органів держбезпеки безліч. їх достатньо, щоб просвітити життя цілої сім’ї у трьох-чотирьох поколіннях: хто був ким, що робив, що говорив, кого любив і кого ненавидів. Ось тільки зазирнути в душу людську ще жодному кадебістові не вдавалося.

Утім, Богдан Зорій людей знав добре. І не лише досвід — життєвий, професійний — слугував йому в тому, що він майже безпомилково, з першої зустрічі міг сказати про людину: лайно! Якщо то справді було так. Чи ж помилявся Зорій хоча б іноді? Так, помилявся. Але то були похибки не фатальні. Міг хтось із

нових людей, котрі набивалися в друзі до Богдана, попервах замилити йому очі — до першої ж перевірки на вошивість. А перевіряти Зорій любив. І вмів…

Богдан Данилович Зорій шукав людину. Не політика, не державного діяча, не розумного економіста, не успішного бізнесмена. Він прагнув знайти особистість, яка увібрала б у себе всі ці риси й водночас залишалася б людяною, доброю, щирою та чесною.

Зорій чудово усвідомлював утопізм своєї мети, але відчайдушно й наполегливо шукав. Кілька кандидатур, які спочатку було заявили про себе як люди слова і діла, не витримали випробувань, «попливли» після перших же пропозицій не найчистішого морального ґатунку.

Навіщо Богданові Зорію, полковнику Служби безпеки України, потрібна така людина? Щоб завербувати й поставити чергову галочку в річному плані придбання конфіденційних добровільних помічників? Яких раніше офіційно називали сексотами, тобто скорочено від слів «секретный сотрудник»?

Ні, Богданові Зорію людина потрібна для іншої мети. З нею, з цією людиною, полковник Богдан Зорій пов’язував зовсім не особисті й аж ніяк не службові плани…

Нарешті таку людину знайдено. Богдан ще її вивчає, але не на відстані, не спостерігаючи збоку, а в тісному контакті й на складних завданнях. Сама людина, яку Зорій втягнув у свої плани, ще не зовсім усвідомлює, що має з цього вийти. Але Богдан Данилович Зорій знає. Він став на дуже складну й відповідальну стезю. І вороття вже немає. Точку неповернення пройдено…

2

Як і коли кадебіст Зорій почав перетворюватися на дисидента, а за всіма мірками новітньої офіційної української політики — на державного зрадника? Звісно, це трапилося не вмить. Сумніви прокрадалися в душу поволі, тихцем. І полковник знав, коли це почалося. Але Богдан Зорій пам’ятав єдині слова, якими й керувався відтоді, як промовив їх офіційно і прилюдно. Це слова присяги на вірність українському народові, які він вимовив перед колегами у 1992 році.

Богдан Зорій твердо був певен: хоч би що він робив, він виконує клятву — берегти й боронити рідну країну, свою землю від будь-кого, хто на неї зазіхне. І полковник СБУ Зорій не ототожнював зі своєю Батьківщиною, зі своєю рідною країною оте страшне опіння, що вовтузиться й бурлить біля українських Скіпетра і Держави, а точніше — біля Булави. Цей символ влади нині в брудних, а можливо, у закривавлених руках. Тому те, що він задумав і що він робить, — свята справа. І Бог на його боці.

Так міркував Богдан, ці слова він промовляв у думках, як молитву, як заклинання. Промовляв завжди, щойно совість «державної людини», військового служаки починала підбиратися зі своїм моралізаторством до совісті українського патріота і сина землі української.

Богдан Зорій мав стільки негативної інформації про нинішню владу, що кидав совісті служаки в обличчя убивчі факти злочинної діяльності владної верхівки. І совість кадебіста затикалася, глохла, забивалася кудись у куток Богданового «я», боячись певний час навіть натякнути на службовий обов’язок, на офіцерську честь.

З

Апарат оперативного зв’язку в кабінеті Яруги не вгавав. Хтось уже з годину методично, за кожні дві-п’ять хвилин надзвонював, але Віктор не брав слухавки принципово. Немає його, не-ма-є! Роботи повно. Хоча писанину роботою назвати важко, але ж від неї нікуди не дітися. Оформити письмові агентурні повідомлення, розробити завдання агентам, що виїздять за кордон, або тим, хто працює за серйозними оперативними справами. Звіти, плани, аналітичні довідки, характеристики агентів, купа запитів з вивчення кандидатів на вербування, об’єктів оперативних і кримінальних справ. Писати, писати, усе писати…

Оперативний працівник удень бігає містом, а вночі пише. Якщо ночі не вистачає — пише вдень. Ось тоді його не чіпай.

Ітелефонувати йому марно.

Але хоч Яруга слухавки й не брав, працювати однаково вже не міг. Його тіпало від цих методичних дзвінків.

— Алло! — не витримав нарешті Яруга.

— Ви там на фронті всі, чи що? — голос полковника російської ФСБ Середи видавав його роздратованість. — Коли вже у вас там закінчаться революції?

— Здрастуйте, Теодоре Йосиповичу. А коли це «політичний сиск» не мав роботи? Навкруги вороги, шпигуни, терористи, диверсанти. А ви, товаришу полковнику, хочете запропонувати допомогу?

— Ти вгадав. Я зараз дещо скажу, а ти вже сам визначайся, чому вірити, а що я кажу так, для проформи.

— А просто саму правду сказати не можна?

— Та ні, треба ж виконувати вказівки начальства, так би мовити, зважати на інтереси своєї держави.

— Ну, гаразд, давайте. Тільки ж і я зважатиму на інтереси держави. Своєї.

— Мене посилають до вас, тобто в Україну, у відрядження. Так би мовити, надати допомогу в розшуку Пацька. А також вивчити обстановку на місці з метою вдосконалення взаємодії в роботі наших спецслужб. Засік?

— Авжеж, думаєте, як хохли, так уже обов’язково й тупі. Ох, вибачте, Теодоре Йосиповичу, забувся, що ви ж Середа, а не Среда.

— Гаразд, не треба так неприховано насміхатися над ветераном. Ти краще скажи (можеш навіть збрехати), що радий будеш мене бачити. Зустрінеш, пригрієш, нагодуєш. Можливо, і напоїш. Чи не так?

— Та де ж вас, переродків-перевертнів москальських подінеш? Кажіть, коли прибуваєте?

Зтакими, як Середа, добре. І просто. Будь-який жарт сприймається як жарт. Стара гвардія — не нинішні сосунки. Скільки серйозних, потрібних справ не склеїлося б, якби не давні зв’язки — приятельські, а то й дружні стосунки працівників колись єдиної спецслужби — КДБ! Звичайно, трапляються й гівнюки. Вони й тоді були. Гівнюк — він і в Африці гівнюк. Теодор Середа ніколи гівнюком не був. Цікаво, який він зараз? Чи вплинули на нього як на особистість обставини розпаду СРСР і створення незалежних держав? Наскільки велика (і, звичайно, брудна) політика

здатна зробити з доброго опера й доброї людини гівнюка і гнилушку?

Яруга розумів, що приїзд колеги з Росії — зайвий клопіт, але водночас — цікаво поспілкуватися з людиною, яка донедавна була «своя», а нині опинилася по той бік кордону. Стала чужою…

4

Яруга зайшов до Зорія доповісти про телефонну розмову із Середою. Богдан Данилович щось писав. Побачивши Яругу, здається, зрадів.

— Хух, добре, що зайшов. Хоч рука відпочине від цієї чортової писанини. І який дурень придумав кожний пчих оформляти довідками?!

— У нас навіть думки збігаються. Я щойно через те саме лаявся останніми поганими словами. Але, слава Богу, є вищі сили, які бачать наші муки і втручаються, не розжарюючи нас до білого жару. А прийшов до вас із приємною звісткою: до нас їде ревізор.

— І що ж тут приємного? Саме слово «ревізор» аж бринить негативом. Вслухайся — р-ре-ві-з-зо-р-р! Жах який.

— Середу пришлють нам на допомогу. Знайшли кого боятися — покидька придуркуватого, який ну ду-у-же страшний для безпеки Росії. Щось тут не те.

— Теодор — порядна людина. У розмові, бува, не натякнув, чому насправді приїжджає?

— Та щось схоже на натяк прозвучало. Мовляв, начальство посилає для вдосконалення взаємодії між дружніми спецслужбами, а перед цим зауважив, щоб я сам визначив, де він каже правду, а де — ні.

— А ти що про це все думаєш?

— Мені, Богдане Даниловичу, здається, що Середу присилають вивчити ситуацію на місці, знаючи про його особисті зв’язки в Україні та прихильне до нього ставлення. І у нас в СБУ, і взагалі в країні. Російські колеги добре знають, як липують їхні агенти, зокрема й ті, що працюють на ФСБ на території України. Наші ж політики, яким миліша Росія, часто «ліплять» те, що їм нині вигідно, і теж високою об’єктивністю не відзначаються.

Якщо це так, то нам треба підготуватися й надати Середі і к тну й об’єктивну інформацію про ситуацію в Україні. Ключовою фразою в його звіті начальству після відвідин Києва має стати таке: в Україні немає серйозних сил, які не на словах, а на ділі ладні поступитися незалежністю як платою за якісь примарні чи й справжні преференції або підтримку з боку Росії. Усе, що творять публічно наші політики — будь-яких поглядів і переконань — це лише їхня риторика перед виборами. Насправді ж наше суспільство монолітне й готове захищати свою незалежність.

— І, думаєте, в Росії цьому повірять? Вони що — дурні? Чи ж вони не бачать, який роздрай зараз у нашому політикумі й взагалі в суспільстві?

— Ось і треба, щоб про це сказав не якийсь їхній агент «Петько» з наших Печерських пагорбів, а досвідчений співробітник російської спецслужби.

— Так вони ж знають, що Середа — хохол, хоч і зросійщений. Невже йому повірять?

— Тоді навіщо вони його присилають?

— А чорт його зна… Гаразд, я зараз займуся підготовкою до приїзду Середи, а там видно буде. Ви краще скажіть, як справи з Ромниченко?

— Ти знаєш, уперта баба. Ще кілька разів приходила, вимагала справу діда, але мені вдалось-таки її умовити…

— Щось на неї не схоже…

— Довелося залучити всю свою чарівність, досвід спокусника. А я це, як тобі відомо, вмію.

Ха-ха-ха! Так цьому досвідчений Яруга й повірив! Але ж, раз Зорій чогось недоговорює, значить, так треба. Більше запитань Яруги на цю тему не буде.

— І ще одне, Богдане Даниловичу. Мало не забув. Здається, моя агентура взяла слід «Терориста». Пам’ятаєте агента «Осу», що брала участь у розробці американця, підозрюваного у причетності до спецслужб США?

— А, це та повія?

— Так, саме вона кілька днів попрацює на благо України. Безкоштовно.

— Гаразд, для досягнення мети на благо держави можна скористатися й послугами повії.

— Богдане Даниловичу, якось не дуже красиво прозвучало з ваших патріотичних вуст.

— Та йди ти к бісу!

— Єсть! Уже прямую у вказаному напрямку.

5

— Вікторе Романовичу, дозвольте? — в кабінет Клютова зайшов його охоронець і начальник служби безпеки Кувалдін. — Викликали?

— Заходь, Валентине, — Клютов мовчки показав на диван, що стояв навпроти величезного розкішного крісла, в якому втопав олігарх. — Віскарику потягнеш?

— На роботі не п’ю, Вікторе Романовичу. Ви ж знаєте. Це, мабуть, єдиний закон, якого я дотримуюся завжди. Щодо решти — бувають винятки.

— І що, не вип’єш, навіть якщо я накажу? — Клютов єхидно усміхнувся.

— Ні, Вікторе Романовичу, навіть якщо накажете. Не треба говорити на цю тему, ви ж це робите не вперше. Краще кажіть, чого викликали.

— Я краще знаю, що краще! — прикрикнув Клютов, а потім тихо-спокійно додав: — Не бзди. Ти краще скажи мені ось що. Я випадково дізнаюся про загибель двох наших людей, які збувають товар у молодіжних кафе. При цьому смерть настає одна за одною за незрозумілих обставин. Напився як чіп і гине той, хто взагалі не п’є спиртного, а другий, який ніколи не сідав за кермо, падає з мосту разом з автомобілем свого безпосереднього шефа, який і розподіляє товар між розповсюджувачами. І про це все я дізнаюся не від свого керівника безпеки, а від майже сторонніх людей. Що може пояснити мій відданий Джеймс Бонд? — Клютов потягнув зі склянки з товстелезного скла віскі.

— Я знаю про це, — спокійно відповів Кувалдін. — Вживаю заходів, щоб прояснити ситуацію. Не хотів турбувати через дрібниці. Щось з’ясую — доповім.

— Ти що, не розумієш — усе це не випадковість! Хтось полює на наших людей. Швидко все з’ясуй і зроби так, щоб цього ніколи не повторилося. А хто винний — зна

йди, — Клютов знову сьорбнув зі склянки. — І покарай. Зрозуміло?

Так точно, Вікторе Романовичу! — Кувалдін підвівся и дивана.

Іще одне. Прослідкуй за поведінкою Назарова. Він найближчим часом виходить із лікарні: начебто все страшне посаду. Але я не впевнений, чи все так гарно, як здається і як запевняє нас Микола Якович. Бо з однією з жертв нападу начебто все зрозуміло. У Бойченка, кажуть, дах поїхав. Щоб і з цим кадром, тобто Назаровим, не трапилася така сама історія. Крім того, організуй спостереження за Ромниченко. Щось останнім часом вона активізувалася в справах, які раніше її не цікавили. Щоб, бува, вона нам хатку не поламала. Таких людей треба тримати в полі зору.

— А що вас конкретно цікавить по Ромниченко?

— Усе: з ким спілкується поза роботою, як справи вдома, чи не стрибає в гречку…

— Ромниченко? В гречку? — перебив Клютова Кувалдін.

— А що ти думаєш? Усяке трапляється. Буває, що й п’яний співає.

6

Віктор Романович Клютов підійшов до ліжка, на якому напівсидів Назаров. Миколу Яковича попередили, що сьогодні його мав відвідати приятель і спільник у справах, які ці двоє впливових в Україні людей вирішували чи, точніше, робили разом. Назаров повільно, але впевнено одужував. Після замаху на його життя біля палати весь час чергувала охорона. Кілька його відданих людей не відходили від вікон лікарні ні вдень, ні вночі.

— Ну, привіт, — Клютов обережно потиснув руку Назарова. — Лікарі кажуть, ти молодець, хоча й попередили, щоб я тебе не вантажив справами. Я ж бачу, костоправи, як завжди, перестраховуються: виглядаєш ти чудово.

— Дякую, Вікторе Романовичу. Я й сам відчуваю, що, здається, видужую. Вважайте, мені пощастило.

— А є в тебе якісь думки щодо винуватця твоїх нещасть? Бо, як мені відомо, органи наші доблесні нічого конкретного ще не накопали.

— Та ні, щось там у них уже є на прикметі. Я ж, чесно кажу, навіть не уявляю, хто й за що мене так відгамселив. Мудаків, звичайно, на наш вік вистачить, є й ті, які заздрять нам, нашому успішному бізнесу, успіхам, так би мовити, на політичній ниві.

— Нічого, видужуй швидше, бо роботи — непочатий край. Та й пошукати цих, що посміли замахнутися на нас, треба як слід. Бо на хлопців з органів серйозно розраховувати нема чого. Ти ж знаєш — така сама халепа і в Юри Бойченка.

— Що? Мені про це нічого не відомо.

— Ми не хотіли тебе тривожити — тобі й так нелегко. Так ось, тепер уже можна тобі розповісти. Бойченка знайшли на подвір’ї його дачі. Побитий, ледве живий. І теж, як у випадку з тобою, ніхто нічого не бачив, ніхто нічого не чув. Зорро якийсь чи невловимий Ян… твою мать. У Феофанії зробили операцію — якесь німецьке світило прибуло вчасно. Теж тепер видужує. Але там, як мені повідомили, можуть бути проблеми з головою.

— Так-так, — Назаров закусив губу, — щось мені це не подобається. Треба серйозно цим зайнятися, бо… — він подивився на Клютова.

— Правильно мислиш — я наступний. Чи не так?

— Та не дай Бог, Вікторе Романовичу! Будьте обережні, бо нікому буде наші плани рухати. Що там робиться «на волі», хоч розкажіть.

— Наша людина йде наміченим маршрутом — на саму верхотуру. Щоправда, мені здається, починає вести свою гру. Увірував у свою виняткову історичну місію. Ну, то ми його підправимо. У пику з’їжджу — і все стане на своє місце. Але непокоять деякі незрозумілості. Набирає авторитету оця фінансистка — Ромниченко. Так буром пре, що аж цікаво, хто її підштовхує.

— Хіба ви не знаєте, що її й штовхати не треба. Вона ж підірвана. Розумна баба, але в неї геть відсутні владні амбіції, їй би тільки працювати й працювати.

— Ну, не скажи. Апетит приходить коли? Під час їжі. Є там у мене один чоловічок, недалечко крутиться. Так-от, він інформує про деякі дивні речі в поведінці Ромниченко. Наприклад, звернув увагу, що раніше ця дама ніколи не виявляла

інтересу до політичних баталій і розкладок, її цікавила, як ти кажеш, робота й тільки робота. А зараз вона проводить якісь зустрічі з відомими політиками, навіть одягатися стала по-іншому. Нещодавно чогось до Служби безпеки на Володимирську ходила.

А що, не можна через наших людей в СБУ дізнатися, що вона там робила?

— Та вже я працюю в цьому напрямку, але поки що результатів немає. Там же теж діловари сидять: бабки беруть, але щось путнє розкопати, так у них, бачте, чисті руки й гаряча совість, «понімаєтє лі».

— Гаряче серце…

— Біс із ними, з тими кадебістами. Не подобається мені Валентина. Щось на неї, справді, не схоже. Треба уважніше придивитися до неї. Не підсунула б вона нам якусь свиню.

— Бач, скільки проблем, а я тут розлігся. Вікторе Романовичу, ще трішки, і я буду в повній бойовій. Ось побачите. Тільки не ставте на мені хреста, дуже прошу.

— У якому розумінні? — Клютов суворо глянув на Назарова.

— У всіх розуміннях: і в прямому, і в переносному. Хрест — він і є хрест.

— Та що ти за дурниці городиш? Ми ще з тобою повоюємо. Тобто — не з тобою повоюємо, а з тобою проти когось повоюємо.

— Ото ж бо. Як слова не став, а виходить подвійний сенс. Знаю я нашу систему: поки крутишся й потрібний — з тобою й поводяться відповідно. Як тільки спіткнувся — суши весла. Або сухарі.

— Та бодай тобі пипоть на язик! Що ти мелеш? Мабуть, треба сказати коновалам, щоб тебе мерщій гнали звідси. А то ще щось надумаєш. Усе, видужуй швидше, а мені вже треба бігти. Наступного разу, гадаю, зустрінемося вже не тут.

Клютов потиснув руку Назарову й швидко вийшов. Микола Якович ще довго дивився на двері, за якими зник Клютов, і думки його були тривожні та недобрі. Тривожні тому, що він добре знав, як позбуваються людей, котрі стали непотрібними в силу втрати ними здатності «вирішувати питання». А недобрими, бо Микола Якович був не з тих, хто пасує перед

труднощами, і боротися за своє існування під сонцем він готовий усіма способами. Аж до фізичного знищення противника. Клютов поки що в одному таборі з Назаровим. Але якщо Микола Якович відчує небезпеку — бережися будь-хто. Навіть така потужна фігура, як ця людина, яка щойно зникла за дверима лікарняної палати.

7

З агентом «Атех» Богдан Данилович зустрівся за філармонією біля так званого пам’ятника возз’єднанню. Збудований у 1982 році, він мав символізувати єднання російського й українського народів. Але чомусь від самого відкриття величезної дуги, виготовленої з нержавіючої сталі у формі веселки, люди почали називати цей витвір ярмом. Можливо, ця назва виникла тому, що під аркою автори проекту вмістили скульптури Богдана Хмельницького і російського боярина-посла, які 1654 року підписали в Переяславі угоду між Україною і Росією, і яку більшість українських істориків нині визнає ганебною і кабальною.

Була тільки дев’ятнадцята година, але на вулиці вже смерклося, люди, що проходили біля пам’ятника, навіть не зупинялися, тому полковник мав усі підстави не боятися, що їх хтось підслухає чи й взагалі побачить.

— Я вас вітаю, — Зорій простягнув руку агентові. — Як справи?

— Доброго вечора, Богдане Даниловичу. Все, як і раніше: турботи на роботі, вдома, а іноді й між роботою та домом, — відчувалося, що агент поспішає, але показувати це не дуже хоче.

— Я вас постараюся довго не затримувати, — полковник узяв агента за лікоть, підвів до гранітного парапету, за яким починався крутий спуск до Дніпра і розгорталася чудова панорама лівобережної частини столиці.

— Та ні, я із задоволенням хоч трішки подихаю свіжим повітрям. Якщо в Києві після Чорнобильської аварії повітря взагалі можна вважати свіжим.

— Нам треба визначити основні віхи, на які будемо орієнтуватися, рухаючись у напрямку втілення нашої заповітної мрії. Деталі мене не цікавлять, бо, по-перше, я не зовсім професійно розуміюся на них, а по-друге — я цілком вам довіряю і впевнений, що краще, ніж ви, здійснити наші плани не і може ніхто.

Та так уже й ніхто! Є люди, які набагато краще за мене розбираються в тих чудернацьких хитросплетіннях економіки й політики, в яких заплутувалася Україна впродовж панування в ній олігархії й дикого капіталізму.

Так, десять років грабунку й вивезення капіталів за кордони дарма не минули. Розсьорбувати доведеться довгенько. Ллє я ще й ще раз хочу вас переконати, що окрім нас вивести цю нещасну країну з глибокої кризи нікому. На попередній, зустрічі ви остаточно погодилися з моїми аргументами, і я сподіваюся, що не передумаєте відіграти в планах спасіння країни основну роль.

— На переправі коней не міняють. Раз дане мною слово стає законом. Насамперед для мене. Тільки немає впевненості в тому, що обов’язково посада, яку мені треба буде обійняти, і повинна бути саме тією, яку ви, Богдане Даниловичу, мені визначили. Хіба не можна якось по-іншому?

— Ні, я не можу погодитися з вашими не те що аргументами, а навіть сумнівами. Не будемо повертатися до змісту наших перших розмов. Ви сказали мені «так», я поставив на вас. Інших, тобто запасних, планів не маю. Та й не буде в мене їх більше. У разі якщо ви відмовитеся від своєї історичної місії, я припиню будь-яку боротьбу. І не тому, що слабкий чи не маю з ким цього робити. Просто ми можемо вже не встигнути з кимось іншим здійснити те, що треба зробити й що ми запланували зробити з вами. До першини дійдуть інші й швидше, ніж ми.

— Гаразд, мені стало соромно, — щиро усміхнувся агент. — Я більше навіть розмови на цю тему не розпочинатиму.

— Дякую. А зараз обговорімо те, заради чого ми з вами й зустрілися. Та ще нам треба обумовити кілька варіантів екстрених зустрічей. Я вам розповім, як треба розуміти ті чи інші мої слова й призначу кілька місць, де ми зможемо з вами зустрітися на випадок непередбачуваних обставин.

Пізній, як для осені, вечір. Двоє людей стоять недалеко від пам’ятника, про щось розмовляють, споглядаючи над

звичайну красу Дніпра й освітлені мікрорайони на лівобережжі Славутича. І ніхто, жодна людина в світі не може навіть уявити, про що говорять полковник СБУ Зорій і його унікальний агент «Атех».

8

Літак із Москви приземлився в міжнародному аеропорту Бориспіль. Яруга відразу впізнав Середу. Полковник тримав невеличку валізу й озирався. Оскільки, як виявилося, у російського колеги інших речей не було, прикордонний контроль він пройшов швидко й без проблем.

— Змужнів, Вікторе, змужнів, — Середа міцно потиснув руку Ярузі. — Ти не проти, якщо ми кілька хвилин поблукаємо аеровокзалом? Останній раз був тут років з десять тому, якщо не більше. Бачу, ви теж прибарахлилися, почали непогано будувати.

— Та куди нам до вас! У Москві он, кажуть, творяться чудеса.

— То ж у Москві. В інших містах будівництво не таке активне. Уже не кажу про села. Там таке коїться, що жах. У центрі, біля Москви й області — ще сяк-так. А заїдь кудись у глибинку — сльози, та й годі. Ти ж розумієш, що я маю на увазі не лише будівництво. Ну, та в нас про це ще буде час поговорити. Гадаю, ми не будемо одне перед одним удавати целок і хвалити наших державних керманичів?

— А чому б і не похвалити, якщо є за що, — Яруга не спішив відкриватися перед гостем.

— А за що ж їх хвалити, що ваших, що наших? За те, що кругом бідність і руїна?

— Та яка ж руїна? Он у вас по телебаченню такі реляції, таких планів «громадье». Та й вашому братові живеться — гріх скаржитися. Не те що нам, сірим і убогим.

— Що правда — то правда, до нас ставлення керівництва держави стерпне. Розуміють, що без нас їм кранти. Як і раніше, все в Росії тримається на поліційних органах.

— А демократи? Де ж єльцинська гвардія?

— А де ваші «рухівці», де національна ідея, з якою ви носилися як з писаною торбою? — Середа знав, що казати.

Яруга відчув, що володіють колеги ситуацією в Україні, ох, як володіють. На ходу вести таку серйозну дискусію не було сенсу, тому Віктор спробував перевести все на жарт.

Нашу національну ідею розтягнули українці по всіх усюдах: по канадах, америках, австраліях, аргентинах, чималеньку частину експортували до Московії. Якась дещиця осіла в Челябінську.

Жарт не вдався. Середа натяк зрозумів по-своєму:

— Я України не зраджував, — мовив сердито, — це вона мене: (радила, коли спочатку мало не замордувала голодом моїх дідів, змусивши тікати світ за очі з рідної землі, а потім кинула напризволяще моїх батьків у чужому краї забувати свою мову, свою культуру, своє коріння. Тому не я винен, що в мене:і усього українського залишилося тільки прізвище.

— Теодоре Йосиповичу, прізвище — це не так уже й мало. Та ще таке яскраве. Середа — це середина. А бути посередині не зовсім уже й погано, хоча іноді й нелегко. Адже можна потрапити в ситуацію, коли саме середній і виявляється крайнім.

— Ну в тебе ж, Вікторе, й філософія! Ти мене ще довго водитимеш по аеропорту? Я ж із Челябінська вилетів ще добу тому.

— А, зрозуміло. У Москву заскакували по інструкції?

— Тьху на тебе! Немає прямого рейсу з Челябінська до Києва, ось що.

— І скажете, що не зустрічалися в Москві з колегами з Луб’янки?

— Звичайно, не зустрічався. Потрібний їм якийсь периферійний полковник, та ще й етнічний хохол! У них завдання — ого-го! — Середа хитро примружив очі. — Кажи краще, чим до Києва з Борисполя будемо добиратися, волами чи трійкою вороних?

— З нагоди прибуття такого високого гостя керівництво СБУ виділило цілу іномарку, — Яруга з гостем якраз підійшли до синього «Деу». — Збирають, правда, це чудо в Запоріжжі, але за всіма технологіями нині братньої Кореї.

— Ага, а то я не знаю. Колеса тільки прикручуєте, — Середа ледве вліз на переднє сидіння. — Не дуже люблю їздити спереду, але хочеться подивитись на дорогу, на узбіччя, в’їхати в столицю Київської Русі з лівого берега, полюбуватися кручами правого берега Дніпра. Ех, усе-таки від генів нікуди не втечеш. Ворушиться, зараза, щось у грудях. Чи то душа, чи серце.

— Мабуть, і те, і те, Теодоре Йосиповичу. Перевербую вас на патріотичній основі, будете знати.

— Та я вже майже готовий, — чомусь серйозно сказав полковник Федеральної служби Росії Середа.

9

— Теодоре Йосиповичу, у мене є пропозиція. — Віктор Яруга з гостем із Челябінська під’їжджав до відомчого готелю СБУ на вулиці Ірининській, поряд із центральним офісом спецслужби. — Зараз ви трішки відпочинете, вип’єте кави, підобідаєте канапками (у номері все є), а ввечері підемо в гарний ресторан — з українською кухнею та справжніми українськими дівчатами.

— У мене пропозиція дещо інша. Я зараз трішки приведу себе в порядок, а потім просто в номері ми з тобою обговоримо справу Пацька. Бо я ж приїхав лише на кілька днів.

— Гаразд, я схожу до себе, візьму деякі папери й за якусь годинку буду у вас.

Автомобіль уже паркувався у вузенькій вулиці біля високого будинку. Віктор провів гостя в номер, розказав-показав, де і що.

Рівно за дві години підполковник СБУ Яруга й полковник ФСБ Середа сиділи за журнальним столиком, пили каву й розмовляли.

— Ми тут у себе, Теодоре Йосиповичу, перед вашим приїздом намагалися проаналізувати, яка ж насправді мета вашого приїзду?

— І до чого ви доаналізувалися?

— Ми дійшли висновку, що причин вашого приїзду може бути принаймні дві. Перша: вас прислали, щоб ви на власні очі побачили, що у нас в Україні відбувається. Яка політична ситуація, які подальші перспективи у держави, як почуваються колеги, як їм працюється. Друга: у зв’язку із замахом на теракт у вас особисто з’явилася причина відвідати Україну, подивитися, як живуть ваші земляки, поспівчувати їхнім

проблемам або й порадіти зі здобутків. Можливо, що ці два варіанти разом послужили тому, що полковник Середа зараз сидить ось тут і п’є каву з людиною, яка його дуже поважає.

— Ну, ти й накрутив! А разом із тим — аж гордість розпирає за колегу: все максимально вгадано, тому навіть не опиратимуся. Але спочатку поговорімо про Пацька. З чого почнемо?

— Я вже запропонував вам піти сьогодні увечері до ресторації. Адже може так трапитися, що саме сьогодні й саме там нам удасться зустрітися з Пацьком.

— Як це? Ти його теж запросив на вечерю?

— Надійшла оперативна інформація, що Пацько, можливо, вже був кілька днів тому саме в цьому ресторані «Дельфін». Не виключено, що він там з’явиться ще. Може, навіть сьогодні. Якщо я не помиляюся й правильно зрозумів його психологію, то ми зможемо його там побачити, а якщо вдасться, то й затримати. Зараз я розповім вам, що вдалося додатково дізнатися про цього терориста. До речі, як, на вашу думку, ми назвали справу розшуку?

— Ну, зважаючи на безмежну фантазію нашу як справжніх оперів, звичайно ж, справі дали кликуху «Терорист».

— Теодоре Йосиповичу, могли б хоч для годиться вгадати не з першого разу. Невже і справді ми такі тупі?

— В усьому мають бути елементи творчості. Ми ж ідемо шляхом найменшого спротиву. Насправді чи щось важить для розшуку те, як названо справу? Чи повільніше ми розшукували б злочинця або підозрюваного, якби назвали його «Слюсарем»? Чи, може, «Йолопом»? Не знаю, можливо, й важить. То що там нового тобі вдалося дізнатися про «Терориста»?

— По-перше, виявилося, що Пацько був відомий нашим колегам з Вінницького управління КДБ давно. Його профілактували за антирадянщину, поставили на облік, а він нагло зник. Його довго шукали. Знайшли в Челябінську. Тоді ж, ви знаєте, було з цим суворо. Хоч би де перебував, хоч би де проживав — твоя слава йде слідом за тобою. Відіслали справу і копію матеріалів профілактики в Челябінськ.

Далі йде те, про що ви, товаришу полковнику, могли б нам розповісти раніше, щоб ми не робили зайвих рухів і не встановлювали те, що вам було вже відомо.

— Бувають, Вікторе, і в нас помилки й нестиковки, ти вже нас пробач.

— Та знаю я ваші нестиковки. Думаєте, нехай хохли покрутяться. Чи ж докопаються самі? А ми встановили, причому без вас, що Віталій у Челябінську підозрювався у вбивстві. Ви його посадили в тюрму, а потім дали змогу втекти з підсадною качкою. Пацько, вихваляючись, розповідає вашому агентові, що замочив в Україні двох ментів і одну виховательку дитсадка. Ви почали з’ясовувати через наших вінничан, чи були такі факти в Україні. Про виховательку нічого не знайшли — всі виявилися на місці, живі-здорові. А ось про двох ментів щось накопали.

З’ясувалося, що Віталій Пацько колись ловив рибу в якомусь рибгосподарстві. Приїхали на мотоциклі два міліціонери, сказали, щоб змотував вудки — тут ловити не можна. Пацько у властивій йому манері заявив, що не визнає жодних заборон і бачив їх у гробу в білих капцях. Міліціонери, звісно, шоковані таким нахабством, але все ж попередили, що поки вони прийдуть, щоб його й духу не було. Залишили мотоцикл і рушили далі берегом — подивитися, може, ще хтось ловить. Повертаються — Віталія немає, а в колясці лежить якась трубка, обклеєна кольоровими поштовими листівками. Один з міліціянтів узяв ту трубку, покрутив, і почув, що всередині щось клацнуло. Невідомо чому, але міліціонер миттю жбурнув її подалі. Вона впала в канаву і відразу ж вибухнула. Тоді встановили особу цього мужика, трішечки пошукали, але оскільки всі залишилися неушкодженими, кримінальної справи не порушували, аби не псувати статистику, і швидко про це забули.

Коли ви про це дізналися, Пацько вже знову сидів у вашому КПЗ, але причетність до вбивства ви не довели, і його випустили. А тут і випадок з мотузочкою підоспів. Усе правильно?

— Ай, молодця! Відчувається школа. Зараз молодняк так не може. Усе правильно. А тепер, Вікторе, скажи чесно, якщо піймаєте Пацька на території України, нам відправите як об’єкт, не вартий вашої уваги, чи повісите на нього кілька десятків «глухарів» і спробуєте запроторити на довгії літа у місця не дуже далекі?

— Правду кажучи, якби на Пацьку висіла підозра лише якогось там вошивого теракту з мотузочкою, то навряд чи ми гак активно його шукали б. У нас є підозра щодо можливої участі «Терориста» в більш серйозних злочинах. І пов’язано це не з якоюсь там суперечкою з колегою по слюсарному цеху і, як ви кажете, мотузочкою. Пацько підозрюється в замахах на життя відомих політиків, багатих і впливових в Україні людей.

— Знову лише замах. Виходить, Пацько всім лише обіцяє, погрожує, а довести до кінця не вистачає клепки?

— Та ні, цього разу Пацько (якщо те справді вчинив він) забив майже до смерті двох відомих людей. І всі ниточки тягнуться до «Терориста». Так що сьогодні ми з вами, товаришу полковнику, будемо не лише вечеряти, а й пильнувати.

10

Ресторан «Дельфін» із сучасним дорогим інтер’єром і не надто захмарними цінами в меню мав славу закладу, відвідати який могли дозволити собі люди середнього достатку. Не гребували й багатії. Тут вживу грала пристойна команда музикантів-професіоналів, а симпатична дівчина непогано співала. Також не під «фанеру», що в нинішній час — рідкість.

Яруга з Середою сіли до столика недалечко від музикантів. Для відпочинку це місце не надто зручне й затишне, але для спостереження — кращого не придумаєш. їхній столик наче заховався за чималенькою колонкою, з якої линула спокійна інструментальна мелодія. Музиканти тільки-но збиралися розпочати свою програму.

Яруга сидів упівоберта до зали одним боком, Середа також упівоберта — другим. Вони вже випили по стопочці горілочки й доїдали овочеві салати, коли до зали увійшли дві симпатичні молодички в дорогому модному вбранні. Надто яскравий макіяж на обличчях видавав їх як жриць кохання.

Віктор і Теодор Йосипович перезирнулися. Яруга на кілька секунд заплющив очі. Середа непомітно кивнув.

— Тепер ми уважно повинні стежити за тими дівчатами, — тихо промовив Яруга. — Якщо нам сьогодні пощастить, саме до них має підсісти Пацько.

«Оса» (а це була вона) і її подруга сіли за вільний столик у самісінькому кутку біля вікна. Лише одиниці з постійних відвідувачів знали, що з того боку зали вікна — бутафорні. Дизайнерське підсвічування ніш у стіні виконано настільки талановито і вдало, що, здавалося, сам вечір ось-ось проникне знадвору в приміщення ресторану.

Жінки щось замовили офіціантові, який, кивнувши, швидко відійшов до іншого столика. «Оса» вже побачила Яругу, вигляду не подала і взагалі поводилася професійно: і як агент, і як повія.

— Слухайте, Теодоре Йосиповичу, у мене зараз таке відчуття, що ми з вами з одного відділу однієї спецслужби. І що начебто й не було роз’єднання, і ми після операції розійдемося по домівках, а завтра раненько вже будемо знову на роботі. І, кажу вам, якось від цього відчуття аж потепліло на путні Голова й серце реагують на такі вибрики уяви позитивно. Вибачте, але з’явилися якісь призабуті імпульси ностальгії, що взагалі-то не зовсім властиво моєму єству.

— Горілочка, мій юний друже, класна штука. Вона не раз рятувала людство від депресії…

— …і білої гарячки, — дещо роздратовано випалив Віктор. Він не чекав такого реагування Середи на свої слова.

— Не сердься, Вікторе. Я так висловився, бо відчув те саме, про що сказав ти. І тут же злякався, що теж розчулюся. А уяви собі, прийшли на чекістську операцію дві биті голови, сидять, п’ють оковиту і пускають шмарклі. А що як у цей час треба буде діяти, а наші очі затуманені сльозами, руки від хвилювання трясуться, і замість адекватного реагування на підступні дії ворожого елемента ми чмокаємо одне одного в губи й клянемося в братській дружбі.

— Фу! Не думав, що таку блаженну мить так можна спаскудити, — Яруга рішуче прогнав романтичну мару. — А скажіть-но, Теодоре Йосиповичу, чесно: якби довелося воювати між собою?..

11

— Та ти що! — рішуче перебив Віктора полковник. — Бодай тобі пипоть на язик! Навіть не хочу про таке думати, не те що говорити.

— Ну, а все-таки: якщо наші нерозумні політики доведуть до цього, як бути? Чи ж наважаться наші одноплемінники, яких лише в тій самій Москві добряча половина, стріляти в своїх братів українців?

— Я ж сказав, не гони пургу. Я не хочу навіть говорити про це. Принаймні зараз. Давай ліпше вип’ємо. Горілка з перцем у вас, що не кажи, красота. У нас такої досі робити не навчилися.

— І не навчитеся. Бо ви звикли все на дурничку. Хіба не пам’ятаєте, як завжди було? Приїжджає група так званих кураторів чи перевіряльників із Москви в периферійний республіканський Комітет, ну, наприклад, до нас. Приїжджають не на один день і не на два. Бувало, що тижнями тут «перевіряють». А їх — нагодуй, напої, повози по екскурсіях, по ресторанах, по банях-саунах. І, думаєте, хоч раз вони запропонували за щось заплатити власними грошима? Ніколи. А як їдуть додому, обов’язково треба їх запакувати продуктами, горілкою, різними подарунками.

— Ну, це ж так заведено. Елементарні правила гостинності.

— Ким заведено? Ними ж і заведено. А правила… — Яруга заводився, — правила — це те, чого дотримуються всі. Колись і мені довелося побувати в Москві у відрядженні. Було це тоді, коли ми тільки-но стали незалежними. Мене тоді призначили начальником відділу, напрямок роботи якого був для мене новим. Начальство порадило поїхати у вашу столицю й подивитися, як ви працюєте на цій лінії роботи. Нікуди ж не дінешся, досвіду у вас побільше. Начальство між собою домовилося, я й поїхав. Прибув до Москви, зустрів мене колега, такого самого рівня за посадою, як і я. Показав, розказав. Одне слово, попрацювали ми добре. Наприкінці дня колега й каже: «А що ти, Вікторе, увечері робитимеш?» Відповідаю, що, мовляв, у готель «Пекін» вранці після поїзда тільки встиг речі закинути. Перевдягнуся й відпочину. «А як щодо того, — каже колега, — щоб трішки розслабитися в номері, випити по чарчині, погомоніти».

Немає питань, відповідаю. Домовилися, що я поїду раніше, а він годині о дев’ятнадцятій з’явиться.

Добрався я на метро до станції «Маяковська», в готелі швиденько помився, перевдягнувся, виклав на стіл те, що взяв із собою: ковбаска копчена, шинка українська, сало кількох сортів, горілочка з перцем, порізав українську паляницю. А тут і колега прибув. Випили, гарненько закусили. Хвалить усе гість, наминає за обидві щоки. А як повечеряли — потягнуло на душевні розмови. Краще б ми їх не починали…

— Я вже зрозумів: зачепили політику, — Середа усміхнувся. — У таких випадках треба притримуватися золотого правила: говорити або про жінок, або про риболовлю. Тоді більше шансів закінчити вечерю мирно.

— Отож. Колега візьми, та й наступи мені на мозоля. Він ніяк, бачте, не може зрозуміти, навіщо нам та незалежність? Жили ж, мовляв, дружно. Він, наприклад, їздив у гості до друзів що до Харкова, що до Курська — скрізь його добре приймали, пригощали. І тут горілка з перцем, звичайно ж, зробила своє діло. Я забув, де я і з ким розмовляю — як заєрепенюсь: от-от, кажу, цілком і повністю з тобою, мій дорогий колего, погоджуюся. Тобі однаково, де тебе приймають, а ось сьогодні я приїхав до тебе в гості. Я, українець, приїхав до тебе, росіянина, в гості. Як до колеги, як рівний до рівного. А ти прийшов у мій номер, тобто до мене додому, й не приніс навіть пляшки пива, хоча саме ти запропонував разом повечеряти. Ось тому, кажу вже розперезавшись, ми й відділилися від вас, щоб ви стали нормальними людьми й до нас ставилися, як до людей.

Ех, він як підскочить: та хіба ж у тому справа, кричить. Немає питань, я б міг точно так тебе пригостити. Я, мовляв, зовсім не про те. А я, кажу, про те. Усе починається з малого. Ви як вважали нас периферійним бидлом, так і досі ніяк не можете звикнути до того, що пора вже б і зрозуміти: ми такий самий народ, такі самі вільні люди, як і ви. Ми вас поважаємо, як братів, і ладні вам у всьому допомагати. Нам треба лишень одного — щоб ви теж ставилися до нас, як до своїх братів, а не молодших братів чи пасинків.

Середа поклав виделку, перестав жувати. Яруга теж застиг, чекаючи реакції офіцера ФСБ на свої «гостинні» слова.

Нарешті, після тривалої паузи, Віктор почув таке, чого аж ніяк не очікував почути від цього вже літнього полковника, зросійщеного українця, що давно вже порвав близькі зв’язки зі своєю прабатьківщиною.

12

— Найсумніше й найгіркіше з усього, що ти тут зопалу наговорив, є те, що… — Середа знову витримав паузу, — що твоя, Вікторе, правда. Хай би що там казали росіяни про своє бажання встановити рівноправні відносини між усіма колишніми республіками СРСР, намагання домінувати й бути рівнішими за інших у них випирає на кожному кроці. Мине ще не один десяток років, поки нарешті вивітриться на клітинному рівні генне бажання вважатися кращими, вищими, значущішими й розумнішими від інших народів. Але я вірю в те, що це прийде до росіян через власне розуміння й без великої колотнечі. На жаль, нині таких передумов у Росії я не спостерігаю.

— Вибачте, Теодоре Йосиповичу, це все клята горілка. Годі, більше не п’ю. Я не повинен був цього говорити. Особливо вам, людині, яка до цього всього має найменший стосунок. Ще раз вибачте.

— Що у тверезого на умі, те у п’яного на язиці. До чого тут горілка? Усе правильно. Налий ще трішечки — якось гірко на душі.

Хай ліпше буде гірко в роті. — Середа простягнув руку з порожньою чаркою. Віктор хлюпнув по трішки в обидві чарки. — Давай за дружбу двох слов’янських братніх народів — російського і українського

— Давайте, — Яруга підвівся, — українського і російського.

— Ну, ти ж і впертий хохол, — похитав головою Середа.

— Від такого чую, — відповів Яруга.

Вони подивилися одне одному в очі, цокнулися чарками і… щиро розсміялися.

13

У той час, коли співробітники двох братніх спецслужб доїдали смачний жульєн і запивали його горілочкою, до ресторану зайшов мужчина, що за всіма ознаками підпадав під образ «Терориста». Він швидко озирнув залу і, побачивши «Осу» та

її подругу, відразу ж попрямував до їхнього столика. Хода його впевнена, він не озирався і, здавалося, зовсім нікого й нічого не боявся та жодної несподіванки не чекав.

Віктор Яруга, помітивши очікуваного гостя першим, подав знак полковникові. Середа кивнув. Яруга намацав у внутрішній кишені піджака тумблер.

— Усім — увага, — неголосно й чітко промовив підполковник. — Приготуватися до затримання. Ще раз попереджаю: об’єкт сильний і небезпечний. Можливо, озброєний. Брати живим, але вирубати відразу.

Коли Пацько (а це був він) побачив, як до столика, за який він ледве встиг сісти, наближаються відразу чотири здоровенної статури офіціанти, він різко підвівся, перекинув стіл на тих, хто підходив, жбурнув стілець у вікно й хотів було сам туди плигнути. Але стілець, розбивши скло, відлетів, наче гумовий м’яч, назад, а за кілька секунд Пацько вже лежав на підлозі. До затриманого підійшов Петро Симко з кількома міліціонерами у формі й, махнувши перед носом Пацька посвідченням, голосно запитав:

— Громадянин Пацько?

Той мовчав, лише голосно сопів.

— Ви затримані у зв’язку з підозрою в замаху на життя двох громадян України.

— Що? — викрикнув Пацько. — Та пішов ти…

— Ну, це ти, голубчику, даремно. Зараз поїдемо в міліцію, а не на курорт. Там ти, братчику, нам про все й розкажеш. Ведіть його до машини.

Глава дванадцята

Тоді хто ж?

1

— Скажи правду, Вікторе, маленьку виставу сьогодні в ресторані розіграли спеціально для мене?

— Таке скажете! Як би нам удалося це зробити? Чи ви, Теодоре Йосиповичу, припускаєте, що ми Пацька раніше вже піймали, домовилися з ним, щоб він прийшов до ресторану в призначений час, і випустили?

— Ну, а що мені залишається думати? Я ж уже стріляний горобець, для мене такі збіги більше свідчать про їхню невипадковість.

— Так ми ж спеціально й пішли з вами саме до того ресторану, куди, можливо, й мав прийти Пацько. Варіантів же у нас було небагато. А так: ми з вами гарно посиділи, повечеряли й піймали терориста.

Полковник ФСБ Теодор Середа й підполковник СБУ Віктор Яруга сиділи в номері готелю на Ірининській і полірувалися шампанським. Після того як Пацька повезли в автозаку на Лук’янівку в СІЗО і Яруга отримав підтвердження, що затриманий уже потрапив під безпосередню опіку Петра Симка, Віктор вирішив, що на сьогодні досить. Те саме сказав йому телефоном і полковник Зорій, якому Яруга доповів про вдалу операцію.

— Колоти його треба було сьогодні, поки він не оговтався. Сам же кажеш, що вивчив його як слід. Не так просто буде це зробити — твердий горішок, — Середа із задоволенням відсьорбнув з бокала.

— То ви, Теодоре Йосиповичу, не знаєте нашого Симка. Він не таких розколював. У нього й мертвий заговорить.

— Що, лупцює?

— Та, Боже збав, ви що? Ніколи й нізащо!

Вони засміялися.

— Хороший вечір вийшов сьогодні, — Середа відкинувся на спинку стільця. — Наче приїхав додому до своїх батьків. Навіть розбите вікно й подряпані пики не змогли зіпсувати цих блаженних миттєвостей повернення на Батьківщину. Оце б ще сидів і сидів, розмовляв і розмовляв. Та всьому гарному є межа і строк. Завтра день, мабуть, буде менш приємним і більш тяжким. Схоже, не обійдеться без зустрічі з Пацьком. Хоч би як там ваш славетний міліцейський сищик старався, а зачищати доведеться нам із тобою.

— А мені чомусь здається, що завтра нам просто розкажуть про те, як усе відбувалося й чому наші олігархи стали на дорозі вашого терориста. — Яруга підвівся.

— А чому це «нашого» терориста? — Середа теж відірвався від стільця.

— Хіба я сказав «нашого»? Я, здається, чітко промовив слово «вашого», — Віктор знову засміявся. — Ви ж приїхали, щоб «знайти та знешкодити», чи не так? Ось і знайшли. А знешкоджувати будете вже у себе, в Росії.

— Та навіщо він нам там здався, у нас своїх покидьків вистачає, — Середа став серйозним. — Усе залежатиме від того, що завтра накопаємо. А сьогодні ми тут уже нічого не вирішимо. Хіба ще на коня доп’ємо шампусик. Будь здоров, Вікторе, — Середа перехилив бокал.

— До завтра, Теодоре Йосиповичу, — те саме зробив і Яруга.

Середа провів Яругу до ліфта, але натискати на кнопку виклику чомусь не спішив. Наче ще хотів сказати те, чого не договорив у номері. Віктор, помітивши таку непевність російського полковника, теж мовчки чекав. І тут Теодор Йосипович нарешті з видихом тихо промовив:

— Ти коли-небудь спостерігав за відомими в Росії людьми — вихідцями з України, як вони говорять про свою етнічну Батьківщину? Ти чув, як вони вимовляють: «я, між іншим — чистий (чиста) українець (українка)!»? Що у них в очах — ти бачив? Скільки там гордості. І скільки там смутку: мовчазного, глибокого-глибокого. У мене перед очима стоїть Галина Ненашева (пам’ятаєш: «А лес стоит загадочный»), яка в одному з інтерв’ю гордо заявила: «Я, між іншим, щира українка!» Що ж відбувається у душах людей, які народилися в Україні, або їхні батьки жили чи живуть в Україні, а потім виїхали в Росію, здебільшого в Москву. Що з ними самими відбувається, що відчувають

вони, коли після десятків років розлуки з рідним краєм знову ступають на землю батьків?

— Це ж так просто, Теодоре Йосиповичу, — Віктор Яруга поклав руку на плече колезі. — Один із них стоїть переді мною. І я бачу, що в його очах.

2

Навіть у своєму кабінеті Богдан Зорій не відчував певності й захищеності. Наче й реальної загрози ніякої не передбачав і навіть інтуїтивно не відчував, але щось гризло зсередини, не давало спокійно й виважено обдумати не лише стратегічні плани, а й, як писали по-канцелярськи в оперативних паперах, проаналізувати поточні проблеми та шляхи їх розв’язання.

Богдан добре усвідомлював, що фактично сам бореться, чи й навіть лише борсається. Сам, один. Постійне відчуття самотності, брак підтримки близьких людей, яких у нього дуже мало — ось про що нині, як і вчора, як і позавчора, думав полковник.

У цей день ранньої зими Богданові не сиділося за столом. Він підійшов до вікна й довго, роздумуючи, дивився надвір. Перед самим вікном Богданового кабінету з наїжаченими в різні боки чорними мокрими гілками сумував старезний каштан. Він давно вже стояв голий. Лише самотній листок, що якимось дивом утримався на кінчику гілки, тріпоче під шаленим вітром. Вітер закручує то з одного боку, то з другого, то шугне знизу, то шарпоне згори. А лист тримається, жодні вітри не в силі його зірвати. Богданові Даниловичу здається, що листок той самотній і нещасний. Як і він сам.

Легенький стукіт у двері відволік Зорія від невеселих роздумів. До кабінету зайшов підполковник Яруга.

— Дозвольте, Богдане Даниловичу, — бадьорий баритон колеги змусив Зорія остаточно повернутися в реальність.

— Та куди ж тебе діти, заходь, — полковник сів на своє місце, запропонував стілець Ярузі. — Що розкажеш приємного?

— Я вам телефоном учора коротко доповідав, що піймали Пацька. Зараз він у міліції. Працює з ним Симко. Поки що не знаю, як той поводиться і що вже стало відомо. Але,

думаю, от-от Петро Олександрович має вже хоч щось нам розповісти.

Наче підслухавши слова Яруги, зателефонував Симко.

— Богдане, привіт! У тебе не нарада? — голос міліціонера, як завжди, оптимістичний і впевнений.

— Привіт, Петре! Віктор у мене, Яруга. Якщо мова піде про Пацька й ти не проти, я увімкну гучний зв’язок.

— Вмикай, саме про цього ненормального я й хочу розповісти.

— Він уже й у тебе встиг щось накоїти? — Зорій натиснув клавішу на пульті, й із вмонтованого в ньому динаміка почувся голос Симка.

— Та ні, ще не встиг. Я б йому тут накоїв, хоч він і дебеленький. Просто вчора й сьогодні б’юсь як риба об лід — жодних результатів. Нічого, мовляв, не знаю, не робив, не бив, не чув, не був. Я його і так, і по-іншому — ні, і край. Та ще й поводиться грубо, нахабно. Якщо чесно, щось мені вже не дуже й віриться, що побиття олігархів — його робота.

— А ти чекав, що він від самого твого суворого вигляду заплаче й у всьому зізнається? Як учень молодших класів перед училкою, мовляв, вибачте, винен, більше не буду.

— Ну, ти, Богдане, й даєш! Та я вже запитував його по-всякому: і як улюблений викладач співів, і як суворий директор. Інтелігентно так, лагідно питаю, чи не ти, часом, до півсмерті прибив Миколу Яковича Назарова, а потім скалічив Юрія Володимировича Бойченка? А він як попре на мене матюки — скільки живу, таких не чув. Ну, я тоді, звичайно, трішки суворіше, мовляв, я тебе, сука, по-хорошому запитую, а ти тут, падло, згадуєш усіх моїх близьких родичів, та ще й не дуже чемно. А він підводиться з полу (ну, упав випадково) і знову як зарядить семиповерховими — жах. Одне слово — зовсім відсутнє виховання. Зараз його відвели в камеру, нехай полежить, подумає.

— Чому полежить? Петре, ти що, це ж терорист, а не кишеньковий злодій чи грабіжник! З ним треба по-іншому.

— Тоді забирайте його до себе, пригощайте кавою з цукерками й ведіть жалісливі теревені. Днів за три-чотири він уже зможе говорити.

— Зрозуміло, — Зорій нервувався. — Ми тут обговоримо ситуацію й скажемо, що робити далі. Поки що не чіпайте його.

Нехай собі трохи відпочине.

— Богдане, — промовив Петро Симко якимось зніченим голосом, — вибач, можливо, дійсно трішки переборщив. Ти навіть не уявляєш, як я ненавиджу всю цю шваль. Я б їх четвертував і колесував. Ти ж нечасто зустрічаєшся з цією мерзотою. Побачив би ти й послухав людей, що постраждали від грабіжників, насильників, шахраїв. А якщо вони ще й поводяться, як цей Пацько, тоді… А взагалі-то твоя правда: на пенсію мені пора. Годі, не можу більше.

— Припини, друже! — вже спокійно промовив Зорій. — Не треба так реагувати на тих покидьків. У нашому житті ще стільки місця для справжніх подвигів!..

— Ага, ще про піонерські гасла згадай: «Пионер — всем ребятам пример!»

— Гаразд, я ж сказав — припини. То поговоримо окремо. А зараз іди відпочинь. Певне, всю ніч того бідного Пацька дубасив?

— Та не чіпав я його. Справді. Так, трішки полякав. Але все ж таки я дещо узнав, — Симко зробив невеличку паузу, наче хотів набити ціну тому, що мав зараз повідомити. — Пацько каже, він прибув до Києва вже після того, як побили Миколу Яковича Назарова.

— Хай не бреше, — втрутився в розмову Яруга. — Пацько зник з Челябінська задовго до нападу на Назарова.

— А він і не заперечує, що в Україні вже давненько. Тільки наполягає на тому, що весь час перебував у Вінниці. Навіть назвав імена й адреси людей, у яких жив. Я вже надіслав письмові запити в обласне управління міліції, щоб знайшли декого й підтвердили алібі Пацька.

— Чому ж ти зразу про це не сказав? — запитав Зорій.

— Так ви ж напали на бідного мента, як на якогось рецидивіста чи вбивцю. А я ж усе, так би мовити, роблю для загальної справи.

— Гаразд, дякую тобі, Петре. У нас тут ще одна проблемка: маємо колегу з Росії, який прибув спеціально у справі Пацька. Що йому про це все розповідати? — сказав Зорій наче сам собі.

— Не переживайте, Богдане Даниловичу, — голосно промовив Віктор Яруга, щоб чув і Симко. — Полковник Середа — чудовий мужик і порядна людина. З ним можна відверто говорити — він не здасть. Це саме той випадок, коли краще з розумним втратити, ніж з дурнем знайти.

— Спасибі, Петре, за інформацію і розуміння. Чекаємо від тебе новин. А я іду доповідати начальству, як ми хоробро й героїчно розправляємося з терористами. До побачення, — Зорій натиснув на клавішу пульта і глянув на Яругу. — Щось не дуже у нас виходить. Чує моя душа, Пацько непричетний до нападів на олігархів. Насправді, мені на цих бандюків начхати, але ж дратимуть нас за них як Сидорових кіз.

— Я теж піду, спробую по своїх каналах перевірити алібі Пацька. Щоправда, для цього мені самому треба з ним поговорити. Зараз знову зв’яжуся з Симком і попрошу, щоб він ще трішки затримався на роботі.

Коли Яруга залишив кабінет, Зорій підвівся, повільно підійшов до вікна. Йому чомусь хотілося знову подивитися на той самотній листочок, що так уперто боровся із зимовим вітром. Але листка на дереві вже не було. Богдан Данилович припав до скла й поглянув униз, на землю, де на пожухлому газоні лежали сотні, тисячі листків. Чи пізнав він саме того, який щойно зірвався? Ні, листя лежало жовто-брудним килимом. Доля й перспектива якого відома й очевидна — до весни обернутися на звичайнісінький матеріал для гумусу. Хто згадає про мужнього непокірного листка?

Хто згадає про те, що полковник Зорій так наполегливо воює з тим злочинним негативом, що накопичився в його рідній країні? Чи не виявиться його боротьба боротьбою з «вітряками»? Кому це треба? Хто це оцінить?

З

Зорій не забув про завдання голови Служби Герасима Беруна щодо розробки заходів для підвищення іміджу СБУ. Думав він про це в короткі перерви між розслідуванням побиття депутатів, участю в операції зі знешкодження міжнародного наркосиндикату та розшуком терориста.

І не лише думав. Богдан Данилович дав завдання своєму недавно завербованому агенту з журналістської братії, щоб той підготував письмовий аналіз ситуації в тому середовищі й дав короткі характеристики деяким своїм колегам. Цим завданням Зорій убивав двох зайців: перевіряв ще раз аналітичні здібності агента, його оперативні можливості, а також визначався, з ким із журналістів можна далі працювати з метою можливого використання в заходах Служби безпеки.

Ще до того, як агент приніс Зорію письмове повідомлення з характеристиками колег, полковник зателефонував своєму давньому приятелю Олександрові Ліченку й домовився:і ним про зустріч. Тепер Богдан Данилович ще раз уважно перечитав написане агентом і дійшов висновку, що правильно прийняв рішення стосовно Ліченка. Ті журналісти, про яких ішлося в агентурному повідомленні, не годилися для виконання завдання голови СБУ.

…Окрім наданого аналізу обстановки в творчому середовищі, виконуючи завдання, джерело повідомляє, що з усієї журналістської тусовки, що нині на слуху й на виду в публіки, можна звернути увагу лише на кількох з тієї маси бездарностей, яких наштампував і далі штампує місцевий університет. Мова не про грамотність і талант, а взагалі про здатність хоч якось виділитися серед собі подібних.

При підготовці матеріалу зовсім не враховувалися як критерій оцінки визначення «добрий» — «поганий». Основна оціночна шкала — популярність, пізнаваність, відмінність. Можливо, певною мірою — неординарність. Отже:

Володимир Долгановський. Типовий журналіст-кілер, працює винятково на владу, яка за це справно й щедро йому платить. Конкуренцію в цьому йому може скласти хіба що В’ячеслав Пихович із телеканалу»1–1».

Олександр Єліцович. У журналістських колах поширювалися чутки, що Олександр був агентом у ментів, вони давали йому матеріали «ексклюзив», брав участь у провокаціях, в операціях справжніх, потім почав брати гроші у бандитів, спочатку трішки, потім заліз у борги, зрештою, кажуть, почав працювати на СБУ, а потім заплутався і створив на гроші бандюків свій інтернет-сайт, де розміщує замовні матеріали, чорний піар…

Людмила Коробкова. Чорнорота, але одна з небагатьох справді талановитих. Колись була принциповою, боролася, не боялась, потім її купили соціалісти, а потім ліберали… Попри заангажованість, Коробкова готує цікаві й оригінальні статті, які з задоволенням беруть редактори видань і читає публіка.

Валентина Кошникова. Красива, нахабна, розумна, сексапільна, для досягнення мети не гребує інтимом, спить тільки з потрібними людьми (з влади, бізнесу, політики, якщо треба — й з бандюками).

Віктор Портянников. Розумний, інтелектуал, хитрий, показує, що правдивий і прямий, хоча всі знають, що має задню думку. Має широкі зв’язки в політикумі (України і Росії), був головним редактором газети, не помирився з власником (хотів самочинно розпоряджатися грошима) та й політику редакторську хотів вести незалежну. А так не буває.

Семен Кичінін. Головний редактор однієї з найбільших в Україні бульварної газети. Весь час треться біля влади. Завдяки чорним піар-технологіям і зв’язкам з провідною бізнес-партією розвалив не одну конкуруючу газету, в зв’язку з чим має дуже сумнівну репутацію, хоча несе себе надто високо. Кичінін знає майже все, що про нього говорять інші журналісти, бо фактично на кожного, хто хоч раз із ним спілкувався, він веде досьє, засилає до недоброзичливців свою «агентуру», декого прослуховує, за окремими організовує спостереження. А про нього говорять, що він працює на російські спецслужби. Коли потрапив у опалу один із його найвпливовіших покровителів, Кичінін спробував здати з потрухами своїх недавніх союзників. Але це йому не вдається, і він тікає спочатку в Європу, а потім до Америки. Зараз він повернувся в Україну і намагається знову поновити свої позиції та вплив на медіапростір.

Саме на цих осіб джерело радить звернути увагу. Вся інша братія не варта уваги — дрібнота.

Клара

От усі вони так, ці журналісти. Кожний лише себе вважає талановитим, принциповим і безкомпромісним. Решта — продажні нездари і дрібнота. Навіть «Клара», яку він довго вивчав і яка, здається, створює враження порядної й більш-менш об’єктивної людини, не втрималася від безапеляційних характеристик, хоча Богдан Данилович може з нею й погодитися.

Він особисто знає людей, про яких повідомляє «Клара», і тут вона має рацію. Утім, з нею ще треба працювати й працювати.

Бо це удома можна собі дозволити вільні інтерпретації, а там, куди Зорій готує агента, такі вільності можуть погано закінчитися.

«Клару» Богдан Данилович запримітив, коли та ще навчалася і» університеті на факультеті журналістики. Будучи студенткою третього курсу, вона вже друкувалася в кількох столичних виданнях, активно брала участь у тусовках «гуманітарної» молоді, навіть виступала в ролі експерта на одному з політичних телевізійних ток-шоу. Таких талановитих і перспективних молодих людей Богдан Данилович брав на олівець, стежив за їхнім зростанням і повсякденною діяльністю.

Але не лише він помітив талановиту дівчину. Як стало відомо з надійних оперативних джерел, навколо журналістки почав крутитися кореспондент однієї західноєвропейської радіостанції Михайло Ціммерман, щодо якого були достовірні дані про його належність до іноземної спецслужби. Це означало, що рано чи пізно на здібну й активну журналістку вийдуть закордонні колеги Зорія і спробують її завербувати. Кращої ситуації для агентурної підстави годі й шукати. Тому Богдан Данилович активізував свої дії, після чого в картотеці агентури СБУ з’явився агент «Клара».

4

Із журналістом Олександром Ліченком — кореспондентом газети «Бульварні світлини», досвідченим журналюгою — Богдан Данилович зустрівся, як завжди, в кафе «Скляшка», що на розі вулиць Володимирської й Ірининської. Вони нерідко чаркували разом, іноді Зорій просив Олександра підготувати так звану «заказуху» або посприяти її опублікуванню. Богдан Данилович давав журналісту необхідні матеріали, деколи підготовлені в Службі безпеки власними спеціалістами й готові до публікації, а той тільки ставив під статтею своє прізвище.

Ліченко був нормальним мужиком, і лише реальна українська дійсність спаскудила його. Олександр почав брати

від усіх, не зважаючи на принципи, політичні уподобання, мораль. Тобто не гребував нічим. Його життєвим кредо став вислів відомого римського імператора Веспасіана «гроші не пахнуть».

Попри моральне «підгнивання», Ліченко ніколи не підводив і не здавав Богдана. Про їхні стосунки журналісти знали, як про «офіційні». Ліченко брав участь у прес-конференціях, що організовував спочатку Центр громадських зв’язків КДБ УРСР у 1991 році, тобто на світанку свого існування, а потім і прес-центр Служби безпеки вже незалежної України. Богдан Данилович іноді «зливав» Сашкові «таємну» інформацію або принаймні «ексклюзивну». Такою «дружбою» свого журналіста з одним із найавторитетніших керівних співробітників СБУ був задоволений головний редактор «Бульварних світлин», у якого Ліченко мав авторитет. Гонорари у Сашка були найвищі в редакції, що не раз ставало причиною заздрощів колег, які лабузнилися до Сашка, а позаочі перемивали йому кісточки. Ліченко це знав, але йому все було по цимбалах. Він з кожним роком гладшав, ставав дедалі більш респектабельним. У нього з’явилося пузце, взялися сріблом скроні. Ліченко уже побудував під Києвом великий будинок, ціна якого значно перевершувала його офіційний заробіток. Але в той час в Україні ніхто на це не звертав уваги, та не звертає й нині.

Саме із Сашком Ліченком Богдан Данилович вирішив обговорити питання, пов’язані з піаром, підвищенням рейтингу СБУ тощо. Зорій мав кілька цілей. Якщо акція вдасться, то імідж Служби дещо підвищиться. Якщо ні, то все можна списати на непорядність Сашка та його начебто недостатній професіоналізм. Можна було б залучити до акції тямущих журналістів із солідних аналітичних видань, таких, наприклад, як «Підсумки тижня», але там — специфічний народ, з яким не так просто знаходити спільну мову. Можна, звичайно, але морочитися треба довше. Кожен журналіст має свою ціну і точку продажності. Богданові займатися цими нюансами нині було ніколи. У нього є інші завдання.

— О, преса — джерело постійних наших прикростей! — замість вітання бадьоро випалив Зорій відомий вислів Джо Ле Карре.

Богдан Данилович і Ліченко обнялися. Хто й коли започаткував цей не дуже зрозумілий з погляду чоловічої етики звичай, Зорій не знав. Але іноді полковникові гидко було спостерігати, як солідні дядьки, зустрічаючись, не лише обіймаються, а й цілуються мало не взасос. Так робили не тільки друзі й приятелі Богдана, а й депутати у Верховній Раді та дрібніших радах, міністри, чиновники всіх рангів і мастей. Мавпувала й інша дрібнота. Коротше, вся чиновницька Україна обнімалася, цілувалася, слинилася.

— Де це ти пропадав? Мабуть, мандрував по всіх усюдах, занотовував незвичні епізоди з життя народів світу, щоб потім приголомшити нас, невиїзних, якоюсь дивиною?

— Навіщо мандрувати по світах? — Сашко Ліченко підхопив жартівливий тон свого старшого приятеля. — Ну, побачив, ну — приємно вражений на мить. Можливо, навіть не самим виглядом чогось чи краєвидом, а його історичністю. Але кому розкажеш? Кому покажеш, навіть коли зробиш знімки чи відеозапис?

Це раніше більшість людей за все своє життя за хвіртку свого двора жодного разу не виходила. Тоді можна було когось здивувати. А тепер усе по ящику показують. Кого здивуєш, що бачив єгипетські піраміди чи венеціанські канали? Та, Господи, хтось, може, для годиться скаже «Та-а-ак» або «Та ти шо!» чи «Ух ти!». Буза це все. Не варте того.

— Можливо, єгипетські піраміди вже нікого й не цікавлять.

Але ж люди скрізь різні. І звичаї в кожного народу свої. Тож є що розповідати тим журналістам, які мають можливість вискочити хоч ненадовго з нашого українського болота. По коньячку? — зненацька змінив тему Зорій.

— По краплі, — погодився Ліченко. — Так що трапилося у нашій таємній конторі, якщо вона згадала про старого вовка?

— Це хто тут старий? Що тоді мені казати? Я ж від тебе старший років на десять, — Богдан Данилович показав два пальці дівчині, що стояла за прилавком. Та з розумінням кивнула.

— Кажу вам, пане полковнику, вже хватка не та. Колись, ще років хоч би з чотири-шість тому, якби мені попалася інформація, яку мені сьогодні підкинули добрі люди, я б її розкрутив на повну котушку. А зараз думаю: чи варто зв’язуватися з вашим відомством? Воно хоч і не таке страшне, як було раніше, але смороду буде чималенько.

Зорій уже відчував, що за цим початком настануть пауза й очікування того, що полковник розпитуватиме, що до чого, і тут Сашко почне торгуватися, випитувати, уточняти, одне слово, виконуватиме свою звичну роботу. І Богданові Даниловичу в цьому разі потрібно триматися напоготові, бо незчуєшся, як завтра в газеті вже буде надруковано матеріал з його, Зорія, власними висловлюваннями. При цьому зазвичай не завжди точними. Але й Богдан Данилович любив пограти в ці ігри. Отож удав, що піймався на вудку журналіста.

— А що ще такого може трапитися в СБУ, про що не писала б журналістська братія?

— Та осоромилися ваші молоді бійці, так би мовити — майбутня ваша зміна. Воно-то нічого б дивного, якби таке трапилося зі звичайними хлопцями, наприклад, петеушниками чи навіть студентами Інституту культури. Усім відомо, що і там, і там рівень культури майже однаковий. Але щоб до такого дійшли майбутні контррозвідники чи інша «біла кістка» органів держбезпеки, це вже занадто! Мені доводилося писати раніше про розгул наркоманії в академії СБУ…

— Просто-таки «розгул»? — перебивши журналіста, іронічно промовив Богдан Данилович.

— Ну, гаразд, скажемо м’якше — про окремі випадки вживання наркотиків курсантами академії. Наскільки мені відомо, після моєї публікації керівництво Служби вжило відповідних заходів. Деякі начальники полетіли з посад, кількох курсантів тихцем звільнили. Я, до речі, чекав якихось неприємностей від вашої контори. Поки що Бог милував. Можливо, залишили на потім?

— Так що ж там в академії курйозного трапилося, про що навіть такий принциповий журналіст, як Сашко Ліченко, не наважується писати в своєму бульварному виданні?

— О, все-таки я вас, пане полковнику, вивів з рівноваги, якщо ви почали ображати найпопулярнішу в столиці газету.

— Та я й не збирався ображати. Не хочеш говорити — не говори. Завтра прочитаю. Ти ж не втримаєшся. Якщо подія справді того варта.

— А як би ви, Богдане Даниловичу, як заслужений полковник служби, який віддав служінню державі не один десяток І міми, зреагували, коли б дізналися, що ваші колеги — майбутні офіцери, роблять одне одному в туалеті гуртожитку мінет?

Зорій лише на кілька секунд застиг, дивлячись просто в очі журналісту, а потім спокійно, наче Ліченко щойно повідомив полковникові про те, що кава вже охолола, сказав:

А як мені реагувати? Яке суспільство — така й молодь.

І наші курсанти нічим не відрізняються від інших пацанів.

Ви думаєте? А мені завжди здавалося, що ваші, як ви висловилися, пацани повинні відрізнятися від інших. Завжди ж в органи добирали найкращих, найрозумніших, найбільш моральних, фізично бездоганних юнаків, а тепер і дівчат. Що трапилося? Де ж та чистота лав? Де ж поділися чисті руки, гарячі серця?

— Не ятри душу, Сашко. Нічого не скажеш — ти вибрав якраз вдало момент, щоб порушити тему моралі в органах. Мене зараз і так нудить від того, що коїться у нас, та й взагалі в державі.

Я саме на цю тему й хотів з тобою поговорити, спитати поради й попросити, можливо, допомоги. Щоправда, після того, що ти тут

розповів, я не знаю, як ти нам зможеш допомогти.

— Мабуть, ваше начальство знову хоче барвистою картиною затулити обшарпану штукатурку? — Ліченко сказав це серйозно й без будь-якої іронії.

— Сашко, ти, як завжди, проникливий і поблажливий. При цьому малювати картину тобі доведеться на громадських засадах.

— Авжеж, звикли все на халяву. Давайте, викладайте, що там можна нині використати як офігенний здобуток лицарів плаща й кинджала?

5

Вийшовши з кабінету Зорія, підполковник Яруга попрямував до відомчого готелю на Ірининській. Полковник Середа зустрів свого колегу не дуже привітно.

— Думав, що про мене вже забули. Поснідав у вашій їдальні на першому поверсі готелю, кави-чаю напився, новини рідною мовою надивився-наслухався — а ти все не

йдеш. Ну, розказуй, що там наш терорист? Розколовся чи треба нам підключатися?

— Теодоре Йосиповичу, мабуть, нам треба проїхатися в СІЗО. У нашого колеги Петра Симка розмова з Пацьком не клеїться. Я щойно від полковника Зорія, при мені Петро доповідав про результати допитів. Точніше — про їх відсутність. Не зізнається Пацько у скоєнні нападів на Назарова й Бойченка, і квит. Каже, що не був тоді взагалі в Києві. Зараз, поки ви зберетеся, я заскочу до себе, видам кілька телефонних дзвінків: у Вінницю, де, за словами Пацька, він перебував у той час, коли скоєно напади на олігархів, і попереджу Симка, що ми зараз приїдемо. Спускайтеся вниз і чекайте мене біля готелю — за хвилин десять-п’ятнадцять я під’їду.

За годину Яруга й Середа сиділи в кімнаті слідчого й чекали, коли приведуть підозрюваного Пацька. Але першим зайшов підполковник карного розшуку Петро Симко. Яруга познайомив міліціонера і гостя з Росії. Петро Олександрович коротко повторив те, що вже розповідав Богданові Зорію.

— Наволоч кінчена цей ваш Пацько, — Симко не приховував роздратування. — Я його і так, і так, а він ні в яку. Не думаю, що у вас щось вийде.

— А у нас буде зовсім інша розмова, — Середа не виявляв жодних ознак хвилювання, сидів спокійно й тарабанив тихенько пальцями по прикрученому до підлоги столу. — Це ви звідкись придумали, що Пацько причетний до побиття ваших, як ви називаєте, олігархів. Я ж мушу дізнатися, навіщо він підклав вибухівку в цеху і чи дійсно намагався підірвати нею своїх колег у слюсарні. Крім того, до нього є й інші запитання, на які він мусить дати відповідь. Якщо виявиться, що Пацько — звичайнісінький мстивий покидьок, то вважатиму, що я даремно потурбував вас, змусивши носитися зі мною як з писаною торбою. У вас тут, я бачу, своїх проблем хоч греблю гати.

У двері постукали. Два дужі сержанти завели до кімнати кремезного чоловіка, який накульгував. На його обличчі виднілося кілька незначних подряпин. Руки чоловік тримав поперед себе. Вони були в наручниках.

Пане підполковнику, затриманого Пацька на допит доставлено, — один із сержантів козирнув.

Зніміть наручники й можете йти.

— А може…

Не турбуйтеся, усе буде гаразд. А ви, громадянине Пацько, сідайте, — підкреслено офіційно сказав Симко.

Сержант зняв з чоловіка наручники, віддав їх Симку й разом із колегою вийшов.

Перед трьома досвідченими працівниками органів держбезпеки і внутрішніх справ сидів стокілограмовий мужик і з ненавистю на них зиркав. Вигляд у нього був такий, що, здавалося, він готовий перекусити навпіл кожного, хто зараз ризикне з ним заговорити. У погляді не було жодного страху чи намагання підлеститися. Оперативники також звернули увагу на пудові кулачища чоловіка.

Петро Симко, вважаючи, що вже начебто розповів колегам усе парте їхньої уваги, не поспішав починати розмову. Мовчав і Віктор Яруга, який теж наразі не знав, яке запитання поставити затриманому. Гість із Росії, здавалося, почувався найупевненіше, що й засвідчило його незвичне для цієї ситуації запитання.

— Громадянине Пацько, — заговорив російською мовою полковник Середа. — Якби я ненароком у трамваї наступив вам на ногу, ви б мене вбили чи лише покалічили?

— Я в трамваях не їжджу, — огризнувся Пацько.

— А якби я, не дай Боже, поклав око на молодицю, яка й вам подобається? — спокійно вів далі Середа.

— Якраз око й виявилося б твоїм останнім органом, який зафіксував би втрату решти, — Пацько зневажливо цвіркнув слиною межи зуби просто на підлогу.

Симко миттю зірвався зі стільця, але Яруга, передбачивши реакцію міліціонера, схопив його за руку.

— Петре, не гарячкуй, — Віктор майже силою всадив колегу назад на стілець. — Ти ж бачиш, це падло спеціально тебе провокує. Він відчув у полковникові людину, яка буде вести з ним інтелігентні розмови, і нічогісінько зараз не боїться.

— Ого, значить, статус мій порівняно з учорашнім мордобоєм на одну зірочку підвищився. Якщо помовчу ще кілька днів, то справа дійде й до генералів, — Пацько явно куражився. —

Тільки, запевняю вас, панове чи товариші, результат буде той самий. Тобто — ніякого. Для особливо тупих повторюю — нікого не бив, нікого не вбивав, до Києва приїхав лише кілька днів тому, весь час кантувався у Вінниці у своїх знайомих, яких я вже називав. Якщо ви намагаєтесь повісити на мене чужі гріхи, то нічого у вас не вийде. Я свої права знаю і на понт ви мене не візьмете. Годі, я замовк. А це значить, що більше від мене не почуєте ні слова. Амінь! — Пацько демонстративно відвернув голову вбік і втупив очі у верхній кут кімнати.

Яруга й Симко разом перевели погляди на Середу. І той зрозумів, що ці тямущі оперативники зараз не знають, що й робити, сподіваються на його, російського ефесбешника, досвід.

Теодор Йосипович повільно підвівся, підійшов до Пацька й, наблизивши своє обличчя впритул до обличчя затриманого, спокійно, неголосно, але твердо промовив:

— А ми тебе, суко, будемо судити не за якесь там побиття в Києві. Ми тебе згноїмо в тюрязі за спробу вбивства твоїх колег по слюсарному цеху в Челябінську. Доказів, що саме ти підклав пекельну машинку під верстак Машкова, більше ніж достатньо. І в Росії, де про тероризм знають не з чуток і ставляться до цієї проблеми серйозніше, ніж деінде, на поблажливість суддів можеш не розраховувати. І це тобі, паскудо, кажу я — полковник Федеральної служби безпеки Росії Теодор Середа. Посвідчення показати?

Куди подівся гонор, куди зник апломб людини, яка кілька хвилин тому являла собою верх нахабства, задерикуватості й упевненості в безкарності? Пацько, наче посунувся по спинці стільця, зменшився в розмірі й обвис, наче м’ятий піджак на вішалці.

До кімнати зайшов конвойний міліціонер і щось прошепотів на вухо Симкові.

— Я зараз, — сказав Симко й швидко вийшов.

Середа, як і раніше, стояв біля Пацька, всім виглядом показуючи, що розмову ще не закінчено. Водночас досвідчений оперативник знав: у жодному разі не можна перегинати палку. Треба завжди відчувати ту золоту середину, коли краще зупинитися й не намагатися дотиснути підозрюваного чи звинувачуваного. Але тут раптом сталося те, чого не очікували ні полковник ФСБ, ні підполковник СБУ.

6

Клютов вийшов із палати-люкс, у якій лікувався Назаров, і в супроводі двох охоронців попрямував до ліфта, біля якого під час перебування олігарха в палаті теж чатували дужі хлопці з його служби безпеки. Коли викликали ліфт і його двері відчинилися, Клютов зайшов у кабіну разом з одним охоронцем, інші три кинулися до східців, щоб опинитися на першому поверсі раніше за

шефа. Палата Назарова на третьому поверсі, тому зробити це було неважко. Але коли охоронці, захекавшись, підбігли до дверей ліфта на першому поверсі, в усій лікарні на мить згасло світло. Коли ж лампи денного світла, вмикаючись, заблимали, виявилося, що ліфт не працює. Не було характерного шуму, кнопки виклику кабіни не світилися.

— Колю, ти — тут, Єгор — на другий, я — на третій, — кинув Сергій, один з охоронців, і обидва зникли за дверима, що вели на східці.

Єгор за кілька секунд опинився на другому поверсі. Дверцята ліфта були напіввідчинені. З кабінки виглядала прищемлена дверцятами нога. Єгор підскочив ближче: на підлозі нерухомо лежав охоронець Сьома. Віктор Романович Клютов щез.

— Колю, Сергію, миттю на другий — шеф зник. Пильнуй! — Єгор кинув трубку рації в кишеню піджака й вихопив з-під руки «Макаров», зняв запобіжник.

За кілька секунд усі троє охоронців уже стояли біля кабіни ліфта на другому поверсі. Єгор силою розсунув дверцята, зайшов до кабіни й, нахилившись над Семеном, спробував намацати на його шиї пульс.

— Живий, — констатував Єгор. Він перевернув тіло навзнак: крові й інших слідів боротьби ні на підлозі, ні на тілі не було. — Мабуть, оглушили. Але з ним розберемося пізніше. Нападники десь тут, недалеко. Спуститися ліфтом вони не могли, східцями теж, бо ми ж ними піднімалися. Значить, або ці суки піднялися нагору, або причаїлися на цьому ж поверсі. Ану, швидко розбіглися коридором. Перевіримо всі кімнати. Бути уважними. Раз хтось вирубив Сьому, а це не так-то й просто, видно, хлопці серйозні. Уперед! — швидко проторохтів Єгор і першим кинувся в коридор.

Людей у коридорі не було. Один з охоронців різко відчиняв по черзі всі двері, заскакував усередину кімнат, двоє з пістолетами напоготові чатували на вході. У деяких кімнатах зчинявся ґвалт, деякі були порожні. Охоронці за кілька хвилин перевірили майже всі приміщення. Лише в одній кімнаті двері були замкнені.

Єгор подивився на здоровезного Миколу й мовчки показав на зачинені двері. Той відступив на кілька кроків і з силою вдарив у них усією масою тіла. Двері зіскочили з петель, і охоронець полетів разом із ними всередину кімнати. Далі все сталося миттєво. А саме — що і як відбулося — пізніше не зміг до пуття пояснити ніхто. З-за шафи з медикаментами вистрибнув високий чоловік, голову якого закривала чорна шапочка з великими прорізами для очей. Він різко хитнувся вправо тієї миті, коли Єгор вистрелив, потім вліво, коли вистрелив Сергій. Блискавичним ударом ноги влучивши в груди першому і зацідивши рукою в ніс другому, чоловік вискочив у коридор. Коли підвівся з підлоги Микола, отямилися Єгор та Сергій і всі кинулися з кімнати, в коридорі вже нікого не було. Лише на підлозі біля східців, що вели до виходу, виднілися кілька невеличких крапель свіжої крові.

Охоронці повернулися до кімнати, що зяяла вибитими дверима, і лише тепер побачили, що за шафою, з-за якої кілька хвилин тому вискочив нападник, нерухомо лежав їхній патрон — Віктор Романович Клютов.

7

Полковник ФСБ Теодор Середа тільки-но хотів відкрити рота, щоб продовжити «профілактичний натиск», як враз його перебив Пацько. Голосом, який можна упевнено назвати овечим беканням, цей нахаба й грубіян тихо-тихо, наче благаючи про пощаду, промовив:

— Товаришу полковнику, не треба в Росію. Я ж звідти втік, щоб повернутися на Батьківщину, в рідну Україну. Там мені погано. Я все розповім, як було насправді, у всьому зізнаюся. Тільки залишіть мене тут. І в тому, що я підклав вибухівку тому чортовому Машкову, винен більше він, а не я. Він мене

ображав, називав хохлом, знущався, перекручуючи на свій лад українські слова, які іноді проскакували в мене. А я ж не і гоп) тіста, що можу терпіти. Характер у мене такий: тільки що ні1 по-моєму — відразу б’ю в пику. А тут бачу, що я там сам один, а їх багато, то я й вирішив помститися. Я убивати нікого не хотів — так, полякати. Ту машинку, що підклав, я і робив таку, що більше шуму, ніж руйнування чи жертв.

Іїй ж спеціалісти, можете це все перевірити.

Усе, що зараз сказав, напишеш, — тим самим «профілактичним» тоном мовив Середа, якого, здавалося, зміст слів зовсім не пройняв.

Напишу, все напишу, товаришу полковнику, — зрадів

Пацько.

Тільки-но Середа відступив крок від допитуваного, щоб дістати з папки чисті аркуші паперу, як до кімнати зайшов Петро Симко. Вигляд він мав дещо розгублений. Сів на стілець і пильно подивився в очі Пацьку.

Ану, голубчику, розкажи нам ще раз, де й що ти робив після того, як перетнув український кордон?

Але вислухати Пацька присутнім не вдалося. Задзвонив мобільний Яруги. Віктор натиснув на кнопку й мовчки кілька хвилин слухав. Сказавши «Так!» і вимкнувши телефон, Яруга підвівся і, ні до кого не звертаючись, промовив:

— Годі, допит закінчено. їдьмо звідси. Усе стало зрозуміло. Точніше, навпаки — ні хріна тепер не зрозуміло.

8

У машині певний час їхали мовчки. Середа і Симко чекали, коли Яруга сам щось розкаже. Нарешті той почав:

— Телефонував Богдан Данилович. Буквально півгодини тому побито найбагатшу людину України, хазяїна Донбасу (та й не тільки) Віктора Клютова. Напад скоєно серед білого дня в Жовтневій лікарні, коли він провідував Миколу Назарова. Нападника не затримали, хоча, здається, охороні вдалося його поранити. За попередніми даними, Клютову дісталося не так сильно, як його корешам Назарову й Бойченку. Схоже, нападник не встиг по-справжньому

відтягнутися через оперативне втручання охорони. Хоча що то в них за охорона, яка не може убезпечити своїх хазяїнів?

— А може, відповідь треба шукати не в тім? Можливо, то нападник на голову вищий від охорони? — сказав полковник Середа.

— Мабуть, так воно і є, — вставив Петро Симко. — Інакше й бути не може. А який характер ушкоджень Клютова?

— Богдан Данилович подробиць і сам не знає. Йому тільки-но повідомили з чергової частини. А там подію поки що лише зафіксували. Це вже нам знову доведеться долучатися до розслідування. А тут єдина й остання ниточка сьогодні обірвалася, — Яруга повернувся до Симка. — Мабуть, не дуже помилюся, коли спробую припустити: ти, друже Петре, отримав інформацію з Вінниці, яка підтвердила алібі Пацька. Чи не так?

— Так, так! — нервово відповів міліціонер. — Усе, про що, як здавалося, ліпив Пацько, підтвердилося на сто відсотків.

— Тоді виходить, що доведеться вам, Теодоре Йосиповичу, забирати «терориста» до себе в Челябінськ і там уже займатися його вихованням.

— Та нахер він нам там потрібен?! — Середа не приховував роздратування. — Будемо зараз іще сперечатися через якогось дурня. Робіть із ним, що хочете. Я завтра вилітаю додому.

— Знову ж через Москву, Теодоре Йосиповичу? — уїдливо сказав Яруга й підморгнув Симкові.

— Ну, що ти за людина, га? — Середа це сказав уже без злості, розуміючи, що цим хлопцям зараз не позаздриш. — Я ж говорив: немає прямого рейсу з Києва до Челябінська. Не-ма-є!

9

Незвично було це відчувати, але полковник Зорій чомусь боявся заходити до кабінету генерала Шершуна. Навіть те, що Володимир Дмитрович викликав до себе Богдана Даниловича не самого, не заспокоювало полковника, хоча при Ярузі генерал не міг поводитися інакше, ніж як прямий начальник. Але Зорій пам’ятав останню зустріч із Шершуном, під час якої приятелі тільки обмінялися двома-трьома і нішами. Так Богдан Данилович досі нічого путнього й не придумав, щоб пояснити поведінку генерала.

Тож коли Зорій, зайшовши з Яругою до кабінету Шершуна, побачив усміхнене, навіть радісне обличчя генерала, у нього відлягло від серця. Можливо, тоді Зорію здалося, що

Шершун був чимось дуже заклопотаний?

Проходьте, сідайте, — генерал простягнув руку спочатку Зорію, потім Ярузі. — А оскільки часу на балачки нема, пропоную вам, Богдане Даниловичу, коротко доповісти про хід розслідування замахів на олігархів. Якщо не помиляюся, їх у нас уже аж три. Чи поки ви йшли до мене, можливо, ще хтось постраждав? — Шершун промовив це не надто суворо, що свідчило про його добрий настрій.

Мушу щиро зізнатися, Володимире Дмитровичу, справи зовсім кепські. До останнього моменту ми мали надію, що тримаємо зловмисника за барки. Я доповідав, що ми затримали підозрюваного в замахах на двох відомих вам осіб, але зараз цілком упевнено можна констатувати: Пацько жодного стосунку до побиття Назарова й Бойченка не має. Це підтверджується, по-перше, залізним алібі, а по-друге, тим, що саме під час допиту в СІЗО Пацька скоєно замах на Клютова, чого, звичайно ж, ніяк не міг зробити затриманий. На сьогодні, товаришу генерале, жодних зачіпок чи версій немає. Мушу визнати, що від самого початку Яруга висловлював сумніви в тому, що в Пацька з тими особами могли бути якісь спільні справи: надто різні у них вагові категорії. Єдине, що спадає зараз на думку, — Зорій на мить замислився, — саме зараз, здається, я починаю дещо розуміти.

— І що ж ти придумав, дивлячись на суворого начальника? — спокійно промовив Шершун, намагаючись підтримати полковника й боячись, щоб те «дещо» з голови Зорія враз не зникло.

— Характер і почерк дій нападника дає підстави припустити, що маємо справу з високопрофесійним бійцем, і, мабуть, не помилюся, — з нашим колегою. Жоден із бандюків чи самодіяльних кілерів так професійно й безкарно діяти не може.

— Думку зрозумів, — Шершун повернувся до Яруги. — Вікторе, бери своїх хлопців і пошерстіть усіх, хто звільнився з наших спецпідрозділів у найближчі три роки. Охопіть і «Альфу», й охорону Президента. Думаю, не треба вас учити, за якими критеріями шукати. Благополучних і «щасливих» відсіюйте безжально. Зверніть увагу на тих, хто перейшов у бізнес або працює в охоронних структурах. Це забере багато часу, але Богдан Данилович має рацію: треба шукати професіонала.

Генерал ще хотів щось сказати, але задзвонив телефон. Зорій і Яруга підвелися. Шершун, жестом наказавши сидіти, узяв трубку.

— Слухаю, Герасиме Васильовичу. Так. Іду, — генерал поклав слухавку. — Голова викликає. І, здається, не для подяки. Зараз і я бекатиму перед ним, як оце… — Шершун не закінчив. Йому не хотілося остаточно псувати настрій двом відданим і надійним співробітникам. — Усе, ідіть працюйте. Я відчуваю, що ми, Богдане, прощаємося ненадовго.

10

Голова Служби безпеки України Герасим Васильович Берун сидів у кріслі й ласував виноградом та мигдальними горіхами. Це були його улюблені ласощі. Він по черзі кидав до рота то горішок, то велику світло-зеленого кольору ягоду. Коли до кабінету зайшов генерал Шершун, Берун не підвівся, не вийшов з-за столу й не подав руки, як робив зазвичай. І це не віщувало нічого доброго.

— Володимире Дмитровичу, — навіть не привітавшись і не запропонувавши генералові сісти, підкреслено офіційно й сухо сказав Берун, — щойно у мене була неприємна розмова з дуже впливовою людиною, до думки якої прислухається сам Президент. Не буду називати прізвища — та це й не важливо. Більше того, те, про що розповів цей чоловік, до мене вже доходило від інших людей, у тому числі й від нашої служби внутрішньої безпеки. Мова про деякі не зовсім зрозумілі рухи твого підлеглого, а точніше, твого любимчика Богдана Зорія. — Голова замовк і, вкинувши до рота відразу кілька виноградин, смачно заплямкав.

Шершун мовчав. Поки що він почув лише приказку, казка, безумовно, попереду. Та й Берун його ні про що не запитував.

Чого мовчиш? — прожувавши, сказав голова.

Поки що я не знаю, що говорити й у чому зізнаватися, — спокійно промовив Шершун.

Твій Зорій веде якусь свою, я б сказав, ризиковану гру. І це аж ніяк не стосується його службових обов’язків. Якщо і е, про що мені натякнули, виявиться правдою, то відповідати за ці вчинки буде не лише Зорій, а й ти.

— Товаришу голово, я не знаю, про що ви. Прошу, будь ласки, висловлюйтеся ясніше.

— Що?! — аж підскочив Берун. — Цей твій інтелектуал з непомірними амбіціями готує зірвати, так би мовити, підвалини держави, а ти тут удаєш, що нічого про це не знаєш?! А може, ти з ним заодно? Може, вас обох уже пора в буцегарню?

— Які підвалини, до чого тут буцегарня? — щиро здивувався Шершун.

— Ти що, зовсім нічого не знаєш? — примружився Берун.

— Уявлення не маю, про що ви, Герасиме Васильовичу, — гак само спокійно тримався Шершун.

— Добре, присядь, — Берун знову почав гризти мигдаль.

Ти розумієш, якщо ні ти, ні я не знаємо про те, що роблять

чи що збираються робити наші підлеглі, — тоді гріш нам ціна. Зараз я ще не готовий усе тобі розповісти, але краще б я помилився. — Навіть зовні було видно, що Беруна попустило. — Ось скажи мені, Володимире, яке найголовніше завдання в нашій роботі?

— Зрозуміло, яке — припиняти дії ворожих елементів, — з якоюсь дитячою готовністю відповів Шершун.

— Ні, товаришу генерале, неправильно, — Берун говорив так, наче ще кілька хвилин тому не підплигував і не зривався на крик. — Наше головне завдання — запобігати незаконним або відверто злочинним діям. Ось я й намагаюся запобігти. Бо якщо ви з Богданом такі розумні, то знайдуться люди, які поставлять вас на місце. І не факт, що серед тих людей буду я. Ти почув?

— Почув, Герасиме Васильовичу, — відповів Шершун. — І хоч я справді не все второпав, обіцяю вам, що постараюся

усе з’ясувати. Коли надходять такі сигнали, то в будь-якому разі треба бути обережними.

— ?

— Я маю на увазі, треба більш серйозно займатися роботою, — здається, знову невпопад сказав Шершун.

— Володю, — вже зовсім м’яко сказав Берун, — це не жарти. Там такі люди… Не треба випробовувати долю. Іди.

…Коли генерал Шершун вийшов, Берун підняв трубку телефону прямого зв’язку, натиснув клавішу виклику.

— Слухаю, Герасиме Васильовичу! — начальник оперативно-технічного управління Юрій Тимченко відповів одразу.

— Юра, ану займися як слід Шершуном і Зорієм. І так, щоб жодної секунди не було без контролю. Навіть у туалетах. Доповідай постійно. Зрозумів?

— Так точно!

Голова зробив «відбій» Тимченку, натиснув іншу клавішу.

— Здоров’я бажаю, товаришу голово, — як завжди по-армійському привітався начальник служби зовнішнього спостереження Микола Сальський. І хоч він тривалий час працював у підрозділах, що здійснювали контррозвідувальне забезпечення «гуманітарної частини» нашого суспільства, спілкувався з розумними й освіченими людьми, творчою інтелігенцією, та залишився простуватим і любив, як то кажуть, клацати каблуками.

— Привіт, Миколо Федоровичу! Візьми під пильний контроль генерала Шершуна й полковника Зорія. Є інформація, що ними цікавляться деякі не встановлені точно люди. Подивися, з ким вони спілкуються. Крім того, прослідкуй і встанови, хто з чужих за ними стежить. Тих взяти теж у повний сервіс. Доповідати щодня, а якщо щось термінове — в будь-який час. Навіть вночі.

— Слухаю, товаришу голово!

КНИГА ДРУГА

Схрони душі

Генерал-майор прикордонних військ був заслуженим воякою. І в Середній Азії, і в Закавказзі, де довелося йому служити, він був прикладом для своїх молодих колег. І начальство його поважало. Дисциплінований у всьому, він вимагав порядку не лише на службі, а й удома. Діти, двоє хлопчиків, завжди слухалися батька. Інакше й не могло бути. Сім’я жила дружно, зовні жодних проблем у стосунках сторонні не помічали.

Дружина генерала Ельвіра, струнка красуня з блакитними очима, теж в усьому слухалася чоловіка, старалася йому годити відтоді, як він був лейтенантом і вони побралися, потім став полковником і вони нарешті після довгих блукань переїхали до столиці Союзу. Ельвіра в усьому була чоловікові підмогою.

Кажуть, дружина — надійний тил. Але в цьому випадку, виявилося, не зовсім. Усе йшло нормально доти, доки в санаторії у Сочі не познайомилася (так вийшло, що вперше поїхала сама — без чоловіка й дітей) з капітаном держбезпеки, який тоді був років на п’ятнадцять молодшим від неї. Закохалася до нестями, з першого погляду, просто аж захворіла. Захворіла настільки, що не могла знайти собі місця після танців. Точніше, після одного танцю, на який сама його й запросила.

Танцювали повільно, майже стояли. Він навіть не намагався її притиснути, як роблять зазвичай мужчини, щоб викликати якісь позитивні статеві емоції партнерки в танці, звичайно ж, зі значущим прицілом на найближче майбутнє.

Капітан бачив, що жінка, яка запросила його на білий танець, набагато старша за нього. Але вона красива і навіть ще, здається, «очень и очень», як говорив актор Борисов у фільмі «За двома зайцями».

А Ельвіра не могла второпати, що з нею коїться. Здається, розум потихеньку кидає її. Але нічого не можна вдіяти, і жінка відчула, що їй усе байдуже, окрім цього молодого симпатичного капітана.

Тим часом капітан примітив красуню років тридцяти, яка йому посилала багатозначні «невинні» погляди, і він не міг дочекатися, коли скінчиться танок і почнеться наступний. Але на цьому танцюльки закінчилися, і вся публіка, зайшовши на кефір, розтеклася у свої номери.

Капітан не встиг навіть простежити, куди, в який номер зайшла жіночка, що йому сподобалася. За це він був сердитий на Ельвіру, яка зіпсувала всі його плани.

Стук у двері. Не дочекавшись відповіді, до кімнати увійшла Ельвіра. Вона, використовуючи всю жіночу хитрість, спочатку пускала бісики й говорила хтивим голосочком, томно закочувала очі,

а потім, вибачаючись і несучи якусь нісенітницю, зайшла й сіла просто на заслане простеньким санаторним покривалом ліжко.

Капітан від цього нахабства проковтнув язика й тільки щось намагався промовити, а виходило якесь мукання.

Жінка справді красива. Хоча їй уже за сорок, вона не втратила ні привабливості, ні фізичних кондицій. При ній було все. Він це помітив ще тоді, коли танцював, але на той час об’єктом його уваги була інша…

Ельвіра ще щось пролепетала, кілька банальних фраз, кілька загальних слів, потім притьмом підвелася, підійшла до капітана впритул і промовила:

— Богдане, ну?

— Що ну? — капітан уже зрозумів, до чого йдеться. Але, чекаючи на якусь підступність, думав, як викрутитися.

— Ліжко. Це єдине, що потрібно мені зараз. І негайно. Потім можеш робити й думати все, що завгодно. Мене це вже не цікавитиме.

Вона притиснулася до Богдана так міцно, що капітан відчув її і руди аж спиною. Лише на мить він закляк від несподіваного повороту подій, а вона зненацька схопила його в оберемок, і з такою силою жбурнула на ліжко, що він мало не вдарився головою об стіну.

Отямився, коли Ельвіра, осідлавши його, трудилася так, що єдине, про що він міг думати, так це тільки проте, як він завтра виправдовуватиметься перед своїми сусідами.

Ельвіра спочатку сопіла, потім стала потихеньку завивати і врешті стриматися вже не могла… І лише те, що її рот затулила Богданова долоня, не дало змоги жінці закричати на весь санаторій тієї миті, коли, здавалося, до неї підімкнули 220 вольт — так її трусонуло. Ельвіра впала капітанові на груди. її перса виявилися великими й пругкими, аж ніяк не схожими на ті, які Богдан бачив у інших, значно молодших жінок.

— Оце так… — лише прошепотіла, злізаючи з нього. Вона і справді злізла, як злазять з коня. Не соромлячись, не прикриваючись, підійшла до своєї сумочки, дістала серветку, не відвертаючись, витерла своє грішне місце, одяглася й вийшла.

Капітан ще довго лежав, не міг оговтатися. Він так і не встиг відчути, гарно йому було чи ні…

Ранком вони зустрілися на пляжі. Капітан лише тепер роздивився, що Ельвіра мала чудову фігуру й вигідно вирізнялася серед інших, молодших за неї жінок, які в свої двадцять-тридцять років уже встигли взятися жирком.

Після вечері Ельвіра запросто підійшла при всіх до капітана.

— Я завтра від’їжджаю додому, в Москву. Якщо ти не проти, я прийду до тебе. На всю ніч, — додала вона.

— Приходьте, — несподівано для себе сказав капітан.

Піймав себе на тому, що чекає її. А Ельвіра все не йшла. Уже в

коридорі затихли кроки відпочивальників. Ельвіри не було. Більше капітан її в санаторії не бачив.

Наступного дня в їдальні за сніданком на тому місці, де донедавна сиділа Ельвіра, трапезувала якась жінка років шістдесяти…

…Генерал-прикордонник нічого не підозрював. Усе йшло, як і раніше. Ельвіра чудово робила свої домашні справи, була прекрасною матір’ю і вірною… донедавна — вірною дружиною.

Як і в кого Ельвіра дістала номер київського телефону капітана — загадка. Дзвінок пролунав у його кабінеті приблизно за півроку після того пам’ятного випадку в Сочі.

Діалог телефонний — короткий, але зрозумілий. Вона хоче його бачити й завтра вже виїжджає до Києва. Просить замовити готель і зустріти її.

Капітан, як виявилося, зробив це із задоволенням. Готель «Київ» став для неї і для нього на дві ночі чудовим пристановищем.

їм було гарно. Жодних слів кохання, навіть без особливих пестощів. Тільки шалений секс. Секс — до нестями, до запаморочення, до виснаження, до конвульсій замість оргазму.

Поїхала, нічого не сказавши, нічого не попросивши, нічого не пообіцявши…

Якось, перебуваючи у відрядженні в Москві, капітан зателефонував Ельвірі. Вона приїхала в готель, де він зупинився, сказала, що рада його бачити, але від інтиму відмовилася. Вона все розповіла своїй другій половині про стосунки з Богданом, назвавши ім’я і прізвище капітана, і пообіцяла чоловікові більше нічого подібного не робити…

Глава перша

Небезпечна щирість

1

Під ногами, відгукуючись дитинством, скрипів свіжий білий сніг. Таких снігів не було давно. Богдан Данилович Зорій ішов пухкою білою скатертиною, а з дитинства випливали інші сніги: великі, важкі, з заметами до дахів сільських хат. Згадалися колишні зими з крутими морозами, з дитячими розвагами, безтурботними мріями про неодмінно щасливе майбутнє. Коли все життя ще попереду. Коли навіть не задумувалися, яким воно буде. Те життя. Просто жили. Увесь світ — біля ніг: безмежний, добрий, передбачуваний. Ще не відчули на собі явної людської підлоти, хвороб, нещасть, горя, втрат. Це все теж ще було попереду. Десь там — далеко-далеко. Одне слово — в майбутньому. І тяжкі розчарування, і зради, і смерті рідних, і зневіра, і нелюбов.

Він добре пам’ятав заметілі, що вкривали снігом усе навкруги так, наче ніколи й не існувало чорної ріллі, вилинялої жовто-брудної трави…

В уяві Богдана Даниловича спливли снігові кучугури, які тоді так укрили їхню вулицю, що люди мусили ходити не у хвіртки, а просто через паркани. Зорій згадав, як у переддень весни з ентузіазмом і задоволенням, без жодного примусу санчатами вивозили з подвір’я на город важкий спресований сніг. Це щоб тала вода не підтопила погріб, де зберігалися буряки, картопля, морква, стояли діжки з квашеною капустою, засоленими огірками й помідорами. Попри ці потуги з вивезенням десятків тонн снігу в погребі завжди стояла вода, в якій плавало все, що там було, псуючись і викликаючи жаль та щем за даремно витрачені час і сили. І хоч виносили воду відрами, вона знов і знов прибувала, і знов і знов її виносили та виливали у двір.

А нині вже з десяток днів безперестанку сипле сніг: то дрібненький, колючий, що аж зривається на дощ, то лапатий,

з вітром і хурделицею, як сьогодні. А позаяк того снігу ніхто не думає прибирати навіть у столиці, здається, сніг от-от завалить і багатоповерхівки. Але ж і це — ще не той сніг. За містом — у полі, в лісі, в селах — ото сніг! Отам зима!

Богдан Данилович піднімався по Прорізній, ковзаючись, іноді навіть спотикаючись, але автоматично, наче робот, не звертаючи уваги на ті дрібні перешкоди, що виникали через природні зимові незручності. Рухався звичним, відпрацьованим майже до автоматизму маршрутом Хрещатик-Прорізна-Володимирська аж до свого кабінету на Малопідвальній.

І що ближче він до нього був (он уже й засніжені ялинки біля управління кадрів), то наполегливіше думки повертали його від мрійливих споминів дитинства до тривожних переживань за сьогодення. І за завтра. Саме воно віщувало щось непередбачено непевне й навіть лиховісне.

2

— Я вже готовий притягнути на наш бік хоч самого чорта, — почав Зорій, навіть не привітавшись із підполковником Яругою, який зайшов до кабінету. — Самим зараз тяжко, а далі буде ще важче. Але кого б не уявив з нашої братії — всі якісь недолугі, слабкі й ненадійні. З ким же робити справу, га?

Останні слова полковник сказав, наче в думках, навіть не повернувши голови в бік Яруги, який без запрошення все ж примостився на краєчку стільця.

— Я ось що думаю: чи не час нам виходити на більш високі орбіти?

— Богдане Даниловичу, я розумію, що приємно поговорити з розумною людиною. Ви ж зараз розмовляєте самі з собою? В усякому разі, я не зовсім врубаюся, про кого чи про що ви говорите.

Підполковник Яруга зовсім не ризикував, промовляючи ці нахабні слова своєму патрону. Віктор добре відчував дистанцію, атмосферу й ситуацію, коли і що можна говорити полковникові, а коли заціпитися й чекати пояснень. Вони чудово одне одного розуміли. Бо були друзями й однодумцями.

— Я давно хочу поговорити відверто з генералом Анатолієм Чорним. Він з 1991-го, тобто майже десяток років, перебував біля людини, яка мала дуже великі перспективи обійняти високі посади в державі. І ця людина ці посади обіймала, — Зорій

підвівся, підійшов ззаду до Яруги, поклав йому на плече міцну жилаву руку. — Ох, як не вистачає нам такої людини! Скалити по правді, я маю великий сумнів, що ця славетна постать погодиться взяти участь у нашій боротьбі, але спробувати все ж треба. Аби потім не дорікати самим собі, що не використали всі можливі шанси. Навіть найменша порада цієї людини була б нам великою підмогою — так я в нього вірю.

— Кого ви маєте на увазі, Богдане Даниловичу? — Яруга вже налаштувався на одну хвилю з полковником.

— Але я вже давно втратив з цією людиною зв’язок, і ось маю надію, що через Анатолія Чорного можна буде поновити контакти, — наче не почувши запитання Віктора, сказав Зорій. Потім підійшов до телевізора й натиснув на кнопку. На екрані з’явився силует ведучого, який щось розповідав. Що саме — не чути. Полковник додав гучності, й звична політична локшина майже заглушила наступні слова Зорія, який знову впритул наблизився до Яруги.

— Ця людина — не хто інший, як великий Марчук, — майже пошепки промовив Богдан Данилович.

— А чому така конспірація? — Яруга ще не зовсім розумів, яким боком до їхньої справи в’яжеться колишній голова Служби безпеки України і чому про нього треба говорити пошепки.

— Не всі вповні усвідомлюють, що саме Євгенові Кириловичу Марчуку судилося в 1991–1992 роках на ділі реформувати КДБ в СБУ. Можливо, якби не Марчук, країна взагалі втратила б таку державну інституцію, як органи держбезпеки. Але ті самі роки стали й роками втрачених можливостей. Хоча, на мою думку, періодом утрачених можливостей можна вважати 1993–1995 роки, а 1991–1992 — періодом шарахань, безладу й перших кроків навпомацки. Що робили органи безпеки в ті роки — ти прекрасно пам’ятаєш. Точніше — ми були свідками того, чого не робили органи безпеки. І навіть знаємо, чому не робили. Але Євген Кирилович діяв так, як діяв. Нам би згодилися його досвід і вміння правильно оцінювати ситуацію. Більше того, сам ЄК говорив згодом публічно про те, чим ми з тобою сьогодні практично й займаємося.

Зорій весь час дуже уважно стежив не лише за подальшою політичною кар’єрою колишнього голови СБУ, а й за його позицією щодо того чи іншого актуального питання, що турбувало суспільство. Генерал, уже не маючи прямого стосунку до проблем органів державної безпеки, завжди був у курсі справ спецслужби й навіть не раз публічно давав оцінку процесам, які помилково громадськість сприймала, як спроби реформування органів. У 1998 році Марчук висловлювався так: «Досвід системи КДБ, яка знала, як боротися з явищами негативного характеру, може згодитися в боротьбі зі злочинністю і дезінтеграцією держави, у наведенні порядку в органах влади, їх очищенні. Не треба ніяких загальних надзвичайних станів. Подолання кризи не повинно зачіпати прав громадян. У надзвичайному стані повинні перебувати правоохоронні органи і виконавча влада, тільки не громадяни країни. Як це зробити — я знаю…»

Про казармовий стан для правоохоронців, коли ніхто не може поодинці ні вийти з приміщення, ні зателефонувати кудись без свідків тощо — така думка була в Богдана Даниловича ще тоді, на початку 1990-х. Він згадував завжди популярний серіал «Спрут» із красунчиком Катані. Здавалося — мафія непереможна. А потім держава «підтягнулася», сконцентрувала сили — і… бандитам капут. Звичайно ж, кіно не завжди близьке до реальності, але…

Не виняток, що й у Марчука ще залишилася ідея-фікс, пунктик, як і в більшості співробітників органів державної безпеки, — навести порядок. Зорій і сам дотримувався думки, що саме з цього слід починати. З цього починав Андропов, за якого виловлювали в робочий час людей у кінотеатрах, а також суворо карали за запізнення на роботу. У такому дусі продовжував Горбачов, тоді звільняли з роботи за пиятику. Був випадок, коли звільнили цековських працівників за вранішній перегар. Думали по-ленінськи-сталінськи: зміцнити порядок, дисципліну — і все кругом закрутиться-завертиться. Особливо Зорій звернув увагу на слова Марчука «у наведенні порядку в органах влади, їх очищенні». Не пояснюються слова «їх очищенні». Що значить очищення? Хоча Богдан Данилович знав, що розуміти це можна по-різному, наприклад, як звільнення суспільства від казнокрадів, нероб, алкоголіків.

Зорій також знав, що останні слова Марчука «як це зробити — я знаю» — не лише з розряду передвиборних тез. Богдан Данилович мав можливість порівняти дії свого колишнього керівника з висловлюваннями Євгена Кириловича у його книжці «П’ять років української трагедії».

Як Марчук збирався «це зробити», він приблизно продемонстрував, коли став Прем’єр-міністром. Засідання уряду починалися з того, що Євген Кирилович обводив суворим поглядом присутніх і починав «нарізати» всім роботу. Обговорення, наскільки було відомо Богданові Даниловичу зі звітів телепрограм, не спостерігалося. Та й що тоді було обговорювати, коли країна балансувала на межі «бути чи не бути»! Такий крутий стиль був у Марчука завжди. Сам трудоголік у кубі, він примушував працювати тих, хто поруч із ним, хоча б у квадраті. Свій досвід працівника спецслужби Євген Кирилович спробував застосувати й на посаді Прем’єра. І… впав у немилість. А не треба бути розумнішим, ніж твій безпосередній начальник. Тодішній Президент розумників не жалував. Його оточували тупорилі виконавці, а найголовнішою чеснотою чиновника тоді вважалося славнозвісне російське «чего изволите?!».

Усе ж і до прем’єрства, і опісля Марчука вважали найкращим фахівцем у царині держбезпеки, кращим, ніж в економіці чи в політиці. Бо ж можливості проявитися як політичному діячеві в Євгена Кириловича виникали, деякі він створював сам, але до кінця реалізувати їх з багатьох об’єктивних (а можливо, і суб’єктивних) причин він не зміг.

«Я багато років працював у системі держбезпеки, де практично все особисте життя «просвічувалося». Ця практика сповідується у багатьох солідних спецслужбах, наприклад ЦРУ, — пише Марчук. — Там співробітник дає добровільну згоду на те, що без його відома будуть періодично перевіряти його фінансове становище і навіть дещо з особистого життя. Приблизно те ж відбувається і в спецслужбах інших країн. їх працівники добровільно йдуть на деякі самообмеження своїх прав і свобод…»

«Ще багато років тому я заявив, що ніхто й ніколи не почує від мене імен людей, які коли-небудь співробітничали з КДБ чи СБУ. Крім того, що я сам ніколи цього не зроблю, буду всіляко перешкоджати тому, щоб це зробили інші. Це професійна етика й людська позиція».

Справді, на тлі розкриттів у країнах Балтії, ФРН, Чехословаччині та інших Україна чітко заявила про неприпустимість розкриття агентури й проведення люстрації. Полковник Зорій сам знав, як боялися агенти, щоб ніхто не дізнався про їхню співпрацю з органами держбезпеки. А це були ну ду-у-у-же солідні люди. Богдан Данилович запевняв своїх конфідентів, що всі документи знищено. Здебільшого це так і було, за деякими незначними винятками. Уже потім досвідчені оперативні працівники шкодували за деякими документами. Але переважно тоді вчинили правильно. Позиція Марчука в той час відіграла справді важливу роль.

«Я не тільки не соромлюсь своєї роботи в КДБ України, а вважаю, що в цьому розумінні мені просто пощастило.

Такої чіткості й дисципліни не було в жодній державній структурі. Такої глибини знань багатьох процесів, що відбувалися в суспільстві на період перебудови, не давала жодна з інших служб. До того ж, на сьогодні я, думаю, краще за будь-кого з політиків знаю небезпеку зародження диктаторського режиму. Деякі ознаки, що проявляються зараз, я зустрічав у матеріалах періоду репресій. У свій час я вивчив їх десятки тисяч…»

Марчук міг дозволити собі таке говорити в 1998 році. Хоча Богдан Данилович був свідком поведінки його й у 1992–1993 роках. Якось Зорій був присутній під час телефонної розмови голови СБУ з Президентом. У таких випадках підлеглі зазвичай виходили з кабінету з власної ініціативи. Богдан Данилович підвівся, коли пролунав специфічний зумер. Усі керівники, які часто бували в кабінеті голови, знали цей дзвінок. Але Марчук жестом наказав залишитися.

Говорив він з главою держави вільно, як з рівним, увічливо, розкручуючись сюди-туди в кріслі, показуючи всім виглядом, що така розмова для нього — буденна справа. Та й не шифрувався він від полковника, відверто називаючи речі своїми іменами. Пізніше в такій самій ситуації довелося Богданові Даниловичу бути при голові Беруну. Той теж наказав залишитися в кабінеті. Але говорив із Президентом натяками, без прізвищ, так, що полковник нічого не зрозумів, крім кількох замаскованих матюків на кшталт «на хріна», «дамо звіздюлєй», але з натуральним вставним словом «блядь». Ну, а як

же інакше! Жоден державний діяч України без них не обходився. Мається на увазі — без цих слів…

У Богдана Даниловича не раз виникало запитання: а чи міг сам Марчук стати в той час диктатором? Його характер і стиль керівництва за всіма ознаками декому давали привід вважати, що міг. І, мабуть, якби склалося по-іншому, Україна могла б мати справжнього диктатора. Чи на шкоду було б це Україні? Цього Зорій не знав. Піночет був диктатором — Чилі йому вдячна за розквіт. А чи вдячні йому родичі закатованих у концтаборах? Диктатор є диктатор, хоч би якими благими намірами він керувався. Усе ж Зорій чомусь був певен, що Євген Кирилович не опустився б до банальних репресій. Марчук добре знає історію. І демократичні цінності йому не чужі. Але, можливо, справді, Україні потрібен диктатор-демократ? Та чи ж бувають такі?

Яруга терпляче чекав, коли мине пауза й полковник знову заговорить. А Зорій уже вголос вів далі свої роздуми про Марчука, наче Віктор міг чути його внутрішній монолог.

— Починаючи з 1991 року, коли на ділі почала самостійно функціонувати спецслужба України, усі без винятку документи, що виходили з її кабінетів, хай би кому вони призначалися, хай би хто їх складав чи підписував, починалися словами: «Суспільно-політична й економічна ситуація в країні складна (або, як варіант, — має тенденцію до ще більшого ускладнення). Це зумовлено тим, що…» Далі починалися спроби пояснення цієї ситуації, що майже завжди було лише потугами завуалювати сутність усього того, що коїлося тоді в країні. І ти ж сам знаєш: ніколи, за жодних обставин, у жодному документі ніхто не наважувався сказати: влада злочинна, у крайньому разі — імпотентна. Так було за всіх керівників спецслужби незалежної України. Скажеш — ні?

— Та що тут казати…

— Ти знаєш, зараз я абсолютно впевнений: Служба безпеки теж винна в тому, що в 1992–1995 роках Україна опинилася в дупі! І не лише керівники спецслужби, а вся система держбезпеки в той час не спрацювала як механізм захисту держави. Хоча справді жоден із голів — ні Марчук, ні Маліков, ні Радченко — не грюкнули дверима на знак протесту проти того, що коїв зі своєю камарильєю Президент, потураючи оточенню в розкраданні України. Воно ж вивозило за кордон мільярди українського багатства, яке в той час іще належало народові.

— А хто б на їхньому місці грюкнув? Може, вони все робили для того, щоб хоч якось змікширувати ту злочинну навалу, яку довелося витримати в той час українським органам державної безпеки?

— Ось тут ти, Вікторе, можливо, і маєш рацію. Ми на їхньому місці не були, — Зорій знову на деякий час замовк. — Усе ж з Євгеном Кириловичем треба зустрітися. Інша річ — чи захоче цього він? Більше того, зовсім непрогнозованою може бути його реакція на мої політичні пасажі, які він може визначити, як антивладні.

З

Зачинивши за собою двері кабінету голови СБУ, пройшовши «на автоматі» приймальню, навіть не помітивши, хто там сидить, і не попрощавшись із секретаркою Валюшею, чого не було з генералом ніколи, у коридорі Шершун зупинився.

Так нічого до кінця й не второпавши зі сказаних кілька хвилин тому слів Беруна, Володимир Дмитрович усе ж усвідомив єдине: негайно йти кудись подалі від цих важких красивих дверей, із цього коридору, з цього насиченого негативом будинку на свіже повітря, йти до дерев, межи людей зі здоровим глуздом. І хоча Шершун з досвіду й напівофіційної статистики знав, що зараз, коли він прямуватиме вулицею, йому назустріч майже кожен десятий перехожий ітиме з офіційною «жовтою» довідкою в кишені, генералові навіть серед них стало комфортніше й спокійніше, ніж там, звідки він щойно вийшов і де щільність абсурду, дурості й маразму в кожному кубічному сантиметрі повітря значно вища, ніж серед цих милих ідіотів, між яких немало й таких, які про свій ідіотизм і не здогадуються.

Шершун ішов та йшов, минаючи будинок за будинком, квартал за кварталом, вулицю за вулицею. Отямився, коли

відчув, що начебто щось змінилося навкруги, звалився якийсь тягар, який він буцім ніс на собі. Ніс так тяжко, від чого аж; (посилився, ніс найважче, що буває на цьому світі. Ніс не своє, а чуже — зневіру й підлість, нещире сумління та показушну відданість справі.

Генерал озирнувся. Поруч копошилися люди, яких було небагато. Шершун відчув, що вони його не дратують, як ще з десяток хвилин тому, коли він ішов сюди. Ніхто не звертав на нього уваги: усі ходили сюди-туди, іноді, зупиняючись, щось розглядали, обговорювали, радилися.

Шершун стояв на Андріївському узвозі, оточений сотнями картин, різних дрібничок, полотняних сорочок та лляних вишитих рушників, дерев’яних виробів. Тільки зараз, добряче спіткнувшись, він глянув під ноги й усміхнувся. Це ж треба таке! Побачив бруківку — і з’явився настрій, щезло відчуття якогось відьомського втручання, тягаря.

Генерал підійшов до таксофона, швидко набрав службовий номер полковника Зорія. Той відразу взяв слухавку.

— Богдане, привіт! Що робиш? — навмисне якомога безтурботніше промовив Шершун.

— Даю цінні настанови своєму колезі на ім’я Віктор і одночасно намагаюся допетрати, чи він їх правильно розуміє, — спробував пожартувати Зорій.

— Ага, зрозуміло. Отож коли переробиш усі нагальні справи державної ваги, без вирішення яких вона, тобто держава, може враз провалитися до бісової матері, так відразу ж можеш відпочити й помилуватися найціннішим у нашій столиці мистецьким арсеналом. Думаю, там ти матимеш змогу вибрати собі до душі один із найабсурдніших у світі сувенірів — москальську матрьошку в українському вбранні. Тільки, коли поспішатимеш, не спіткнися, як це зробив щойно я, бо для таких, як ми, асфальту тут спеціально не постелили. Можеш навіть відвідати свого улюбленого наркомана — він дуже зрадіє. Щоправда, гуляти в тих місцях бажано було б самому, без супроводу.

Щоб ніхто не заважав милуватися екзотикою середньовічних замків. Бувай.

Шершун грюкнув дверима телефонної будки й попрямував узвозом знову вгору. Перед Андріївською церквою

різко звернув ліворуч у невеличкий прохід. Саме через нього можна потрапити в тил цієї історичної споруди — там починався парк з не надто доглянутими алеями, зі щербатим тротуаром, занедбаними деревами. Але тут майже завжди малолюдно, тож будь-який хвіст Шершун міг вирахувати без особливих труднощів.

Поблукавши парком по недбало почищених доріжках, позітхавши над напіврозваленими підпорками історичної церкви, яка за такого «ретельного» догляду могла в будь-який час посунутися донизу, туди, поближче до Дніпра, генерал не зустрів жодної людини, яка пройшла б повз нього. Шершун, звичайно, розумів, що відсутність явного хвоста зовсім не свідчить про те, що його немає. «Наружка», знаючи, що стежить за своїм високопрофесійним колегою, може спокійно чекати навколо енного місця й фіксувати всіх, хто піде слідом за «об’єктом».

Мали сучасні есбеушні філери й безліч інших методів та прийомів, які добре знав Шершун, але вирішальну роль в організації зовнішнього спостереження відігравав час, потрібний, щоб організувати роботу з об’єктом на високому рівні. Коли розвідники зовнішнього спостереження поспішали чи вимушено імпровізували через зміну планів того, за ким стежили, тоді навіть у найпрофесійніших із них іноді траплялися прикрі проколи.

Це все промайнуло в голові Шершуна миттєво. І ось він уже знову вийшов до Андріївського узвозу. Повільним кроком, роздивляючись розміщені тут-таки майже в снігу під ногами експонати, почимчикував до своєї улюбленої кав’ярні, що за кілька метрів від так званого Замку Річарда.

4

Для того, аби зрозуміти, що дзвінок Шершуна непростий, великого розуму не треба. Хоч би якими дружніми були стосунки Зорія і генерала, він ніколи такими натяками й шифрами з полковником не говорив.

Правда, що тут було незрозумілого? Володимир Дмитрович терміново хоче бачити полковника Зорія на Андріївському узвозі в кафе «У класика», що біля будинку-музею Михайла

І Булгакова. Шершуну добре відомо, що полковник Зорій — знані ці, біографії цього славетного письменника аж до найпотаємніших подробиць його життя і творчості. Якось Шершун і Зорій навіть мали невеличку дискусію щодо творів Булгакова.

' І и написав би Михайло Опанасович «Майстра і Маргариту» ибо «Білу гвардію», якби не був у той час під кейфом. Тобто фраза «можеш відвідати свого улюбленого наркомана» — це про Булгакова. Можливо, ті, які зараз прослуховують телефон Зорія, і не знають, що Булгаков був морфіністом. «Асфальт не

прокладений», бо саме на Андріївському узвозі — бруківка, тут і їжаку зрозуміло. Про екзотику середньовічних замків Шершун, звичайно, загнув. На узвозі — єдиний будинок, нещодавно реставрований, схожий на середньовічний замок, у народі прозваний «Замком Річарда — Левине серце», поряд з яким, між іншим, і будинок Булгакова. Ну, а щодо того, аби «Зорій був без супроводу», то, певно, хтось із них уже влип: або Шершун, або Зорій, і за ними стежать. Чи, може, генерал перестраховується? Ці догадки зараз ні до чого. Треба йти, бо, схоже, трапилося щось незвичайне.

За півгодини полковник Зорій зайшов до невеличкої затишної кав’ярні. Був полудень, у приміщенні відвідувачів катма. Шершуна він теж не бачив. Але Зорій знав, що той десь поряд і перевіряє, чи не привів полковник за собою хвоста.

І справді, за кілька хвилин до зали зайшов Шершун і попрямував у куток до столика, який уже встиг зайняти Зорій.

— Здоров був, Богдане! — усміхнувся генерал.

— Добрий день, Володимире Дмитровичу! — потиснув руку генералові Зорій. — Каву? Чи чогось міцнішого?

— Давай по граминці, — серйозно сказав Шершун і, немовби подумки, додав, — бо такі справи, що без стопки не розберемося.

— Авжеж, якщо серед білого дня в мирний час оголошується бойова тривога, то мають бути армійських сто грамів…

— Він ще й жартує, — різко перебив Зорія генерал. — Я б на твоєму місці замовив на закусь лимон, щоб хоч якось пояснити оточенню, якщо хтось на нас подивиться, твій кислий вираз обличчя, який, я чомусь передчуваю, зараз у тебе з’явиться. Замовляй усе зразу: і коньяк, і каву, ну, і, звичайно, лимон, а я піду сполосну руки.

Вони сиділи за столиком у затишному кафе на Андріївському узвозі й розмовляли. Відвідувачі заходили, пили каву, соки, дехто замовляв щось міцніше, та й ішли собі. Ніхто не звертав уваги на двох мужчин, одягнених у строгі темні костюми, світлі сорочки з охайними, хоча й недорогими, краватками. Лише офіціант приніс запалену свічку з красивим оригінальним підсвічником та час від часу ще підходив до них запитати, чи не бажають гості чогось іще, і, отримавши вкотре заперечну відповідь, із незадоволеним виглядом відходив собі.

Просидівши понад годину, Богдан Данилович Зорій і Володимир Дмитрович Шершун поодинці з інтервалом у п’ять хвилин покинули кафе на Андріївському узвозі столиці, не залишивши в той час по собі історичного сліду. А може… Хто його знає, коли ті чи інші миттєвості стають історичними. Про це дано дізнатися лише нащадкам. І то здебільшого через багато-багато років. Трапляється, що ніхто й не дізнається ніколи.

Після того, як ці інтелігенти покинули кав’ярню, офіціант підійшов до столу, на якому ще догорала свічка, поспіхом загасив її двома наслиненими пальцями, узяв дуже акуратно підсвічник і вислизнув із зали. Пройшовши вузьким коротким коридором до кухні, не звертаючи уваги на метушню кухарів і посудомийок, через технічний вхід потрапив у двір. Перетнувши його, офіціант зайшов до напіврозваленого сарайчика, в якому, мабуть, зберігався якийсь інвентар для прибирання, а може, накопичувався різний непотріб, і шмигнув усередину. За деякий час офіціант покинув будку з порожніми руками, а хвилин за десять звідти вийшли двоє мужчин у чорних спецівках; один ніс у руці невеличку валізку, схожу на ту, в яких носять слюсарний інструмент.

5

Генерал Шершун і полковник Зорій сиділи на льоду посередині широкої дніпровської заводі. Між двома лунками, в яких уже взялася кригою волосінь з малесенькими поплавцями, стояв невеличкий розкладний столик. На ньому все необхідне рибальське начиння: порізана ковбаска, сальце, квашений огірочок, цибулинка і, звичайно ж, пляшечка горілочки. Навкруги, на відстані кількасот метрів — жодного рибалки. Це й не дивно, бо справжні зимові «маніяки», як називала любителів підльодного лову дружина Шершуна, добре знали, що в цьому затоні риби споконвіку не водилося, окрім хіба що дрібних йоржів, які лише збивали мотиля, не даючи іншій рибі, яка могла випадково з’явитися в тих водах, спробувати наживку.

— Ну, ми з тобою й «дурку ламали», — Шершун сміявся, як мала дитина, що вперше побачила живого клоуна, в якого відпав накладний ніс. — Єдине тривожить: чи не занадто професійно ми грали свої ролі. Ти — пришелепкуватого фонвізинського Митрофанушку, а я — бальзаківського батька Горіо, покинутого й приниженого власними доньками.

— Припустімо, я не зовсім погоджуюся з вашими, пане генерале, висновками, — удав ображеного Зорій. — По-перше, я так старався, а ви мене відразу Митрофанушкою… А по-друге, наскільки я пам’ятаю, у батька Горіо не обидві доньки були падлюками. У котроїсь щось там у серці ще ворушилося.

— Та ні, то щось ворушилося в котроїсь із дочок шекспірівського короля Ліра, — веселився далі Шершун. — Хтось би оце почув наші мистецтвознавчі дослідження й оцінки! Театрали, їдять його мухи!

— Тут не почують. Недарма ж ми заперлися на край світу, — Зорій налив горілки у дві невеличкі пластикові чарочки. — А коли ви відчули, що нас прослуховують? — без усмішки запитав Зорій.

— А це пояснити дуже просто. Нам пощастило. Я ж був упевнений, що ми відірвалися від «наружки». Але коли офіціант поставив на стіл підсвічник — я мало не зойкнув. Міг себе видати. Цей самий підсвічник мені довелося підсовувати в «Столичному», коли там забив стрілку зі своїми подільниками-високопосадовцями бандит Соловохін. Втрачають наші філери професіоналізм. Та й хіба лише вони… А втім, у них не було часу особливо й готуватися: ми ж із тобою так імпровізовано домовилися про зустріч: «морда-морда — я цеглина, йду на зближення!» А попередити тебе про те, що нас засікли й прослуховують, було нескладно. Я ж різко змінив тему, фактично й не розпочавши розмову, заради якої й викликав тебе на зустріч: почав нести про шалені здобутки в оперативній діяльності… Не міг я без причини так говорити. Ну, а ти ж у нас

мужик метикуватий, — Шершун цокнувся з полковником, випив, укинув до рота шматочок сала, відкусив хліба. — А тепер давай розмовляти серйозно…

6

Серед оперативних зведень, складених за результатами проведення зовнішнього спостереження та інших оперативно-технічних заходів, здійснених протягом останньої доби щодо об’єктів зацікавленості української спецслужби й щойно занесених начальником ОТУ Тимченком, голова Служби Берун швидко знайшов ті, які його конче цікавили. Герасим Васильович не був винятком з-поміж інших співробітників держбезпеки, які під час проведення оперативних заходів основні надії покладали на результати прослуховування, підглядання та зовнішнього спостереження, яке опери просто називали росіянізмом — «наружка».

Саме із читання звіту цієї оперативної служби й почав голова СБУ. Берун знав, що в цих паперах він знайде інформацію не лише про те, де й що робили ті люди, за якими Герасим Васильович наказав спостерігати, а й про що вони між собою говорили.

Голова навіть не зупинився на формальних подробицях звіту, обов’язкових для таких документів: чи ж йому не знати цього «об’єкта». Швидко пробіг очима текст.

…Вийшов з будинку на вулиці Володимирській, 33… пройшов вулицею… спустився по вулиці Софіївській… дійшов до Майдану Незалежності… повернув уліво на Малу Житомирську… перейшов дворами на вулицю Михайлівську… вийшов на Малу Житомирську… знову повернув управо на Володимирську… дійшов до Десятинної, повернув уліво до Андріївського узвозу… Пройшов униз справа тротуаром, час від часу зупиняючись та розглядаючи картини й інші предмети, які пропонували продавці… знову піднявся нагору на початок узвозу… через якусь шпарину в паркані зник за Андріївською церквою. У зв’язку з можливістю розшифровки оперативного заходу спостереження безпосередньо не здійснювалося. У цей час інші бригади перекрили виходи з парку… За десять хвилин об’єкт знову вийшов на Андріївський узвіз і пішов тим же шляхом униз вулицею… Зайшов у кав’ярню «У класика», куди шість хвилин тому зайшов інший об’єкт «Кокарда» (зведення зовнішнього спостереження за цим об’єктом доповідаються окремо)…

Берун знайшов звіт «наружки» про те, як добирався до кав’ярні «Кокарда», проглянув його ще швидше. Ці деталі, клички, назви вулиць, повороти-розвороти починали голову дратувати.

— Так, нарешті дійшли, — вголос промовив Берун, хоча в кабінеті не було нікого. Він перевернув ще кілька аркушів. — Ага, ось, слава Богу.

Для контролю за розмовою об’єктів через довірену особу «М» організовано оперативне прослуховування з використанням камуфльованого виробу «Канделябр».

«Комар»:…які на той час були. Але ж ми ще досі з ними возимося. Інша справа, коли вся наша Служба чітко уявляє, що з цим усім робити.

«Кокарда»: Чи не з цього приводу вас викликав сьогодні голова?

К-р: Ні. Саме про це я й хочу з тобою поговорити. Після розмови з Герасимом Васильовичем я довгенько ходив вулицями, думав, прикидав і так, і сяк. Але нічого путнього в мою сиву голову не приходило. Я не знав, говорити з тобою чи так усе залишити.

Ну, викличу я тебе в кабінет, дам прочухана, накажу більше так не робити. А ти мене, як будь-яка нормальна людина, запитаєш:

«А в чому, власне кажучи, справа? Які до мене претензії і що я маю робити, а чого не робити?» І матимеш рацію. Потім мені спала думка поговорити з тобою де-небудь не в кабінеті, щоб обстановка, сказати б, не гнітила. Та й навіщо відкладати цю розмову на потім: самому мучитися, та й виконувати вказівку голови все одно треба. Ось я й вирішив тобі відразу зателефонувати й запросити сюди.

К-да: Так це ви виконуєте вказівку Беруна? Я думав, що ми нарешті хоч трішки відпочинемо від кошмарного оперативного дурдому. Ви запитаєте в мене, як я живу поза роботою, розкажете про свою сім’ю, про сина. До речі, як він там? Чим займається?

К-р: Вибач, але потім про все розпитаю й колись усе розповім. Зараз поговоримо про речі більш серйозні. Коли сьогодні мене викликав Герасим Васильович, то стурбованим голосом повідомив, що він дуже переживає за тебе.

К-да: За мене? А що я такого накоїв, що він за мене переживає?

К-р: Це тобі видніше. Він мені нічого до пуття не пояснив. Тільки сказав, що ти дограєшся і що за твої витребеньки буду відповідати і я теж. Щось роз’яснити я не встиг — він мене майже вигнав з кабінету. Так що — давай розказуй, що ти там наробив чи, може, ще тільки думаєш наробити?

К-да: Володимире Дмитровичу, я навіть не уявляю, про що я маю розказувати й у чому каятися. Можливо, сердиться за те, що досі деякі справи не закрито, побиття депутатів, наприклад. Може, на нього тиснуть згори, а він як досвідчений керівник не може слухати докори тих жлобів, вважає це для себе образою. Так що мені тепер — повіситися, чи що? І так стараємося, робимо все можливе й неможливе.

К-р: Ні, мені здається, що хтось на тебе накапав. І стосується це, мабуть, не лише роботи.

К-да: Як це — не роботи? А що ще в нашому житті є, окрім роботи?

К-р: Та й я так думаю. Причому є ж конкретні результати. Ось дивися: останнім часом тільки моїми підрозділами викрито кілька махінацій у кредитно-фінансовій системі, у сфері зовнішньоекономічної діяльності. А скільки накопали при роздержавленні й приватизації об’єктів народного господарства? А контрабандисти? А наркоділки? А зброя? Та тільки кримінальних справ за нашими матеріалами порушено останнім часом майже дві тисячі, понад тисячу осіб заарештовано, понад півтисячі вже засуджено. А скільки коштів, вилучених у злочинців, переказано до державного бюджету! Мільйони доларів!

К-да: Так і я про те. Мої хлопці теж стараються, щоб голові було що доповідати нагору…

Не до кінця прочитавши документ, Берун натиснув на клавішу пульта.

— Валю, Юрій Ігорович у приймальні?

— Так, чекає.

— Хай зайде.

Тільки-но Тимченко переступив поріг кабінету голови й ще не встиг зачинити за собою двері, як Берун кинув на приставний столик аркуші паперів, які щойно прочитав, і незвично спокійно й ледве чутно промовив:

— Засунь їх собі в дупу. А після того підніми з архіву документи проведення оперативно-технічних заходів, які твої отушники здійснювали під час операцій, ініціатором або керівником яких був Шершун. Я впевнений, що ти там знайдеш для себе багато чого цікавого. Особливу увагу зверни на техніку, закамуфльовану під різні побутові речі.

— Товаришу голово, — Тимченко нервувався, — часу на підготовку операції не було зовсім. Ми діяли навмання, звичайно, ризикуючи розшифруватися, але все ж основне завдання ми виконали — розмову Шершуна й Зорія записали розбірливо й навіть без будь-яких перешкод.

— Ти що, Юрко, дурний? — так само спокійно сказав Берун. — Та вони розкололи ваш «канделябр» ще тоді, як офіціант ніс його по залу. А все, що вони там, — голова кивнув у бік розсипаних на столі паперів, — наговорили — чистої води «розвод». А ти не здогадуєшся, над ким вони знущалися? Думаєш, над тобою? Нахрін ти їм потрібен! Ці підарюги знущалися наді мною.

Берун підвівся, підійшов до акваріума, сипнув у кільце, що плавало на поверхні води, з паперового пакетика якогось порошку й замислено, наче в кімнаті нікого не було, промовив: «Значить, кажете, познущалися?» Потім, наче отямившись, не повертаючи голови до начальника ОТУ, запитав:

— Де вони зараз?

— Невідомо, Герасиме Васильовичу. Після Андріївського узвозу, повільно прогулюючись, вони дійшли до міського управління міліції, перейшли дорогу і… зникли. Досі у Службі на своїх робочих місцях не з’являлися.

— Можна подумати, що ти знаєш усі їхні «робочі місця», їхнє робоче місце — це вся Україна. Вони можуть бути в будь-який час будь-де. І, уяви собі, без найменших проблем підтвердять, що займалися конче необхідною роботою. Та-а-а-ак, — протягнув Берун, — багато чого я віддав би, щоб дізнатися, про що вони говорили в той час, як наружка жувала соплі. А твої хлопці розшифровували пустушку з канделябра. Ти, Юрію Ігоровичу, тут не винен. На місці твоїх бійців могли бути інші, а результат був би той самий. Це тобі не якісь там хабарники-казнокради чи навіть наркоділки. Ці хлопці кращі. І вони, їтіть твою наліво, — майже прошепотів Берун, — грають у свою гру.

Потім, зненацька жбурнувши пакетик, з якого годував рибок, просто у воду акваріуму, заверещав:

— Що це за гра, я тебе питаю?!

І знову спокійно, тихо-мирно:

— Те, що ворота, в які вони намагаються забити гол, не мої — сумнівів у мене немає. Але їхні м’ячі ловити мені. Тобто ще й їхні. А ті, що сиплються на мене від інших буцальників, хто буде відбивати?

7

— Якщо серйозно, Володимире Дмитровичу, то я й сам нарешті хочу хоч щось зрозуміти з усього того, що сьогодні відбулося. Почалося все з вашого дзвінка, потім зустріч у кафе, фактично раптова втеча й відрив від наружки, конспіративне перевдягання в рибальське дрантя та виїзд за місто на якомусь позашляховику, який чомусь виявився в потрібному місці й у потрібний час. І ось зараз — уже скоро смеркнеться — ми сидимо на річці, навколо сніг і лід, а мене гріє випита горілка й пече тривога невідомості, — Зорій сказав це якось непевне, наче й не чекав почути від генерала Шершуна зрозумілих роз’яснень.

— Ти знаєш, Богдане, у мене на язиці майже ті самі слова. Ну, пояснити позашляховик і перевдягання я можу: завжди про всяк випадок треба мати запасний варіант відходу. Випадки в нашому житті можуть бути різні. Одним варіантом ми сьогодні вже скористалися. Є й інші. Але й у тебе повинні бути у загашнику подібні шляхи раптового зникнення. Та я впевнений, ти про них подбав. А ось щодо розмови з Беруном, тут я хочу послухати тебе. Просто так голова не говорив би про те, що Зорій дозволяє собі недопустимі речі.

Володимире Дмитровичу, чесно й відверто кажу: я не знаю, про що ви говорите, — щирість полковника непідробна. — Постарайтеся повторити слова голови, що і як саме він сказав.

— Берун почав із того, що до нього від «високих» людей дійшли чутки про якусь твою незрозумілу діяльність. Як пін сказав — «не зовсім зрозумілі рухи». Що ти ведеш якусь свою гру, причому робиш це не в межах службових обов’язків. А коли я сказав, що не розумію, про що йдеться, голова розізлився: «Твій любимчик готується підірвати основи держави, а ти тут прикидаєшся, що нічого не знаєш!» Потім заявив, що я з тобою заодно і що нас обох уже час посадити в тюрму. Зрозумівши, що кавалерійський наїзд не вдався, або й повіривши (хоча я сумніваюся), що мені дійсно нічого не відомо, Берун почав виховувати мене, як молодшого опера: прочитав короткий курс лекцій з питань основних завдань контррозвідувальної діяльності, мовляв, основне наше завдання — запобігати злочинам. Ось він і намагається нас із тобою попередити, щоб ми нічого не накоїли. Бо й на нас знайдуться люди, які дадуть нам по голові. І ті люди — дуже серйозні.

Шершун випалив це швидко, наче багато думав про ті слова й завчив їх.

— Ото й усе? — Зорій здивовано підняв широкі густі брови.

— Усе. Тепер, Богдане, слухаю тебе. Зразу зізнаюся: я не повірю, що все це — просто маячня чи маразм нашого голови. Диму без вогню не буває. Хоча, мені здається, ця приказка зовсім неправильна. Іноді щось димить-димить, а загорітися не може. Давай розказуй, де в цьому всьому димова завіса й що під її прикриттям робиться?

— «Людина велика у своїх задумах, але немічна в їх здійсненні», — вже трішки впевненіше почав Зорій.

— Ага, і «тільки мрія допомагає нам примиритися з дійсністю». Ти краще б Леніна цитував, бо Ремарка я надто поважаю, щоб вплутувати в наші брудні справи.

— А Леніна, значить, уже й не поважаєте?

— Богдане! — аж прикрикнув Шершун. — Не виляй, я чекаю від тебе конкретних пояснень. Якщо не довіряєш мені або просто не хочеш розповідати того, що, вважаєш, знати мені не треба — нічого не говори. Змотуймо, як кажуть, вудки — і гайда додому. Бо вже й справді смерклося, а ми як більмо в оці отут посеред льоду стовбичимо.

— Не гнівайтесь, Володимире Дмитровичу. Спробую дещо вам пояснити, але навіть не знаю, те буду говорити, чи ні. Я й сам не все до ладу розумію, більше того — не зовсім упевнений, що обрав правильний шлях. Тобто філософія задуму, з чого я й почав, процитувавши Ремарка, у мене начебто є, а от зі способами втілення цього задуму я ще не зовсім визначився.

— Ну, задум — це ще не дія. Хоч би яким він був, якщо ти про нього нікому не казав, не міг стати комусь відомим, а отже, й голові Служби, — вставив генерал.

— Та нічого, окрім філософії, ще немає. Тим більше, я ж не такий уже й дурний, щоб базікати де попало. А до Беруна могли дійти мої деякі, як на начальство, висловлювання щодо ситуації в країні. Не секрет (та й ви не раз від мене те чули), що я не в захваті від нашої нинішньої влади. Я це казав відверто й самому голові. Він при вас мене кілька разів профілактував за «провокаційні» балачки. «Будь, як усі, й не заносся» — ось його вимога. У нас же як: прийшов на службу — роби так, як скаже начальство. Думає про стратегію — начальство. У політиці петрає — начальство. А ти маєш усе робити, щоб і політика, і стратегія, сказати б, «соответствовали». Щось у державі робиться не так — не твого розуму діло. І у владі на самій горі теж на те й поставлені відповідні люди, щоб за нас, баранів, приймати рішення. Я не сказав — думати, а потім приймати рішення. А ми повинні виконувати накази беззаперечно. А хто не виконує — той «не наш». «Якщо хто приходить до Мене і не зненавидить батька свого й матері, і дружини, і дітей, і братів, і сестер, а при тому і всього життя свого, той не може бути Моїм учнем».

Так вони ставлять умови тим, хто ходить під ними й кого вони вважають своєю керованою креатурою.

— Порівняв Ісуса Христа і нинішніх фарисеїв, — Шершун не любив згадувати про Бога, як то кажуть, всує, хоча в

Біблії орієнтувався непогано й деякі широковживані цитати з житій, особливо «від Луки», знав. — їм не потрібні розумні люди.

— їм не потрібні не лише розумні люди, а й просто порядні.

Та візьміть розбавте ними вашу загуслу чорну кров! Так вони ж бояться, що на тлі розумників дурість тих фарисеїв буде ще видніша.

— А ми що можемо з цим зробити? Як сказав Ніколо Макіавеллі: «Государю, в якого не вистачає мудрості, марно давати добрі поради».

— А ми, Володимире Дмитровичу, нічого не робимо. Ми просто поволі уподібнюємося до них. Наші генерали нажераються вечорами в дорогих кабаках за рахунок бандитів або тих, які недавно ними були, а сьогодні начебто стали добропорядними бізнесменами чи навіть меценатами, а на другий день у госпіталі в «люксах» їх відкачують і бігають навколо них на цирлах наші бідні лікарі з медуправління, наче ті «вояки» повернулися не з пиятики, а зі смертельного бою, в якому захищали Батьківщину.

— Ох і злий ти, Богдане. Хіба ж усі генерали тільки те й роблять, що бухають з бандюками?

— Ні, не всі. Ви ось п’єте просту горілку з простим полканом. Та ще й в антисанітарних умовах, як говорив свого часу вельмишановний Аркадій Райкін.

— Хіба ж антисанітарними умовами можна назвати цю красу? Дивися, як сніг блищить. А повітря! Лєпота! Не хочеться навіть думати, що завтра знову йти до Беруна й вислуховувати його нотації. Та ще й пояснювати те, про що я так сьогодні від тебе й не дізнався.

— Я вам можу сказати лише одне: у нашій країні треба змінювати все. І насамперед тих, хто не здатен на справжні радикальні перетворення. У нас же основна проблема не в розвалі економіки, не в захмарній корупції та організованій злочинності. Це все — наслідки. В Україні ми маємо найстрашніше явище, яке може згубити державу як таку. І явище це — криза духовності. У нас немає ідеї, яка згуртувала б націю, об’єднала людей, допомогла повірити у власні сили. Кожний наш громадянин, хоч би де він працював, хоч би ким був, почувається тимчасовим. Немає віри в завтра. Не сказали йому, в чому його перспектива, коли й за яких умов вона можлива. Він уже не вірить у постулат, що праведне сьогодні — завтра може стати грішним. І, звичайно, навпаки. Але той, кого сьогодні тиснуть і ганяють, як куцого зайця, завтра може розправити плечі. Коротше, Україні потрібен новий лідер, з новими ідеями, незвичними способами їх вирішення. Ним може бути навіть не найсильніший чи найрозумніший. Лідер — це той, хто краще від інших усвідомлює, чого хочуть люди. А люди — це народ. А народ — це Україна. Нині ж ті, хто у владі, владою є лише за визначенням. Тобто якби не було символів влади — палаців, резиденцій, охорони, військових парадів, дипломатичних прийомів, даішних мигалок — не було б і влади. Без фетишів вони ніхто. А які ці правителі самі з себе? Побач їх у сауні — враження буде гнітюче: більшість — мікроцефали, рахітичні чахлики із недорозвиненими пуцюринами. Вони присмокталися до державної цицьки й вважають себе незамінними. Але, як відомо, на кладовищах лежать мільйони тих, що вважалися незамінними.

Зорій замовк і лише зараз помітив, що Шершун дивиться повз нього, туди, де зовсім недавно сіло сонце, де згасала заграва. Полковник не був упевнений, що той узагалі слухав його.

— Я вже старий для боротьби, я не здатен навіть ненавидіти, — генерал дивився кудись удалечінь і наче сказав це сам собі. — Я тільки перебуваю в скорботі душевній, дратуюся, ночами в мене горить голова від напливу думок, і я не можу спати… Ох, якби я був молодий!

— Володимире Дмитровичу, ви тут? Що з вами? Який же ви старий?

— Це ж із Чехова. Іван Іванович, пам’ятаєш?

— «Аґрус»? А я вже злякався, думаю, травмував своїми балачками вашу психіку.

— Життя — як мило. Тільки вчора купив брусок запашного, білого, чистого. Думав — надовго вистачить. Незчувся, як у руках опинився невеличкий змилок, яким ще намагаєшся

скористатися, а він уперто вислизає з рук і кінець кінцем зникає разом із водою в каналізації.

Ага. «І ще один аркушик: справа — наліво!»

Ти про що?

Та про те саме, що й ви — про життя…

…Полковник Зорій і генерал Шершун, можливо, вперше під масу знайомства і спільної роботи говорили про такі речі.

I вперше, хоч як дивно, кожен із них розумів, що обидва говорять не до кінця відверто, а можливо, навіть в окремих випадках і зовсім нещиро.

Ні, вони не боялися одне одного. Вони навіть не допускали, що хтось із них може передати третій особі зміст їхньої розмови.

Просто вони не до кінця розумілися. І саме тому, що недоговорювали того, про що кожен із них думав. Генерал не розумів Зорія, бо був справді в цілковитому невіданні про плани й практичні кроки полковника. А Богдан Данилович не вводив приятеля у свої справи, боячись чи, точніше, не бажаючи підставляти його, втягувати в небезпечну «антидержавну» діяльність.

— Я думаю: що ж ти, друже мій Богдане, замислив? — Шершун

підвівся. — І як далеко ти зайшов у своїх практичних кроках? Що ж буде з тобою, голова твоя садова? Що буде з нами? Знову революція? Хіба тобі не знати, що сказали про барикади розумні люди?

— А що вони сказали?

— Що барикада ділить вулицю на два глухих кути. Це сказав хтось із російський письменників.

— Так і там є розумні люди.

— І я ж про те. Байдуже, хто де народився. Он Ісус — народився в хліві, а ким став!

— Ким?

— Христом став…

Глава друга

Постулати

1

Анатолій Чорний дуже добре ставився до Богдана. Вони приятелювали. Дружніми їхні стосунки не назвеш, бо різні були інтереси, різні напрямки інтелектуального розвитку й самовдосконалення. Але їх поєднувало те, що й Анатолій, і Богдан вчилися всього в Марчука, і свого часу саме Євген Кирилович відіграв не останню роль у подальшому визначенні життєвого шляху як Анатолія, так і Богдана.

Після багатьох поневірянь, карколомних і цікавих призначень Марчука, під час яких він незмінно «тягав» за собою Анатолія, останній урешті-решт вийшов на самостійну орбіту, що не перетиналася з доріжками його колишнього шефа, якими той ходив нині. Так у житті трапляється часто…

Анатолій не ображався на свого шефа. Він і так був йому вдячний за те, що і посаду, і звання полковника мав завдяки наближеності до Марчука. Але виникла ситуація, коли Анатолію треба було вибирати: або й далі вважатися людиною Марчука, який майже втратив свій вплив на державні справи, або дистанціюватися від нього і спробувати наблизитись до іншого табору, до інших людей, до іншого шефа. Здебільшого це вдавалося небагатьом, бо «чужих» в інших командах не приймали, ставилися до них з побоюванням і підозрою.

Та Анатолієві пощастило. Щоправда, його довго «крутили», тобто перевіряли, випробовували, але все-таки взяли.

І посадою, і невдовзі присвоєним званням генерала він був задоволений. За винятком, можливо, найголовнішого: ті, які взяли його до себе, спробували залучити до не дуже чистих справ, якщо не сказати — брудних.

А найбрудніші справи, як відомо, це наркотики та зброя. Анатолій упритул наблизився до тієї й іншої «теми», як часто почали називати які-небудь оборудки, пов’язані з зароблянням грошей. А точніше, його майже вплутали у схему зброя — наркотики — гроші. Майже, бо Анатолій вчасно сплигнув спочатку з тієї частини, що стосувалася наркотиків, а потім і з тієї, що пов’язана зі зброєю.

Схема досить банальна, і якби вона і люди, що її забезпечували, не були у владі, ця схема довго не проіснувала б. А так вона працювала чітко й приносила її організаторам шалені прибутки. Анатолій мав бути в цій схемі малесеньким, дрібненьким гвинтиком. Відповідні йому перепадали б від цього й дивіденди.

Але вибору в нього майже не було: або він підписується під участю в цих схемах, або на його місці, на його посаді функціонуватиме інша людина, більш поступлива і зговірлива.

Звичайно ж, усе-таки вибір, мабуть, був. Послати все це під три чорти, звільнитися зі служби, влаштуватися десь у якійсь фірмі маленьким клерком і спокійно догодовувати дітей і онуків до пенсії.

Треба було знати Анатолія. Він, як і всі, кого добирав собі Марчук, мав непомірні амбіції, об’єктивно був недурний, і, звичайно, не міг собі дозволити відійти в тінь так рано, маючи величезний службовий досвід, зв’язки та отриманий у часи спілкування з «великим Марчуком» апломб. Набуті також лоск, уміння позувати, подавати себе й свої можливості у якнайвигіднішому світлі давали шанси й можливості Анатолію ще потриматися в «обоймі», як полюбляли говорити управлінці, і спробувати далі реалізуватися ще й у такому небезпечному ділі, як торгівля зброєю.

Те, що держава одним з основних джерел доходів вважала (і мала) продаж зброї різним «бумбу-юмбу» та в країни Близького Сходу, було звичайним явищем. За контракти, тендери, угоди чиновники боролися, не жаліючи живота. І гроші від цього іноді потрапляли до державної скарбниці. Ну звичайно, більшість їх розкрадалася.

А ось інші схеми, які передбачали заробіток, і неабиякий, на контрабанді, працювали винятково на кишеню сильних світу цього. До цього бізнесу підпускали тільки осіб,

«особливо наближених до імператорського двору». Основні відрахування теж ішли нагору. Бо на той час жодна схема в державі не працювала без благословення звідти. Від будь-якої оборудки чималі відсотки надходили на рахунки підставних пішаків, які були найнадійнішими довіреними людьми перших осіб.

Про це знали всі. Тому запорукою успішного бізнесу, будь-якої справи було наближення до ядра державної влади в Україні, яким вважалася Адміністрація Президента. Не уряд, не Верховна Рада, а саме АП вирішувала, кого карати, кого милувати. Цілком логічно не перейматися питанням: а за які такі заслуги призначалися керівники цього адміністративного пугала? Богдан пильно спостерігав за поведінкою тих, кому Президент довіряв цей хлібний пост. Адже кожен із керівників канцелярії, яких регулярно змінював глава держави, відрізнявся від своїх попередників настільки, що вивести загальну фізіолого-політичну формулу правої руки Президента — марнування часу.

Але Зорій був упевнений в одному: той, хто нині очолює Адміністрацію Президента, увібрав найпотворніші риси сучасного чиновництва, основними з яких, безумовно, є мстивість, прагнення неконтрольованої влади і готовність заради цього відкинути за високу гору будь-які моральні й совісні обмеження.

Але про Талимеризібу — згодом.

2

Так-от, у самому низу однієї з таких схем мав перебувати Анатолій Чорний. Поговорити з ним цікаво, хоча з роками зробити це вдавалося не кожному й дедалі важче і важче. Розповідати про свої походеньки Анатолій не любив, і, щоб його розкрутити, мусиш залучити всі хитрощі й наполегливість.

Зорій не поступався в цьому Анатолієві. Хоча Богданова хитрість була настільки прихована, що більшість людей вважала його простачком, безсрібником, і тому іноді легко лізла у вдало розставлені ним тенета, в які потрапляли такі «зубри», що вважалися неперевершеними інтриганами, апаратниками, розумниками й хитрунами. Своєю «простотою» Богдан спонукав до відвертості таких перестрахувальників, які потім, аналізуючи

розмову з полковником, самі дивувалися, як так трапилося, що вони розляпали Богдану навіть те, про що він і не запитував.

Так сталося й цього разу. Богдан зустрів Анатолія «випадково». Той прогулювався з якимось колегою біля Святої Софії — у місці, де полюбляли променад після нехитрого обіду у відомчій їдальні служиві люди з Володимирської, 33.

Богдан ішов протилежним курсом, радо привіталися.

І її знайомець попрощався й пішов собі геть, а Богдан приєднався до Анатолія. Повільним кроком вони прямували далі, вийшли на майдан до дзвіниці святої Софії і зупинилися за кілька метрів від місця, де похований Патріарх Володимир.

Лежить собі, — кивнув у бік могили Чорний, — як сирота. Як же тут незатишно!

— Йому, мабуть, однаково, — у тон Анатолієві промовив Зорій. — А тоді, в 1995-му, коли його ховали, тут було затишно? Я свідок тих подій: такого звірства ні до того, ні після не пригадую.

— Так, «беркутівці» тоді як з цепу зірвалися, били всіх, хто потрапляв під руку: і малих, і старих, я вже не кажу про хлопців з УНСО. Тих калічили конкретно.

— Я в той день, 18 липня, призначив зустріч своєму агентові біля фунікулера. Там зручно: красиво, гуляє багато людей, здебільшого іногородні, бо місцеві туди не ходять, мабуть, нічого особливого вже в тих красотах не бачать — звикли. Іду до Софійського майдану, а там — натовп. І люди підходять і підходять. Бачу — з Володимирської суне ще більше людей. Прислуховуюсь — усі говорять про Патріарха Володимира, мовляв, влада не дозволила його поховати на території Софії, але він гідний цього, тому народ намагатиметься поховати його саме на території історичного заповідника. Що було потім — ти знаєш. А от питання про відповідальність за те криваве місиво не вирішене й досі. Влада тоді втекла з міста. Говорили, що й шеф твій, Марчук, тоді… — Зорій зам’явся, — ну, виявився не на висоті… Розгін похоронної процесії — то була перша серйозна акція, яка владу злякала.

— Та біс його розбереться в тих хитросплетіннях, які влаштовують політики й високі чиновники. Іван киває на Петра — я не я, і хата не моя.

Постоявши ще з хвилину, зайшли під арку. Зненацька над їхніми головами гучно вдарив дзвін, аж притиснувши обох звуковою хвилею.

— З якого б це дива? — Анатолій Чорний прожогом вискочив з-під арки на територію Софії Київської. — Скільки тут ходив — жодного разу не теленькало.

— Це на честь нашої зустрічі, — весело промовив Зорій, теж слідом за приятелем швидко заскочивши на подвір’я.

— Так у нього ж заборонено бити. Він же — реліквія, — з іронією сказав Анатолій. — Кажуть, що сам Мазепа приклав руку до його появи на світ.

— Точно, було таке. Він так і зветься — «Мазепа». Добре, хоч назву цю досі не додумалися змінити. А то б, як самому гетьманові Іванові Мазепі, оголосили б наші старші брати анафему за так звану «зраду расєйському царю» або, чого доброго, розпиляли б і здали на брухт. Тепер не здадуть, хоча зараз це й модно.

Вони попрямували знайомим і звичним для обох маршрутом навколо собору.

— Давненько не бачилися. Усе справи? — змінив тему розмови Зорій. — Десь знову по закордонах? Чи вже, мабуть, не пускають? Може, втратив довіру? Викреслили з потрібних списків?

Саме цього й не хотів ніяк визнавати Анатолій, і нагадування про недавні переживання щодо невизначеності вмить привели його до такого стану, в якому він уже ладен був одразу ж заперечити Богданові.

— Ні, Богдане! Усе слава Богу! Справді, тільки-но повернувся з-за кордону. Я з нього й не вилажу.

— Що ж ти там робиш? Невже проводиш контррозвідувальні операції?

— Знаєш, доручають такі речі, що й не доберу, радіти, що довіряють, чи писати заповіт…

— Та ти що! Ото так серйозно? А я думав, у нашій державі вже немає нічого серйозного. Що ж там таке трапилося, що не могли без тебе обійтися, тобто залучили важку артилерію? Там же за кордоном наших нероб вистачає.

— Доручили домовитися про чергову партію зброї. Це ж не так просто. Не офіційними каналами все йде, а лівими. І хоч я, побачивши, що насправді діється і в яку аферу мене втягують, навідріз відмовився, вантаж усе одно викинули в потрібному місці. Уже й підтвердження є.

Яке?

— А на рахунку вже з’явилися гроші.

— ?

— Це, Богдане, такі схеми, мать би його… Сам не все розумію. Та мені й не треба. Наші представники домовляються, де повинні викинути ящики. Просто з повітря. Потім хлопці-повстанці зі свого боку (прямих же грошей немає) переправили наркотики в одне місце, далі транзитом ще через одну країну, а там — хай Захід труїться. Аж потім грошики — до пас. І то такими ж об’їзними шляхами. Можна сказати — гарну справу робимо, знищуємо генофонд противника, — засміявся Анатолій.

— Ти що, серйозно?

— Жартую… Про наркотики — придумав, — усвідомив промах Анатолій. — Я не знаю всієї схеми. Тому в мене руки чисті. Відносно. Грошики йдуть, кому треба. Я ж мав бути лише технічним виконавцем. Мені здається, що вони все ж мене десь замазали.

— Не боїшся?

— Боюсь…

— Кого?

— Та цих солопів. Страшні люди. Що ближчі до Папи, то страшніші.

— А Бога не боїшся?

— Та біс його зна…

— То кому служиш: Богові, чорту чи Папі?

— Іди ти к бісу!

— О, знову згадав рогатого. Справді, мабуть, тебе дістали…

— Кажу тобі, вже треба готуватися до відпочинку. Щовечора онуки запитують, де дід. А я приходжу, коли вони вже сплять. Скільки вже можна, й так усе життя, як на фронті: давай, давай, давай! Та що це ми тільки про мене. Краще розкажи, як ти.

— Ти знаєш, сам подумую про відпочинок. Але ще є деякі хвости, які треба підчистити. Щоправда, і на волі нас навряд чи хтось чекає. Скільки наших хлопців, що пішли на пенсію,

не можуть влаштувати своє життя без служби! Скільки спилося! А скількох уже немає — царство їм небесне… Ти когось із наших, що звільнилися, зустрічаєш?

— Бачу іноді в місті, іноді телефонують. Так, перемовимося кількома словами: наче й не було десятків років спільного життя.

— А як наші колишні шефи, Євген Кирилович, наприклад? Щось рідко з’являється на людях. То хоч по телевізору мелькав, а зараз дедалі рідше. Хоча зовні — такий самий красунчик.

— Кирилович — молодець. Якби не деякі його тактичні осічки — був би Президентом. Можливо, й Україна була б зараз зовсім іншою, — Анатолій глибоко зітхнув. — Та й ми могли б десь біля нього бути, га! — Анатолій засміявся й легенько вдарив Богдана по плечу.

— Ні, Толю, час безповоротно минув. Не треба шкодувати за тим, чого не сталося. А ти, бува, не маєш його телефончика?

— Звичайно, маю. Ми іноді зв’язуємося. Точніше, я йому телефоную. Записуй.

Анатолій продиктував номер мобільного телефону.

— Як ти думаєш, Толю, якщо я подзвоню Євгенові Кириловичу, він не пошле? — сказав, занотовуючи в записник цифри, Зорій.

— Ти що, він нормальний мужик, своїх не забуває. Навіть таких вредних, як ти.

— Чому ж це я вредний?

— Бо щось хитриш. Не просто ж так мене тут зустрів, га? — Анатолій Чорний знову поплескав Богдана Зорія по плечу. — Та гаразд, не переживай, дядя жартує.

Коли приятелі виходили з території Софії, побачили, як з вузеньких бокових дверей дзвіниці двоє міліціонерів вивели й посадили в «Жигулі» високого худого підлітка, який зовсім не опирався. На його обличчі, як здалося Богданові Даниловичу, наче промайнула світла усмішка.

З

Сашко Тесля сидів на м’якому старенькому дивані в невеличкій кімнаті, яку все ж полковник Зорій назвав вітальнею, и чекав, коли Богдан Данилович приготує каву. Письменник уперше прийшов на власну квартиру Зорія, і тепер із цікавістю розглядав прості вітчизняні меблі, закарпатську стінку, велика частина площі якої належала книжкам. По корінцях обкладинок Сашко визначив, що більшість із них гною біографію починала з видавництва, яке друкувало серно бібліотеки «Огонёк». Жуль Верн, Віктор Гюго, Аполлон Майков, Проспер Меріме, Лев Толстой, Антон Чехов, Федір Достоєвський, Олександр Пушкін, Михайло Лєрмонтов, Теодор Драйзер, Михайло Салтиков-Щедрін… Серед струнких рядів красивих видань якось окремішньо причаївся замацаний томик «Кобзаря». Теслі хотілося покопатися в бібліотеці полковника. На чужих же полицях завжди знайдеться хоч кілька незнайомих видань, які зацікавлять книголюба. Особливо такого, як Сашко.

Богдан Данилович запросив Теслю додому в неділю, щоб спокійно поспілкуватися, випити кави, погомоніти про життя-буття. Дружина Зорія, Надія, десь гайнула до подруги. Останнім часом вона робила це частенько. Йому самому не вистачало спілкування з такими людьми, як письменник Тесля. Але найголовнішою метою цих запросин була тривога за Сашка. Іноді, розмовляючи з ним по телефону, Богдан Данилович помічав, що письменник бував, м’яко кажучи, нетверезим.

Зорій приніс із кухні тацю, на якій парували свіжою кавою дві темно-брунатного кольору невеличкі чашки, на блюдці лежало печиво «До чаю».

— Сто грамів не пропоную, — сказав Богдан Данилович, ставлячи тацю на журнальний столик.

— Що ви, звичайно, не треба, — зніяковіло промимрив Сашко.

Каву пили мовчки. Незримий бар’єр, який невідомо

звідки виник між цими двома людьми, що давно вже як слід вивчили одне одного, відчувався так явно, що і Тесля, і Зорій чекали чогось такого, що позбавить їх цієї тяжкості й незручності. Нарешті першим не витримав письменник.

— Бібліотека, я бачу, зібрана з любов’ю і знанням справи. Я б із задоволенням порився в ній.

— Будь ласка, Сашко, можеш копирсатися. До речі, за тими рядами, що ти бачиш, стоять ще книжки, які я гортаю рідко. Але саме там і можна знайти щось цікавеньке. А заховані вони, бо мають непрезентабельний вигляд.

Сашко підійшов до стінки, пробіг очима згори донизу, кілька разів витягав з поличок якісь книжки, гортав, ставив на місце. Нарешті, взявши одну з них, сів на диван.

— «Павел Судоплатов. Спецоперации. Лубянка и Кремль 1930–1950 годы», — прочитав Тесля. — Багато чув про цього вашого колегу, але ознайомитися з його мемуарами не доводилося, — з неприхованою іронією сказав Тесля.

— То в чому справа, почитай. Ворогів, як то кажуть, треба знати в обличчя.

— А ви теж вважаєте його ворогом? — з якоюсь обережністю промовив Сашко, наче боявся, що своїми словами образить полковника.

— Та який же він мені ворог? — Зорій усміхнувся. — Навпаки, у нього можна багато чого повчитися. Просто він був людиною зовсім іншого часу, іншої епохи. Павло Судоплатов — легенда радянської розвідки. Тоді були зовсім інші цінності, й такі люди просто виконували свій службовий обов’язок. Судоплатов же виконував його професійно й завзято. Чи як ти вважаєш?

Замість відповіді Тесля почав читати вголос:

— «Хотим мы того или не хотим, но проходит время, и то, что еще вчера было Великой Государственной Тайной, теряет свою исключительность и секретность в силу крутых поворотов в истории государства и становится общим достоянием — было бы желание знать правду.

Судьба распорядилась так, что к моменту завершения этой книги я, один из руководителей самостоятельных центров военной и внешнеполитической разведки Советского Союза, остался единственным свидетелем противоборства спецслужб и зигзагов во внутренней и внешней политике Кремля в период 1930–1950 годов.

Несмотря на репрессии в довоенные и послевоенные годы, мне, находившемуся в заключении 15 лет, в силу причудливого стечения обстоятельств и несомненного везения, удалось выжить и записать ряд воспоминаний, связанных с противоречивым и трагическим развитием событий того времени.

Дела разведки и контрразведки никогда не были в почете у руководящих кругов России. Однако при тоталитарном правлении они порой приобретали существенное значение в действиях властей. Собственная популярность меня как профессионала занимает меньше всего, но после распада СССР, как мне представляется, прежде всего, в силу беспринципной грызни и борьбы за власть в стране, я считаю своим долгом рассказать людям правду о том, что было на самом деле в 30-50-х годах, чтобы они поняли логику трагических и героических событий в истории нашей Родины. Мотивы преступных репрессий, в которых повинны руководство страны и органы безопасности, были связаны не только с личными амбициями Сталина и других вождей, но и с той борьбой за власть, которая постоянно шла внутри их окружения. Эту борьбу всегда умело прикрывали громкими лозунгами — «борьба с уклонами» в правящей партии «ускоренного строительства коммунизма», «борьба с врагами народа», «борьба с космополитами», «перестройка». А в итоге жертвами всех этих кампаний всегда оказывались миллионы ни в чем не повинных людей».

Ага, можна подумати, скаже він правду, — Сашко згорнув книжку. — Скільки, мабуть, звів сам особисто людей, а скількох послав на смерть. А спробуй, скажи чи напиши що-небудь погане про нього — ваші ж «діди» очі видеруть.

— Маєш на увазі наших старих кадебістів? Згоден. Читав я цю книженцію, читав. Герой!.. — у словах Зорія — легка іронія. — Судоплатов щиро вважає, що робив святу справу. Особливо пишається своєю боротьбою з «фашистсько-українськими» націоналістами.

— Та це ж він, здається, грохнув особисто Євгена Коновальця?

— А то хто ж. Тоді всі чекісти щиро вірили, що боротьба з українськими буржуазними націоналістами — свята справа. Так вважали до 1991 року й мої українські колеги. І серед основних мотивів, через які в той період багато хто пішов із нашого КДБ — несприйняття того, що до влади в Україні прийшли українці. Бачте, «понімаєтє лі», самі, у своїй державі почали собою керувати.

— А можна буде у вас взяти на певний час цю книжку? Бо в моєму романі є тема, близька до тих подій, про які, мабуть, і пише Судоплатов.

— Звичайно, візьми. Тільки можеш сміливо ділити все, про що написано, навпіл. Наприклад, він описує загибель командира УПА Романа Шухевича зовсім не так, як було насправді.

— А звідки ви знаєте, як було насправді? Про це ж, кажуть, нікому не відомо.

— Аби не знав, не говорив би. Судоплатов пише, що він особисто разом із генералом Дроздовим та двадцятьма оперативниками оточили сільпо, де, мовляв, ховався Роман Шухевич. Дроздов вимагав від командира УПА скласти зброю, тоді начебто йому гарантувалося життя. Але у відповідь пролунала автоматна черга, й Шухевич відразу спробував прорвати кільце оточення, кинув дві гранати, зав’язалася перестрілка, під час якої його й убито. Скажу відверто — цілковита нісенітниця. Хотів би я бачити, як генерал Дроздов кричить на повні груди: «Романе, курва його мамі, здавайся!» А у відповідь: «Русскіє, тобто українці, не здаються!» А насправді — ні Судоплатова, ні Дроздова безпосередньо під час військово-чекістської операції в селі Білогорща не було, хоча саме вони ту операцію розробляли. А керував особисто ліквідацією Шухевича і брав у ній участь полковник Шурубалко, якого я добре знав і з яким не раз говорив на цю тему. На жаль, він недавно помер. Видатний був «бандолов», як зазвичай називали тих, хто безпосередньо брав участь у ліквідації оунівського підпілля в повоєнні роки в Західній Україні.

— Усе ж, як насправді загинув Шухевич?

4

«Уже п’ятий рік по війні, а на терені Західної України все ще неспокійно. По схронах і криївках ховаються залишки в недалекому минулому грізної сили — Української повстанської армії. Про якийсь організований спротив узагалі не йдеться. Переховуватися стає дедалі важче. Постійна масована владна пропаганда дає свої результати: місцеві жителі вже

не вірять у перемогу тих, кого до останнього часу підтримували, кому допомагали, кого переховували. Активна вербувальна робота органів держбезпеки призводить до тотального агентурного проникнення в усі ланки оунівського підпілля. Потуги Служби безпеки ОУН уже неефективні. Суцільна підозрілість спричиняє недовіру і взаємознищення. Єдина сила, яка ще намагається підтримувати повстанців — колишнє греко-католицьке духовенство, що формально перейшло в православ’я.

Саме на виявленні тих священнослужителів, які контактували з націоналістичним підпіллям, і була сконцентрована увага місцевих органів МГБ. Завербовані з-поміж підпільників агенти щодня надавали інформацію про те, хто з ким зустрічається, кому передає гроші, де переховує зв’язкових. Відразу після новорічних церковних свят чекісти провели операцію і заарештували найактивніших пособників оунівського підпілля — священиків Паснака, Головацького, Постригана, Чайковського, Вергуна. Ось він зізнався, що не раз переховував у себе найближчих соратників головнокомандувача УПА Романа Шухевича — Дарину Гусяк (псевдонім «Нюся»), Галину Дидик (псевдонім «Анна») та інших.

У всіх конспіративних квартирах, «зданих» агентурою і заарештованими членами підпілля, чатували засідки; за виявленими, але залишеними на волі з метою подальшого спостереження зв’язковими встановлено посилений контроль.

Третього березня 1950 року співробітникові відділу 2Н Управління МГБ у Львівській області капітанові Копєйкіну зателефонувала його агент «Поліна» й повідомила, що в цей день її будинок на вулиці Леніна має відвідати зв’язкова Шухевича Дарка Гусяк. В об’єктивності «Полічи» Копєйкін не сумнівався, бо вона — досвідчена й активна оунівська підпільниця — не лише явилася з повинною й добровільно пішла на співробітництво з держбезпекою заради звільнення заарештованого МГБ її брата, а й видала не одного свого соратника в боротьбі.

Будинок за вказаною адресою оточили співробітники зовнішнього спостереження й навпроти обладнали спостережний пункт. Після зустрічі з «Поліною» зв’язкова Шухевича кілька годин петляла вулицями Львова, поки це не набридло філерам. О 18:30 того самого дня Дарку Гусяк, що йшла вулицею Набайко, догнали двоє чоловіків, які, порівнявшись із нею, зненацька схопили її за руки. Тут же підбігло ще четверо, які швидко обшукали жінку. Ні пістолетом ТТ, ні отрутою «Нюся» скористатися не встигла.

У внутрішній тюрмі Львівського управління МГБ зв’язкову командувача УПА допитували «по-дорослому», використовуючи не лише ненормативну лексику на кшталт «подстилка ты националистическая». І хоч били сильно, «Нюся» трималася мужньо. Після допиту її кинули в тюремну камеру-лазарет, де її вже чекала агент МГБ «Роза». Густо змащене зеленкою тіло й відповідний грим мали б засвідчити, що над «Розою» на допитах так само знущалися. Досвідчений агент, що пройшла школу співробітництва з гестапо й була перевербована МГБ, швидко увійшла в довіру до Гусяк.

І та наступного ж дня, вважаючи «Розу» своєю соратницею, забувши про всі оунівські інструкції, попросила передати записку Наталці Хробак у село Білогорща, оскільки її сусідку по камері мали найближчим часом відпустити. «Нюся» написала:

«Мої дорогі! Майте на увазі, що я потрапила до більшовицької в’язниці, де немає людини, яка б пройшла те, що на мене чекає, і не зламалася.

Після першої стадії я тримаюсь, але не знаю, що буде далі. М. (ідеться про ще одну зв’язкову Шухевича «Монету» — К. Зарицьку, теж заарештовану на той час МГБ. — Авт.) приводили на очну ставку, вона героїня, тому що трималася 5 місяців.

Цілую. Нуська.

Про мене дуже багато знають, а основне питання — це про ШУ і ДИ (тобто про Шухевича і Дидик. — Авт.). Мене захопили шестеро, і не було можливості покінчити із собою. Знали, що у мене є пістолет і отрута».

Четвертого березня складено план чекістсько-військової операції захоплення або ліквідації Романа Шухевича, підписаний заступником начальника відділу 2Н Управління МГБ У PCP підполковником Шорубалкою, начальником У МГБ Львівської області полковником Майструком та начальником Внутрішніх військ МГБ Українського округу генерал-майором Фадєєвим, який затвердили генерал-лейтенант Судоплатов і заступник міністра держбезпеки УРСР генерал-майор Дроздов. У ньому, зокрема, йшлося:

«Для проведення операції:

а). Зібрати всі наявні у м. Львові оперативні резерви 62-ї стрілецької дивізії Внутрішніх військ МДБ, штабу українського прикордонного округу і Управління міліції м. Львова.

б). Зняти по тривозі військові сили, що беруть участь в операції на стику адміністративних кордонів Глинянського, Перемишлянського і Бобрковського районів Львівської області у кількості 600 осіб і зосередити на п’яту годину 5 березня ц. р. у дворі У МДБ Львівської області.

в). Операцію провести методом блокування села Білогорща, прилеглих до нього хуторів, західної околиці селища Левандувка і лісового масиву».

П’ятого березня приблизно о 8-й годині ранку будинок № 76-А в селі Білогорща Брюховицького району Львівської області, в якому мав переховуватися Роман Шухевич і його зв’язкова Галина Дидик, було оточено щільним потрійним кільцем.

Наполегливий стукіт у двері змусив Галину Дидик відчинити. Коли вона побачила наведений на неї автомат — усе зрозуміла.

— Ви — Галина Дидик? — запитав один з військовиків.

— Ні, я Стефанія Кулик.

— Гаразд, із прізвищами розберемося пізніше. Пропонуємо вам добровільно видати Романа Шухевича.

— Ніякого Шухевича я не знаю! — голосно сказала Дидик.

Жінку міцно взяли за руки й повели на другий поверх. Піднімаючись сходами, Галина й далі голосно обурювалась і кричала. Роман Шухевич, який у цей час перебував у криївці за фанерною стінкою, все чув. І все зрозумів. Не дочекавшись, поки його знайдуть, він зробив кілька пострілів з простінку й із пістолетом та гранатою вискочив на східці, якими в цей час піднімалися інші оперативники. Шухевич устиг застрелити одного й тут же був прошитий на смерть автоматною чергою. Стріляв сержант Мухітдінов.

О 8 годині 30 хвилин операцію зі знешкодження головнокомандувача Української повстанської армії генерал-хорунжого Тараса Чупринки, тобто Романа Йосиповича Шухевича, було завершено».

5

— Якщо маєш бажання, можу влаштувати тобі ексклюзивне відвідування нашого есбеушного архіву. Там зможеш знайти багато цікавого. Можливо, і для твого роману згодиться, — Богдан Данилович наливав уже по третій чашці кави.

— Я б із величезним задоволенням. А коли можна це зробити? — Сашко загорівся.

— Та хоч завтра. Я сам немало макулатури там перевернув. У тому числі, коли вивчав проблему так званого «українського буржуазного націоналізму».

— А ви, Богдане Даниловичу, часом, не зустрічали матеріалів, які б підтвердили або спростували чутки про співробітництво бандерівців з німцями? Дехто посилається на матеріали Нюрнберзького процесу, мовляв, ось хто довів злочинну співпрацю гітлерівців і бандерівців.

— Так само і їхні опоненти стверджують, що в документах Нюрнберга навіть не згадується про ОУН чи УПА, — парирував Зорій.

Невже за стільки років ніхто не спромігся перевірити, вислідити й документально підтвердити ту чи ту версію?

Та все вже давно відомо. Просто кожен намагається викладати ситуацію так, як йому нині вигідно.

А документи все-таки існують? Якщо так, то про що вони свідчать?

— Документи є, їх, щоправда, зовсім мало. Ось, наприклад, і документ, який мав відіграти додаткову роль у звинуваченні нацистських керівників у воєнних злочинах. Це таємний циркуляр щодо айнзацгрупи С-5 від 25 листопада 1941 року, який надали радянські прокурори Нюрнберзькому трибуналу. Там згадуються і сам Бандера, і його плани використання німецької сили в боротьбі за незалежність України. Але цей документ радше вигідний бандерівцям, бо в ньому німецьке керівництво наказує застосовувати репресії до українських націоналістів. Зокрема, там указувалося, що рух Бандери готує антинімецьке повстання на окупованих територіях з метою створення незалежної Української держави, через що айнзацгрупі наказувалося всіх виявлених бандерівців після ретельного допиту розстрілювати, а протоколи допитів терміново надсилати начальству.

Є ще один нацистський документ — таємна доповідь від 23 жовтня 1942 року про ситуацію в Україні. У доповіді йдеться про те, що організація Бандери зайняла явно ворожу позицію щодо Німеччини та вживає всіх заходів, аж до збройної боротьби, для встановлення незалежності України.

Безумовно, перед війною мали місце контакти Бандери з нацистами, зокрема з військовою розвідкою, тобто Абвером. Кожна зі сторін намагалася використати другу в своїх інтересах. Але це припинилося після брутального порушення німцями проголошеного ЗО липня 1941 року у Львові Ярославом Стецьком Акта відновлення незалежності України. У тому ж таки липні Степана Бандеру заарештували й запроторили в концтабір Заксенхаузен. Після цього між нацистами і бандерівцями спалахнула справжня війна.

А взагалі, настане час, коли ця тема набридне всім і її перестануть експлуатувати сучасні політики, а такі, як ми, більше говоритимуть про жінок, а не про бандерівців, — Богдан

Данилович сказав ці слова так, наче підвів риску. Але, певний час помовчавши, Зорій вів далі:

— Не знаю, як точніше назвати — чи абсурдом, чи дивом, але факт, що в тому місці України, де українців найбільше гнобили, знищували та знущалися з них, там найбільше збереглися український дух, українська ідентичність. Я — про тих-таки галичан.

— Так, Галичина чимало вистраждала, — вставив Сашко.

— Це можна простежити на прикладі віри і церкви в тому краї. Хто для партійного керівництва Союзу та й радянської України був найзапеклішим ворогом?

— Українські націоналісти…

— Так, але ті націоналісти ніколи не відбулися б як такі, коли б не було основи, що весь страхітливий історичний шлях розвитку Західної України стояла міцно-міцно, попри шалені спроби ту основу зруйнувати.

— Це ви про релігію?

— Безперечно. Про те, що вже багато століть є незаперечним атрибутом саме цієї ідентичності галичан. Тобто йдеться про Греко-католицьку українську церкву. Як подавалася нам її історія? Уніати, апологети римського Папи, антирадянський ворожий елемент! А придивися — на ділі Україну й український етнос як такий зберегла для нинішнього покоління саме Галичина і в основі своїй — сила, що гуртувалася навколо Греко-католицької церкви.

— Хто тепер про це думає? Кому воно потрібно? — Сашко це сказав так, для годиться, щоб розохотити полковника.

— Ось ти, грамотна, інтелігентна сучасна людина. Ти можеш хоч поверхово пояснити, чому греко-католики (галичани) більші українці, ніж православні Київщини чи Харківщини?

— Колись цим питанням, скажу вам, цікавився, але не настільки, щоб компетентно дискутувати на цю тему, — ухилився від конкретної відповіді Сашко. — Лише відтоді, як почав писати роман, приділяю цьому більше уваги.

— Так-от: стати греко-католиками галичан примусили… вороги, — Богдан Данилович сів на свого коника. — З 1349 року Галичина — весь час під окупацією: Польщі, Литви, Австро-Угорщини, Росії. І всі прагнули зробити з

галицьких українців — поляків, австрійців, росіян… А знаєш, що найголовніше зробили уніати? Зберегли українську мову. Так, саме уніатів внесок тут неоціненний. Якби не Галичина, може, і ми з тобою цвенькали б зараз «па— расєйські».

Так уже й нікому було подбати про українську мову — тільки галичанам, та ще й католикам?

— Греко-католикам. Бо католиками були поляки, які й поневолювали українців. А ще й свої п’ять копійок уставляли гак звані москвофіли — агенти московського царя. У 1914 році, коли Львів здобули австрійці, вони в першу чергу «нейтралізували» москвофілів — боялися, що ті не лише пропагують російські цінності й агітують за царя, а й шпигують на користь Москви.

Але найцікавіше те, що коли російські війська драпали з Галичини, вони залишили безліч зброї і військового спорядження, але не кинули москвофілів, які ще там збереглися після австрійських чисток. Забрали своїх апологетів із собою на московщину, причому з сім’ями та майном.

До речі, є думка істориків, яка базується на конкретних фактах, що агентурні дані на «неблагонадійних» галицьких інтелігентів і греко-католицьке духовенство збирали й доносили окупаційним російським військам саме москвофіли. Знову ж таки українці закладали українців. А підсумок? Тільки в 1915 році, коли вкотре росіяни здобули Львів, вони арештували, познущалися, а потім і відправили ешелонами в Росію 15 тисяч представників галицької інтелігенції, зокрема й понад 400 осіб духовенства.

До цієї обойми тоді потрапив і Андрей Шептицький — греко-католицький український митрополит, з ім’ям якого буде потім пов’язана не одна подія в історії Галичини й загалом України протягом цілого півстоліття — аж до повоєнного часу. Маю на увазі — після Другої світової.

— Слухайте, Богдане Даниловичу, звідки такі глибокі знання? Ви ж не історик. Я не хотів вас перебивати, бо приємно послухати, як натхненно співробітник КДБ говорить про вічне «українське питання»; але я все те, що ви розповідали, знаю. І мушу констатувати — говорили ви більш-менш точно.

— Ну, можливо, десь щось і переплутав. До речі, я не співробітник КДБ. Я працюю в Службі безпеки України.

— Вибачте, але все ж приємно, що є в Службі такі люди. Бо іноді здається, що за українську справу вболіває лише стара наша інтелігенція, ті ж таки письменники. Це вони завжди стояли на сторожі українського слова…

— …і діла, — перебив Сашка Богдан Данилович. — Не всі й не завжди, як ти говориш, стояли на сторожі.

— Кого ви маєте на увазі?

— Та хоч би взяти Олеся Терентійовича Гончара, інших, так би мовити, патріотів.

— Чому ж «так би мовити»? Олесь Гончар — совість української нації. Я йому вірю, як нікому. Ну й що з того, що він прославляв комуністичну партію? Він фронтовик, бачив багато горя, а мусив писати про радянські будні з пафосом і не завжди правдиво — тоді часи такі були. Не вступиш до партії — не доб’єшся нічого. Та й ніхто не друкуватиме. Ось і мусили навіть прогресивні й думаючі письменники славити КПРС.

— А хто його примушував писати ось це, — Богдан підійшов до шафи, перебрав кілька книжок, розгорнув одну.

— «…Це вони, що проходили вишкіл душогубства під орудою гітлерівських головорізів, — почав читати Богдан Данилович, — вчиняли дикі розправи над львівською інтелігенцією, виловлювали на шляхах та полях радянських військовополонених та заганяли їх у концтабори; це вони допомагали вигублювати цвіт нашого народу, пакуючи в ешелони українську молодь, сотнями тисяч вивозячи з України юнаків та дівчат на каторгу до рейху. Засліплені люттю до радянських людей, чужорідні й чужі своєму народові, вони вирізували ночами цілі родини активістів, палили хати, на очах у матерів кидали їхніх дітей у криниці… І ці душогуби, що стількох замордували, навчившись кривавого ремесла у своїх фашистських протекторів, це вони ще розбалакують про Україну, про свою належність до українського народу?

Не приймала й ніколи не прийме їх Україна. Як і всякі відщепенці, вони нічого не заслужили, крім гніву й презирства народного…»

— Упевнений, що Олесь Терентійович думав зовсім по-іншому, — дещо розгублено прогугнявив Сашко.

— А що, лише він один писав такі гнівні рядки про «запроданців»? Будь ласка, — Зорій узяв з полички невеличку книжечку, погортав, знайшов потрібне. — Слухай: «Хай росте ненависть,

хай росте злоба — націоналістам горе і ганьба!» Знаєш, хто автор цього шедевра? Не буду мучити тебе: ці гнівні рядки наваяв не хто інший, як відомий борець за українську справу й людина, яка і чимало зробила для того, щоб Україна стала незалежною, Дмитро Павличко. Щоправда, цей вірш «Плачуть на Волині» він написав у далекому 1957 році. Але біля його скроні навіть у той час револьвера ніхто не тримав.

А можливо, і тримав. Дмитро Васильович теж усім своїм життям спокутував ті нікчемні рядки. Йому нічого соромитися, він заслуговує на повагу й шану.

— Не заперечую: я особисто знаю Павличка, не раз спілкувався з ним і дуже його поважаю. Але зараз мова не про те. Ми всі не святі, й оцінювати кожного нині треба не по словах його, а по ділах. Ми, українці, в цю скрутну для Батьківщини годину повинні об’єднуватися, а не шукати в чужім оці порошину, а у своєму й пенька не помічати. І основою в нашій боротьбі мають бути наші відмітні риси, які вирізняють нашу націю від інших.

— Що я чую, Богдане Даниловичу? Чи ви, бува, не агітуватимете мене зараз ідеями націоналістів?

— Сашку, я просто озвучу кілька аксіом чи постулатів, які не потребують доказів, бо історичними фактами вже доведені. Перший і найголовніший постулат: українці як народ і Українська держава як така ніколи, наголошую — ніколи не прагнули захопити чи загарбати чужі території або в’ярмити інші народи. Повторюю втретє — ні-ко-ли! А всі наші сусіди тільки те й робили: Російська держава весь історичний час створювала імперію, розширювала її, захоплювала нові території. Польща прагнула мати свою державу «від моря до моря». Литва, Австрія, Франція, Іспанія, Португалія, римляни, греки, перси, німці — усі намагалися поживитися за рахунок сусідів. Українці ж завжди мріяли про власну державу на її етнічних територіях. І в ті рідкісні часи, коли така держава існувала, вона лише захищалася від нападів загарбників. При цьому не завжди вміло.

Другий постулат: українці ніколи не виявляли ненависті до інших народів. Навіть найправіші націоналісти, закликаючи до

боротьби з великодержавним шовінізмом деяких сусідів, мали на увазі панівні кола, а не народ. Почитай ідеолога українських націоналістів Дмитра Донцова. У його численних працях не знайдеться жодного слова ненависті до іншого народу. Жодного слова! До жодного народу!

Богдан Данилович замовк, мабуть, відчуваючи, що сьогодні він навіть переборщив. З доброго дива — виплеснув на бідного Сашка стільки емоцій, стільки слів! Той сидів мовчки, не в змозі до кінця осягнути того, що діється в невеличкій кімнатці, яка є власним житлом ось цього незвичного кадебіста, хоча він і проти того, щоб його так називали.

— Знаєте, Богдане Даниловичу, що спало мені на думку тоді, коли ви так натхненно розповідали про патріотизм і об’єднання українців? — письменник підвівся.

Зорій пильно дивився в очі Сашкові Теслі, намагаючись вгадати його думки і водночас боячись їх прочитати. А письменник, не відвівши очей, спокійним і навіть тихим голосом промовив:

— Я уявив, як ваші попередники-енкаведисти в 1939-му, а потім і в повоєнні роки відправляли ешелонами західноукраїнську інтелігенцію до Сибіру, — Сашко зробив невеличку паузу, а потім голосно й виразно, наче на уроці в школі чи на сцені, почав декламувати:

— Як гордо він ходив землею

З високим стажем без доган,

Він зняв сьогодні портупею —

На пенсії його наган.

Не має до життя охоти,

Стріляє в скроні кат собі,

Та камінь той не розколоти,

Що стверд у підлості й ганьбі.

Хай чує він, що скажуть внуки, —

Неправду правнук прокляне,

Хай тріскає само з розпуки

Прокляте серце кам’яне!

Богдан Данилович дивився круглими очима на Сашка, не зовсім розуміючи, що відбувається. А Тесля перевів погляд на книжкові полички, потім повільно підійшов до вхідних дверей і, повернувши лише голову до полковника, тихо промовив:

Це — теж Павличко…

Глава третя

Люди з архіву

1

Явочна квартира, яку Зорій спеціально організував для зустрічей з полковником Денисом Юрійовичем Файловим, була неподалік від метро «Арсенальна». Сюди зручно добиратися і Богдану Даниловичу, і офіцерові, який виконував завдання Зорія, перебуваючи «під дахом» у Державному управлінні справами Президента, що неподалік на вулиці Банковій. Для стовідсоткової конспірації на цій явочній квартирі Зорій не приймав жодного з його численних агентів.

Богдан Данилович підшукував квартиру ретельно і своїм вибором був задоволений. Поки Зорій з Файловим добиралися до потрібного будинку, мали змогу не раз перевіритися, чи немає хвоста, а виявивши зовнішнє спостереження — могли відірватися від нього й непомітно прослизнути до під’їзду.

Улаштувавши Файлова у штат ДУСІ, Зорій з ним зустрічався регулярно й доволі часто. Інформація, яку надавав Денис Юрійович, була цінною. Зорій використовував її, не лише аналізуючи події у найвищих ешелонах влади України, а й коли вивчав певних осіб, їхні дії та особливо плани. Сьогодні два полковники зустрічалися з ініціативи Файлова. З обумовленої фрази випливало, що він має інформацію, яку треба терміново розповісти Зорію.

Вони не були друзями й навіть не приятелювали. Та й на службі зустрічалися рідко. Але Зорій вибрав саме Файлова на цю відповідальну роль радше за відчуттям, ніж за інформацією з його службових документів, за якими переважно й добиралися в Службі кадри на ту чи іншу посаду. Щось було в цьому вже літньому чоловікові таке, що єднало його з Богданом Даниловичем. Зорій відчував: дані з послужного списку Файлова і його біографії — лише дещиця з того, що насправді являв собою Денис Юрійович. У цьому ще більше переконався Зорій, коли на одній з попередніх зустрічей на якесь просте запитання особистого характеру Файлов не тільки не відповів, а й швидко перевів розмову на зовсім іншу тему.

— Добрий день, Денисе Юрійовичу! Що трапилося? — подавши руку Файлову, відразу ж узявся до діла Зорій.

— Не дуже приємні новини, — замість привітання почав Файлов, тиснучи руку Зорієві. — Я отримав інформацію від агента, якого завербував спеціально з найближчого кола глави Адміністрації Президента. Виявляється, вже тривалий час люди Талимеризіби не лише спостерігають за генералом Шершуном, а й чинять йому всілякі підлоти. Зокрема, це стосується сім’ї генерала. Не виняток — ті негаразди, які трапилися з його сином Володимиром, теж справа рук людей Талимеризіби.

— Про які неприємності ви кажете? — здивовано запитав Зорій.

— Ви не в курсі? Та воно й зрозуміло: Шершун усіляко намагався приховувати те, що його син — наркоман. Доти, доки сам про це не розповів усьому світові.

— Нічого не розумію, — захвилювався ще більше Зорій.

Файлов коротко розповів колезі, що знав про сина Шершуна. Згадав і про те, як генерал жебрав у вагонах метро. Зорій був шокований. Оце так доприятелювалися: щодня разом, майже весь час одне в одного на очах, а тут таке!.. Зорій згадав незвичайну поведінку Шершуна, яка іноді різко випадала з логіки їхнього звичного спілкування.

— Але найголовніше в цій історії те, що, здається, син генерала подолав цю заразу й тепер у нього все нормально. А от полювання на Шершуна-старшого триває, — Файлов зробив паузу, наче роздумував, говорити чи ні те, що він зараз хотів сказати. Врешті-решт випалив:

— Полювання, Богдане Даниловичу, почалося й на вас.

— Я знаю, — швидко промовив Зорій. — Але зараз не це гони — Нам удалося хоч що-небудь дізнатися про плани Талимеризіби та його людей? І хто вони, ті люди?

— Ви знаєте, хоч як дивно, але все, що мені вдалося з’ясувати, вся інформація крутиться навколо тих, які останнім часом постраждали від рук якихось «месників». Здається, в замахах на ниття відомих вам олігархів звинувачують того ж таки Шершуна. Ну, мабуть, за логікою, і вас, Богдане Даниловичу.

За логікою, чи за наявними даними?

На жаль, лише за логікою. Будь-яких конкретних даних щодо вас у мене немає.

Ну, і те, що ми вже знаємо, теж непогано, — Зорій підвівся зі стільця, вважаючи розмову закінченою. — Працюймо далі. Будьте обережним.

Файлов не підвівся. Він дивився повз Зорія в бік вікна й про щось думав. Нарешті, не встаючи, Файлов сказав:

— Богдане Даниловичу, я прошу вас — сядьте.

Зорій без слів опустився на стілець. Він зрозумів, що зараз буде щось таке, що виходить за межі їхнього звичного спілкування. Так і сталося. Файлов далі не роздумував. Він почав говорити — упевнено і зрозуміло. Але навіть це не приховало в голосі Дениса Юрійовича гіркоти, що наче огортала кожне сказане полковником Файловим слово.

— Я ще раніше хотів дещо вам розповісти про себе, але все думав — не час. Навіть перед нашою зустріччю сьогодні мав сумніви, чи доцільна ця розмова саме зараз. Та коли ми ще говорили про справи, я переконався — іншого часу вже може й не бути.

— Денисе, — Зорій уперше назвав Файлова просто на ім’я, — що за трагізм у голосі? Ми ж сьогодні не обговорювали нічого такого, про що раніше не говорили б…

— Ні, Богдане Даниловичу, — перебив Зорія Файлов, — саме сьогодні… ні, саме зараз я переконався, що до іншого разу можемо й не дожити. Усе, про що ми тут говорили, тільки підтверджує мою думку: ми стикнулися з людьми, які не звикли віддавати іншим те, що вважають своїм. Коротше, я не розповідатиму про свої передчуття й підозри, та й прямих фактів у мене немає. Але все-таки прошу вислухати мене зараз. Звичайно, нічого не трапиться, якщо я не розповім вам того, що хочу розповісти. Це радше потрібно мені.

У постійному страшному неспокої моя душа вже багато років. Жодна стороння людина не знає того, про що я зараз розповім вам. Щоправда, якось мені довелося розповісти одному чоловікові пригоду, яку я хочу і вам повідати. Але то був письменник, і його цікавили більше історичні обставини, а не моє життя. Він десь в архіві знайшов деякі факти, як потім з’ясувалося, саме з біографії моїх батьків. Я не називатиму його прізвища — воно вам нічого не скаже, а ми домовилися, що про наше спілкування — нікому. Водночас я розумію й усвідомлюю, що звалюю на вашу й так перевантажену інформацією голову ще й свої проблеми. Бо саме мене й лише мене особисто стосується те, про що ви зараз почуєте.

— Може, обійдемося без таких розлогих прелюдій? — дещо роздратовано вставив Зорій, коли Файлов зробив невеличку паузу. — Хочете щось розповісти — я вас слухаю.

— Гаразд, вибачте, — Денис Юрійович приклав правицю до серця й трішки схилив голову. — Почну з того, що я — зовсім не та людина, яку ви знаєте. — Файлов замовк, наче добираючи потрібні слова. — Точніше, я справді той, а ось мої батьки — не ті, кого з себе удавали все своє життя. Ні, все ж правильніше буде, якщо я скажу: батько був тим, ким був, а ось мати…

— Денисе Юрійовичу, з вами все гаразд? — Зорій не на жарт занепокоївся.

— Я в нормі. Будь ласка, не перебивайте…

Те, про що розповів Зорію на явочній квартирі Денис Файлов, шокувало Богдана Даниловича. Він вислухав колегу мовчки, не до кінця вірячи в реальність розповіді, хоча був певен, що Файлов каже правду.

Уважно слухали й записували на магнітофон сповідь полковника й інші люди, які ось уже кілька місяців, спостерігаючи за кожним кроком Зорія, обладнали місце його таємних зустрічей з Файловим відповідною апаратурою для прослуховування. За годину роздруківка запису лягла на стіл Клютова.

2

«Поїзд зупинився. Аня легко підхопила невеличку валізу, в якій, крім нижньої білизни, лежала вовняна кофтина; матуся в’язала її собі, ще як дівувала. Аня згадала останні хвилини перед від’їздом. Коли найнеобхідніші речі було вже зібрано й покладено до валізи, мати витягла з шухляди старезної шафи єдину свою кофтину і, простягаючи її Ані, сумно сказала:

— Дитино-дитино, куди ж тебе несе доля?! Чи ж доведеться ще побачитись? Хай ця кофтина зігріває тебе в лиху годину, нагадує наш дім, твоє рідне гніздо, твою батьківщину.

— Я, мамо, що — їду з Батьківщини? Батьківщина в нас єдина — Радянський Союз. Там, куди я їду, теж Радянський Союз. Я навіть з України не їду.

— Та яка там у Львові Україна! Там, кажуть, самі поляки.

— Таке скажете, мамо. Поляки — в Польщі. А у Львові — українці. І взагалі, ми всі — одна сім’я, і скоро взагалі не будемо розділятися на національності. Радянська людина — і все. Здорово, правда? Нас так учать…

— Ой, дитино, щось уже дуже просто виходить. Вчити можна багато чого й багато що, та ось життя — найскладніша школа, хоча іноді вчить істини надто пізно. Чула я, що там, у Західній Україні, не все ще мирно, — мати перейшла на шепіт. — Кажуть, що там і досі стріляють… І що тамтешні люди не хочуть радянської влади.

— Ну, таке Ви, мамо, вигадаєте! Як це так «не хочуть радянської влади»? А чого ж вони хочуть?

— Не знаю, чого вони хочуть, але мені розповідали люди, які бували там, що українці в Західній Україні зовсім не такі, як ми.

— А які ж вони мають бути? Мабуть, звичайні люди. І там теж, мабуть, як і в нас, є добрі люди, а є погані. Так у всьому світі, не лише в Україні.

— Так то воно так, я не хочу тебе лякати, але будь обережною. Туди вже чимало нашої молоді подалося, тільки я не чула, щоб хтось звідти повернувся.

— Так, певне, там добре, що ніхто не хоче повертатися, — весело сказала Аня. — Ось сподобається й мені, зустріну гарного хлопця, вийду заміж і залишуся там назавжди. А Ви до нас приїжджатимете у гості. То як, будете?

— Я краще тебе чекатиму вдома. Тут і хлопця зустрінеш, і заміж вийдеш, і онуків мені народиш, — мати з сумом подивилася в очі дочці. — Приїзди швидше, доню.

Аня (так її звали вдома, батьки, друзі, вчителі, хоча в метриці вона, звичайно ж, Ганна) уже вкотре намагалася дізнатися в тутешніх (здавалося, усі, крім неї, тут були тутешні), як і на чому їй можна добратися до обласного відділу народної освіти. Ніхто не знав, усі дивно кидали на неї швидкий погляд, заперечливо хитали головами й відходили.

Нарешті якийсь чоловік у військовому однострої пояснив, що їй треба спочатку пішки дійти до середмістя, а потім там запитати, бо навіть якщо він їй зараз розповість, вона однаково не втрапить.

У облвно Аню зустріли радо, сказали, що такі молоді дівчата їм потрібні і що за кілька днів визначаться, куди її направити на роботу. А сьогодні вона має поселитися в квартирі (тут недалечко), куди її й відвела молода дівчина. У квартирі, де поселилася Аня, ще донедавна мешкала місцева інтелігентка, яку виселили в Сибір. Про це дівчині розповіла сусідка, яка люто ненавиділа інтелігентку й, схоже, що заклала її.

Сусідка була дуже балакуча. Саме від неї Аня довідалася, як і чим живуть місцеві жителі, про політичні реалії та чутки, і це приїжджу шокувало. Аня вперше почула такі слова, як «бандерівці», «націоналісти», «совіти», «енкаведисти», «яструбки». Сусідка, зрозумівши, що перед нею об’єкт, який слухатиме стільки, скільки вона розповідатиме, відводила душу. Зіна Петрівна була з тих, які вважали себе справжніми інтелігентками, а не якимись там «націоналістичними хвойдами». Саме такою, зі слів Зіни Петрівни, й була її колишня сусідка, відправлена в далекі краї.

У цій квартирі Аня прожила лише кілька днів, а потім її відвезли в глухе село Великопілля й поселили в сім’ї місцевого «активіста» Петра Красуляка. Сам глава сім’ї воював у лавах червоної армії проти німців, повернувся в рідне село з медалями, але без руки. Він агітував за колгосп, ходив з представниками району по хатах односельців, роз’яснював, погрожував. Син Красуляка, Микита, служив у «яструбках».

Перші ж уроки в школі виявили цілковите непорозуміння між молодим педагогом і учнями. Попри те, що Аня була вчителькою молодших класів, діти кепкували з кожного її слова, вимовленого не так, як говорять у селі.

Якось Аня поверталася зі школи додому, і її перестрів незнайомець. Він відверто, не ховаючи очей, сказав: «Дівчино, їдь звідси. По-доброму. Ти тут не потрібна.

А то…» Потім були записки з погрозами й вимогами їхати з села.

Коли на деревах з’явилися перші жовті листочки, глупої ночі в село завітали упівці. У першу чергу вони навідалися до Петра Красуляка. Коли всю сім’ю вигнали з хати, до Ані, що забилася в запіччя, підійшов високий юнак, міцно взяв її за руку і суворо сказав: «Ходім». Аня не опиралася. На вулиці прохолодно, але дівчина цього не відчувала. їй просто було дуже страшно. Хлопець повів її кудись подалі з двору, посередині якого невеличкою збитою купкою мовчки сиділи злякані Красуляки: глава сім’ї, його дружина, невістка та трирічний онук.

Коли Аня з хлопцем відійшли метрів на сто, позаду почулися розпачливі жіночі крики і голосний плач дитини, які за кілька секунд припинилися.

— Тобі наша боротьба ні до чого. Ти тут не з власної волі. Та й люди про тебе поганого не кажуть. Не встигла ти ще накапостити нашому краю. Це тебе зараз і врятує. Як тебе звати? — вони підходили до лісу.

— Аня, — промовила тихо.

— Ганна, значить. Навіть імена вам москалі свої присобачили, — хлопець зупинився, розвернув за плечі до себе дівчину й пильно подивися їй в очі. — А ти, здається, не дуже-то й боїшся?

— Ні, трішки боюся.

— А чому — трішки? Я ж можу з тобою зробити, що захочу. Он який я великий і грізний.

— Не знаю, мені чомусь здається, що ви гарний і справедливий.

— Чому це тобі така блаженна думка прийшла в голову? — роздратовано запитав хлопець. — Не здогадуєшся, що було кілька хвилин тому в дворі комуняки, де ти жила?

Аня опустили очі й заплакала. Хлопець мовчки дивився на тієї. За якийсь час дівчина трохи заспокоїлася і, ще схлипуючи, промовила:

— Могли б і мене там, разом із ними…

— Я ж сказав — не час. Я зараз відведу тебе в інше село, там у мене є вірні люди. Вони відправлять тебе до Львова. Підеш у відділ освіти й попросишся додому. Якщо не погодяться, попроси, щоб залишили тебе в місті. Хоч бий у районному.

Вони йшли лісовими стежками години зо дві. Нарешті показалася невеличка хатка, вікна якої не світилися. Хлопець тихенько постукав у шибку.

— Це Крук, — промовив.

Двері тихо рипнули, й Аня з хлопцем опинилися в невеличкій кімнатці з земляною підлогою. Позаяк світла не засвічували, Аня навіть не бачила, з ким пошепки спілкувався її рятівник.

— Надіюся, більше ми не зустрінемося, — сказав сухо хлопець. — Будь здорова».

З

Попри публічні заяви керівництва Служби безпеки про те, що доступ до архівів спецслужби вільний і охочі можуть ознайомитися з будь-якими документами, потрапити у святая святих не так просто. Наївний журналіст чи науковець місяцями чекатиме дозволу на ознайомлення з бажаними матеріалами. Може, ніколи й не дочекатися позитивного рішення.

Сашкові Теслі пощастило. Богдан Данилович Зорій не лише підказав, як правильно написати листа в СБУ, а й поїм див письменникові, до кого звернутися безпосередньо, щоб допустили до архіву. Звичайно, полковник попередньо телефонував своєму «корешу» — начальникові архіву Житнику — і той підготував Сашкові потрібні документи, виділив окремий кабінет, де той працював цілісінькі дні. До Теслі «прикріпили» співробітника — Петра Карповича, який виконував майже всі побажання письменника.

Тесля знав, що лише завдяки знайомству з полковником Зорієм йому надано привілеї, і цінував це. Те, що не кожен може отак працювати в архіві, письменник розумів; але він мав благородну мету й собі прощав, намагався не зосереджуватися на деяких моральних аспектах свого привілейованого становища.

Тесля вивчав архівні документи часів непримиренної боротьби радянської влади з оунівським підпіллям під час Другої світової війни і після неї. Те, з чим ознайомився Сашко в архіві СБУ, його не лише дивувало, а й шокувало. Він ніколи не дізнався б, що події, про які він багато чув і читав, відбувалися зовсім не так, як він собі уявляв.

Документів, що їх заносив уранці до кабінету Петро Карпович, було стільки й таких, що Сашко не знав, за які з них братися спочатку, а ознайомлення з якими можна перенести на потім. Це були документи, вилучені енкаведистами зі схронів підпільників, вояків Української повстанської армії, та з конспіративних квартир підпілля ОУН.

Траплялися дні, коли Тесля тільки читав документи, не робив жодних записів. Просто читав, і все. Він не міг відірватися від текстів — таке все незвичайне, незвичне, нове і… страшне. Ось і тепер перед ним лежала пропагандивна листівка, знайдена колись чекістами в одному зі схронів оунівського підпілля.

«БІЙЦІ І КОМАНДИРИ УПА, ЧЛЕНИ РЕВОЛЮЦІЙНО— ВИЗВОЛЬНОГО ПІДПІЛЛЯ

Минає п’ять літ з того часу, як член Організації Українських Націоналістів Остап почав на Поліссі організовувати збройні групи для боротьби з окупантами України. Маленькі ці групки, борючись рівночасно з німцями й більшовицькими партизанами, дали початок новим формам визвольно-революційного руху — Українській Повстанчій Армії. Через кілька місяців рух цей поширився на все Полісся, Волинь, Галичину та більшу частину Правобережжя. Цілий 1943 рік та перша частина 1944 року ознаменовані боротьбою УПА на два фронти. На протинімецькому фронті УПА добилася повного припинення вивозу українського населення на роботу в Німеччину та унеможливила господарське пограбування народу. На протибільшовицькому фронті не допустила заливу українських теренів більшовицькою партизанкою. Не хто інший, як сама УПА в цілому ряді переможних боїв розбила орди сталінських гунів, що нестримно пересувалися з північного сходу на підбій Європи.

У другій половині 1944 року всі українські землі опинилися вже під більшовицькою окупацією. Почався новий період боротьби УПА за «бути чи не бути» українському народові. Перша спроба фізично винищити український народ, кинувши його в лави імперіалістичних фронтів, окупантові не повелася. За закликом революційного підпілля, під охороною УПА українцям вдалося оминути пастки. Не вдалося також окупантові вигнати українське населення на нові каторжні роботи в СССР. Бачачи політично-бойові успіхи УПА та симпатії українського народу на її боці, не наважився окупант ще й до сьогодні провести повного економічного пограбування народу шляхом загнання селянства в сталінські колгоспи.

Український повстанець зі зброєю в руках боронив Західні Окраїни Українських Земель від нападів польських імперіалістичних боївок ще в 1944 році, а згодом став в обороні населення тих земель перед насильним вивезенням. Понад два роки йшла нерівна боротьба УПА з більшовиками й їхніми польськими наймитами на Західних Землях, а український повстанець залишився там навіть тоді, коли останнього українця звідти насильно вивезено, а вся та земля перетворилася в незаселені пустирі.

Безстрашні командири й бійці УПА виписали на її прапорах ряд бойових перемог, що золотими літерами запишуться в історії української зброї. Каральна рука бійця УПА досягла навіть найвищих представників окупантів, як-от шефа штабу СА Люце, командувача Першим українським фронтом Ватутіна чи заступника міністра збройних сил Польщі Свєрчевського.

Відділи УПА неодноразово здобували ворожі районні центри, припалися в обласні центри, далекими рейдами промірюванії рідні й чужі землі, засідками й наскоками турбували ворога та не давали йому можливості здійснити плани винищення українського народу. Імена Різуна-Грегота, Яструба, Ясена, Сторчана, Прута, Перемоги, Хріна понесли славу української зброї далеко поза межі України.

Та й у політичному плані за УПА великі здобутки. реалізовуючи клич «Воля народам і людині!», вона вже в 1943 р. організовує національні відділи азербайджанців, грузинів, казахів й інших поневолених Москвою народів до боротьби за повалення Кремля і створення самостійних держав усіх народів світу. За її ініціативою відбулася в листопаді 1943 року Перша Конференція Поневолених Народів. За почином УПА об’єдналися всі українські самостійницькі парти й створили Українську Головну Визвольну Раду, що від 1944 р. кермує в краю і за кордоном цілістю боротьби за Українську Самостійну Соборну Державу. Рейди УПА в Польщу і Словаччину придбали поневоленим Москвою народам нові лави союзників з числа поляків і словаків.

Успіхи, яких добилася УПА, далеко перейшли всі сподівання, які покладала на неї Українська Головна Визвольна Рада та увесь український народ. А добилася УПА тих успіхів в умовах, яких дотепер не знала історія людства.

Бійці і командири УПА! Ви, що сьогодні у відділах боретеся проти більшовиків, і Ви, що поповнили ряди революційно-визвольного підпілля! Будьте свідомі, що п’ятирічна визвольна боротьба УПА і визвольно-революційного підпілля — це найбільш героїчна доба в історії України. Знайте, що такої героїчної доби взагалі не знає історія людства! В тінь пішли прославлені досі герої Термопілів. На героїзмі УПА і визвольно-революційного підпілля будуть виховуватися нові українські покоління. Боєць УПА, український революціонер заступлять місце мужнього спартанця в історії людства. То ж свідомі будьте тої великої доби, в якій вам довелося жити, і не посороміть повстанської слави, як не посоромили ті, що вже від нас відійшли.

В нинішній святковий день УПА гордо погляньте на минулі п’ять літ і з пошаною пом’яніть всіх, хто посвятою свого життя викували ту Нову Добу. В нинішній святковий день УПА з гордим чолом глядить у майбутнє й вірить, що завершить Нові Визвольні Змагання — Перемогою!

Хай живе Українська Головна Визвольна Рада!

Вічна слава Героям, що за Україну віддали своє життя!

Генерал Тарас Чупринка — головний командир УПА

Сашко Тесля знає, хто такий Тарас Чупринка. Чи ж хтось тепер не чув про цю людину? Хоча в декого й досі язик не повертається назвати Романа Шухевича — головнокомандувача УПА — людиною. Тоді річками лилася кров, і шукати винних тепер — марна справа. Багато хто винний. Кажуть, на руках Шухевича-Чупринки крові не більше, ніж у будь-кого з тодішніх керівників-енкаведистів.

Але з’ясовувати нині, у кого скільки — даремний клопіт. Стільки вилито бруду на того, кого зараз вважають Героєм, називають його ім’ям вулиці, ставлять пам’ятники! Сашко читав багато літератури про генерала Чупринку. Уся вона була підпорядкована єдиній меті — скомпрометувати людину, що боролася за національну ідею, за вільну Україну. Партійна влада Радянського Союзу завжди вважала український націоналізм серйознішою загрозою країні, ніж решта загроз, разом узятих. Навіть американський імперіалізм був загрозою примарнішою, ніж домашній український націоналізм.

За радянської доби влада, щоб скомпрометувати українську визвольну боротьбу, залучала найвідоміших і найталановитіших українців до пропаганди. Письменники створювали антинаціоналістичні романи й повісті, писали есе й трактати, поети присвячували цілі поеми борцям із клятим націоналізмом. Після здобуття Україною незалежності 1991 року все стало навпаки: ідеалізація діяльності ОУН і УПА заважала встановленню об’єктивної, реальної картини того, що відбувалося в 40-50-х роках XX століття.

Тому й сидить Сашко Тесля в архіві СБУ годинами, днями, тижнями. Йому треба знати все про ті події, як там було насправді. Бо в його романі немає місця фальшу та неправді. Але чи ж усе те, що стосувалося тієї ж таки правди, давали Сашкові Теслі працівники архіву?

Якось до письменника підійшов Іван Іванович — ветеран, який уже майже двадцять років працює в архіві після того, як пішов на пенсію. Історик за освітою, він до ладу вивчив усі розділи, занички архіву, чудово орієнтувався в документах, знав, де і що шукати.

Олександре Григоровичу, — звернувся він до Теслі, — я знаю, що ви не курець. Але ходімо зі мною, я покурю й вам дещо розповім.

Вони вийшли в коридор, стали біля вікна — суто бутафорського, бо архів СБУ насправді міститься в підвальній частині будинку на вулиці Золотоворітській.

Я бачу, які документи вас цікавлять. Але у вас не буде повної картини, якщо не дізнаєтеся, як насправді загинув командир УПА генерал Шухевич. Ви б, напевне, хотіли це знати, чи не так?

— Звичайно, хотів би. Але мені сказали, що про це невідомо і жодних документів щодо цього в архіві СБУ немає.

— Це неправда. Я їх не лише бачив, а й слухав записані на відео власні свідчення одного з безпосередніх учасників операції із захоронення загиблого Шухевича в 1950 році. Чого кажу «операції», бо захоронення Чупринки відбувалося саме так…

4

«Холодний березневий дощ падав недовго, але встиг намочити все навкруги. І села, і поля. І ліси. Дрова на полуторку навантажили за кільканадцять хвилин, хоча мокрі двометрові цурки сковзали в солдатських руках, іноді зриваючись і боляче б’ючи по ногах.

Куди везти ті дрова й що з ними робити — не солдатське діло. Прийде час — начальство скаже. Старшим машини сьогодні призначено не якогось там єфрейтора чи сержанта. Поруч із водієм у кабіні вмостився лейтенант держбезпеки Проскуров. Шість солдатів строкової служби військ НКВД розмістилися в кузові на мокрих колодах. Мовчки курили: лейтенант дозволив.

Вечоріло. Після майже двогодинного чекання на узліссі до цієї групи приєдналася ще одна вантажівка. Її кузов, на відміну від полуторки з дровами був, затягнений брезентом.

Старший цієї машини, майор держбезпеки Хрунько, зіскочив з кузова й неголосно промовив:

— Покличте Проскурова.

Солдати затарабанили по кабіні. Виліз лейтенант. Підійшов до майора. Той дістав з планшета якийсь папір, розгорнув. Тикаючи пальцем в аркуш, сказав:

— Поїдемо ось цією дорогою. Ви — попереду. Доберемося до Збруча, заїдемо ось сюди, в лісочок. Я там уже був. Перед лісом перестроїмося. Я покажу дорогу. Діємо, як домовилися. На місці притримуємося чіткого порядку — що спочатку робимо, що потім. Кожен повинен зробити свою частку роботи. До іншого — зась. Проінструктуй ще раз своїх бійців. Мої, що робити, знають добре. На місці — не розмовляти, не курити, бути дуже уважними. Зброю тримати напоготові. Хоч про нашу операцію ніхто зі сторонніх не знає — все може бути. їдьмо.

Рухалися досить повільно, тому до місця добиралися години півтори. Зустрічні люди майже не звертали на них уваги: кого після війни здивуєш військовими машинами із солдатами в кузові. Та ще й із дровами.

До Збруча під’їхали, коли над річкою вже згустилися сутінки. Спочатку розвантажили полуторку. Машина від’їхала, а солдати стали в радіусі десяти метрів навколо купи дров, яку спорудили у формі піраміди зі зрізаним верхом. Під’їхала друга машина. Відкинули брезент. З кузова спочатку вистрибнули чотири солдати, відкинули задній борт. Ще чотири бійці подали їм з кузова щось важке, загорнуте в солдатський плащ-намет, і теж сплигнули на землю.

Ношу підтягнули до піраміди, розгойдали й кинули на самісіньку гору. Солдати військ НКВД знали, що зараз спалюватимуть труп. Чий — ніхто з них не знав. Якби навіть здогадувався, то тут і залишився б. На піраміді.

Почали підпалювати. Дрова мокрі. Горіти не хочуть.

— Давай бензин, — майор Хрунько нервується.

Водій полуторки підніс каністру, вилив майже всю

рідину на дрова. Хлюпнув і на труп. Підпалили. Тепер горіло. Солдати дивилися на спалахи вогню, що відбивалися на вологих гілках дерев. Самого багаття їм не видно. Вони стоять до нього спинами. Вдивляються в глупу ніч.

Бензин вигорів швидко, але дрова ще тліли, наче не хотіли завершувати таким чином останню путь того, хто догорав зараз тут, на купі, що залишилася від піраміди.

Військовики чекали, коли вогнище згасне. Ще де-не-де язики полум’я з’являлися з-під попелу. Але команди заливати водою ніхто не давав.

І ось останній спалах. Усе.

— Згортай у плащ-намет лише дрібний попіл. Обгорілі цурки, що залишилися — вбік.

— Товаришу майоре, — майже пошепки промовив солдат, — а що робити з кістками, які не згоріли?

— Теж на плащ-намет.

Зібравши попіл і розкидавши чорні головешки дров, солдати потягли ношу до води.

Збруч плинув своїми водами, як і тисячі літ до цього. Йому було байдуже, чий прах він понесе зараз у віки вічні».

5

У повітрі вже запахло весною. Щоправда, вночі знову придавив морозець, а зранку з неба посипалася якась крупа, що поступово перейшла у рясний дощ. Сивий туман, мжичка, вогко…

Сьогодні полковник Зорій прокинувся рано. У кімнаті стало трішки прохолодніше, ніж було звечора. Натопити невеличкі дві кімнати просто. Сухі дрова, що вчора потріскували у звичайній сільській грубці, створюючи той неповторний затишок, що може дати лише спокійний вогонь, швидко зробили свою справу.

Зорій таку грубку зробив на дачі спеціально. Не камін з усілякими сучасними прибамбасами, а витвір із цегли-сирцю з металевою плиткою з конфорками, на якій можна швидко приготувати вечерю чи підсмажити насіння.

О, насіння Богдан Данилович дуже любив. З насінням він міг годинами сидіти біля вогню або за столом, читаючи книжку чи дивлячись телевізор. Він десь вичитав, що лускання насіння заспокоює нерви. Особливо якщо робити це пальцями, а не зубами.

Учора полковник приїхав на дачу не сам. Тепер біля нього весь час має бути його водій і охоронець Геннадій Вареник. Так наказав Шершун. Повертаючись із «зимової риболовлі» й остерігаючись можливої наявності «жучка» в автомобілі генерала, не продовжуючи розмову, почату на льоду, Шершун, утім, натякнув Зорію, що той має бути обережним і що по можливості не повинен залишатися наодинці. Тут же порадив тримати біля себе Вареника весь час.

З Геннадієм полковник з’їв не один пуд солі, а якщо відвертіше, то випив не одне відро оковитої. З ним же у Богдана Даниловича пов’язано чимало різних пригод і навіть казусів. Високий красивий брюнет з довжелезними, наче приклеєними штучними віями, мав шалений успіх в осіб слабкої статі. Богданові Даниловичу не раз розповідали про його походеньки на курортах, куди Вареник іноді вибирався, щоб трішки відпочити від роботи й щоденної суєти. Молоді (та й не дуже) жінки, мліючи від самого погляду й лукавої посмішки справжнього красунчика, наперебій намагалися завоювати його прихильність і увагу, називаючи не інакше, як генералом. Його зовнішність, статура, манери справді відповідали уявленню, що перед вами справжній генерал. Доти, доки він не відкривав рота. Тільки-но «генерал» починав говорити, відразу ж ставало зрозуміло, що перед вами… прапорщик. Вареник був саме з тих, для кого слова Ремарк, ремарка, ремейк і ремікс означали одне й те саме. Тобто він не знав значення жодного з них.

Зорій усміхнувся, почувши, як з іншої кімнати долинало потужне хропіння Вареника. Гена справді добрий хлопець і чудовий професіонал. Але що він зможе вдіяти, коли хтось по-серйозному надумає розправитися з Богданом? Затулить його грудьми й загине разом із ним? Якщо не знаєш, звідки чекати нападу, то з якого боку вибудовувати захист?

Богдан Данилович не знав точно, звідки чекати нападу. А ось те, що на нього почалося полювання, або принаймні за ним весь час стежать, полковник уже відчув. Професійний нюх і цього разу його не підвів. Більше того, відчувши за собою чуже дихання, Зорій ужив деяких превентивних заходів.

Полковник уже зустрівся зі своєю людиною, яка мала деякі можливості добувати інформацію про одну з груп, яку Богдан Данилович вважав «конкурентною фірмою» з приведення своєї людини до вищої влади в Україні. Той підтвердив, що нині дехто багато чого віддав би, аби дізнатися ім’я тієї людини. Природно, що зробити це вони спробують. І свої дії в довгу шухляду не відкладатимуть. А ще від своєї людини полковник дізнався, що про Шершуна й Зорія в кримінальних колах говорять як про таких, що не піддаються підкупові й погрозам. Звідси можна зробити висновок: рано чи пізно противник себе виявить. І не факт, що хтось полковника про це попередить заздалегідь. Отже, до нападу слід бути готовим — щодня, щохвилини, щомиті. А ось саме це (робити не так просто. Вареник спить собі без задніх ніг, а Богдан сидить у прохолодній кімнаті й думу думає, замість того щоб затопити плитку й поставити хоча б чай.

Наче почувши думки Зорія, в кімнату вповз Вареник.

— Богдане Даниловичу, — потягаючись, сказав прапорщик, — вибачте, трохи задрімав. Зараз умить зварганю шикарний сніданок. Які проблеми.

— Доброго ранку, Гено. Я зараз занесу дрова, а ти поріж батон, приготуємо грінки на вершковому маслі, вип’ємо чайку й трішки погуляємо на свіжому повітрі: так рідко вибираємося з міської загазованості…

Задзвонив телефон.

— Алло, привіт Вікторе… На дачі… Гаразд… Зараз виїжджаємо… Ні, в Службу не заскочимо — не по дорозі. Самі впораємося. Ти будь на хазяйстві. Щось конкретніше відомо? Тоді все з’ясуємо на місці.

— Гено, телефонував Яруга. Треба терміново бути в Пирятині. Бензину до заправки вистачить?

— Майже повний бак. Хоч на Марс.

— Тоді виганяй з двору машину, а я тут усе позачиняю. Снідати будемо потім.

Коли автомобіль, у якому сиділи Зорій і Вареник, виїхав з вулиці на центральну дорогу села й повернув у напрямку траси, за кілька секунд тією самою дорогою почав рух ще один автомобіль із трьома пасажирами, який простояв під високим старим осокором усю ніч.

6

«Після того як Крук пішов, жіночий голос мовив:

— Лізь на піч, там знайдеш чим вкритися, якщо буде холоднувато, — чиїсь руки злегка підштовхнули Аню туди, де, схоже, і була піч.

Дівчина навпомацки залізла спочатку на дерев’яну полицю, потім ще вище; при цьому щось звалила і те «щось» із гуркотом упало на долівку.

Аня рукою обнишпорила місце, лягла скраєчку й затихла. Спати вона не могла: події цієї ночі пливли перед очима, збуджуючи уяву, примушуючи ловити нервові дрижаки. Ось двір, посеред якого скупчилися Красуляки, потім — крик і плач. Плечі дівчини наче німіють у сильних, як лещата, руках Крука. Його очі — чорні, наче нелюдські, а справді крука. Чому — Крук? Може, прізвище? А імені й не сказав. Залишив жити. «Ще не час — поки що живи. Не встигла накапостити нашому краєві…» Он як! Чим же вона, проста вчителька, може накапостити? Якісь незвичні люди тут.

Перед світанком, виснажена переживаннями й фізично зморена, Аня забулася в тривожному сні. Прокинулася від того, що хтось торсав за плече.

— Вставай, шльондра комуністична, — ще затуманеними очима побачила перед собою чоловіче неголене обличчя. — Зараз поспиш у мене!..

Чоловік майже стягнув Аню з печі, штовхнув до столу, біля якого на лавці вже сиділи чоловік і жінка років п’ятдесяти. «Хазяї», — подумала Аня. Біля дверей з автоматом напоготові стояв ще один чоловік у якомусь незвичному однострої, в кашкеті з тризубом. Що то був тризуб, Аня вже знала, бо зустрічала у своїй короткій практиці вчительки листівки з такими знаками. Подібні кашкети були в тих, які вночі витягали з хати Красуляків. Такий кашкет був і в Крука.

— Що, продалися совітам? — несамовито заволав той, хто стягував Аню з печі, звертаючись до чоловіка і жінки. Він був одягнений у такий самий однострій, як і той, що стояв біля дверей з автоматом, тільки в руці тримав пістолет. — Дали притулок східнячці? — Він підскочив до столу й ударив чоловіка в обличчя навідліг. У того з носа бризнула кров.

— Прибилася пізно вночі, каже — заблукала, — хазяїн узяв зі столу якусь ганчірку, приклав до носа. — Навіть не знаємо, як звати. Не залишати ж на вулиці — людина все-таки.

— Людина, кажеш? — знову кулаком у розбитий ніс. — Знайшов людину. Ці кляті москалі нас знищують, як куріпок, а ти з ними заодно?! — кричав. — Мабуть, і в партію вже вступив? А ти чого мовчиш? — враз ударив у обличчя жінку. Та мовчить, тільки намагається зупинити кров, що закапала з губи просто на стіл. — Наші давно заходили?

— Про кого ви? — чоловік і далі тримався за розбитого носа.

— Ах ти ж, наволоч! — гаркнув допитувач. — Зараз ти мені розкажеш, хто для тебе свої. — Чоловік знову відчув його кулак на своєму обличчі. — Уже справжніх борців за незалежну Україну не визнаєш?

— Я простий селянин. Я вмію працювати. Більше мене нічого не цікавить.

— Тепер цікавитиме. А як ще хоч раз даси притулок совітським посіпакам — начувайся. Якщо ж допомагаєш нашим хлопцям, то так і скажи. Тоді шана тобі й хвала.

Чоловік мовчав, лише непомітно кидав косяки на Аню, наче хотів їй щось сказати, про щось попередити. Аня

ж нічого не розуміла, що відбувається, лише мовчала й боязко переводила очі з одного чоловіка на другого.

— Гаразд, будемо вважати, що ви все зрозуміли. А ти, — звернувся він до жінки, — приготуй нам у дорогу щось попоїсти. Цю шльондру ми заберемо з собою. Трішки пограємося, а тоді — до дуба. Ми хлопці молоді, воюємо за волю народу українського, і нам потрібна розрядка. Тим більше, що москалів треба вчити, щоб не лізли на нашу землю.

— Я — українка, — якось незвично сміло для самої себе голосно сказала Аня.

— Українці воюють із совітами, всі інші — вороги українського народу. Може, ще скажеш, що ти націоналістка?

— Ні, я не націоналістка. Я радянська людина.

— Дівчино, помовч, — хазяїн сплюнув кров’ю собі під ноги.

— Ах ти ж блядь! — зарепетував той, що з пістолем. — Ну, ось ти й договорився. Остапе, виведи його й шльопни у дворі, — повернув голову до дверей.

Чоловік з автоматом підскочив до хазяїна, схопив за комір сорочки.

— Пашол! — крикнув у саме вухо.

Чоловік повільно підвівся й спокійно поплентався до дверей.

Коли вони вийшли, чоловік з пістолетом підійшов до столу й сів біля жінки.

— Якщо не хочеш за ним — розказуй, хто й коли привів цю дівку до вас. Тільки правду кажи, а то миттю випроводжу за твоїм чоловіком.

— Говорено ж — пізно вночі прибилася, сказала, що заблукала.

Аня стояла й не могла зрозуміти, чому ні ось ця жінка, ні її чоловік не скажуть правду? Варто ж розповісти, що Аню привів повстанець, ще й для підтвердження назвати його ім’я, і всі проблеми було б вирішено. Але люди, що дали їй притулок, чомусь уперто в цьому не зізнавалися.

За вікном пролунала коротка автоматна черга. Жінка наче підплигнула, спробувала відштовхнути чоловіка з пістолем, але той вправно відсторонився і схопив її за хустину разом з волоссям. Жінка зойкнула, рвонулася, але тут же впала на долівку. Важкий чобіт чоловіка відчули спочатку жіночі груди, потім живіт, потім спина… Вона вже не кричала, тільки якось гохала після кожного удару.

Аня раптом округлила очі, вишкірила зуби і, мовби вовченя, плигнула на озброєного чоловіка. Вона не знала, що треба робити. Аня ніколи в житті ні з ким не те що не билася, а й не боролася. Але раптовість зробила своє діло. Дівчина збила чоловіка з ніг, і він, падаючи, вдарився головою об лаву. Потім якось дивно смикнувся, потім ще раз — і завмер.

Жінка повільно підвелася й пильно подивилася на Аню. Та стояла з розплющеними від страху очима, руки її тряслися. Та що руки-її всю лихоманило. Піднявши пістолета, що лежав поруч із чоловіком, жінка тихо прочинила двері й зробила знак Ані, щоб та йшла за нею.

У сінях вони прислухалися. Жінка присіла й припала очима до щілини між клямкою й запором. Випроставшись, вона прошепотіла Ані в самісіньке вухо:

— Я передбачала, що так має бути. На ослінчику спиною до нас сидить — як його — Остап, а мій чоловік стоїть навпроти нього. Живий і здоровий. Поясню все потім, скажу лише — це ніякі не повстанці. Той, що в хаті, мабуть, уже сконав. З ним ще можемо якось викрутитися, бо він сам ся занапастив. А от якщо я уб’ю другого, тоді енкаведисти нам не пробачать. Хоча й так ми впали в тісну дірку…

— А при чому тут енкаведисти?

— Ти що, не зрозуміла, що це вони й є?

— Як? Що ви говорите? — прошепотіла Аня. — Вони ж у формі повстанців!

— Йой, дівчинко, чого тебе занесло в наш край? Гаразд, потім поговоримо. А зараз головне, щоб той другий не постріляв з переляку нас усіх. Зробимо

так: ти виходиш надвір і кажеш енкаведисту, що, мовляв, його побратим наказав Остапові завести мого чоловіка назад до хати, а тобі — залишатися на вулиці й чекати подальших наказів. А я постараюся тут у сінях його чимось оглушити. А якщо не вийде, тоді я його вб’ю. Не вперше.

Дівчина не перечила. Але тільки-но вона прочинила двері, трапилося те, чого не чекали ні Аня, ні жінка».

Глава четверта

Мертвим наказано мовчати

1

На черговій вибоїні автомобіль трясонуло так, що мало не вискочила передня підвіска. Неначе їхали не трасою Київ-Харків, а десь на периферійній шосейці між Гадячем і Лебедином.

— Ну й дороги, трясця його матері! — полковник Зорій чортихався, сидячи поруч із водієм. Прапорщик Гена тиснув на акселератор і вправно крутив сюди-туди баранку, але не завжди встигав учасно зреагувати на вибоїни, що зненацька плигали під колеса то зліва, то справа. Як завжди, після морозів і весняної розквасі українські дороги мали такий вигляд, наче над ними активно попрацювала ворожа авіація. За тиждень-другий дорожники позалатують ями, кидаючи асфальт просто у воду, загладять-закатають і забудуть до наступної весни. І все повториться знову. Українські проблеми дурнів і доріг нічим не відрізняються від російських. Класика…

— Розучився по-людськи їздити, товаришу полковнику! — Гена жбурнув машину вбік, і вона мало не злетіла з дороги. — Ви ж завжди: «потихеньку, потихеньку, тихіше їдеш — далі будеш». Практика потрібна в усьому. їздимо по київських пробках: дир-дир, дир-дир. А ось треба придавити — і вже аж руки трясуться.

З Генкою не занудьгуєш. Богдан Данилович змінив уже котрого водія. Виходило, лишень звикне до одного, а на автобазі дають другого. Бо попередній пішов учитися, хто був до нього — запив, іншого висунули на підвищення, возити вище начальство. Гена виявився чудовим хлопцем, спокійним, увічливим, надійним, з м’яким сільським гумором. Та й події останнього часу змусили Зорія більше дбати про власну безпеку. А Генка… Генка Вареник саме той, що треба.

Справді, Богдан Данилович стримував своїх водіїв: не любив невиправдано швидкої їзди. Сам на своєму «Жигульку» завжди їздив акуратно, без вибриків. А куди поспішати? Коли в молодості хотілося кудись гайнути, показати свою завзятість — не було на чому. Ніколи й велосипеда путнього не мав, а не те що мотоцикла, не кажучи вже про автомобіль. А оце сподобився під кінець служби придбати-таки «сімку». Вже їздить п’ять років, а накрутив лише 40 тисяч кілометрів. Та й куди їздити? На дачу інколи та кілька разів на рік порибалити. А ще куди? На роботі — службова «Деу», хоч і поганенька, але іномарка. Приїхала-поїхала, відвезла-привезла.

— Скоро вже Пирятин, — Генка періодично поглядав, чи не наздоганяють інші автомобілі з оперативної групи. З Києва «Деу» вирушила найперша. Мікроавтобус зі слідаками й іншими оперативниками виїхав хвилин за тридцять після того, як Богдан Данилович скомандував Геннадію: «Поганяй на Пирятин!» Полковник часто вживав прості сільські слова. Ось і зараз він скомандував «тпру-у-у!», наче їхав возом, запряженим конячиною. Це означало «стій».

— Приїхали.

Богдан Данилович вийшов з машини, оглянувся. Десь тут їх мали зустрічати місцеві колеги.

— Ану, Гено, під їдь он до тієї лісосмуги, — показав на старі осокори полковник.

Гена з’їхав з траси. Богдан Данилович підтюпцем, якось смішно притримуючи кишені піджака (там же лежать потенційні догани — посвідчення, ключі від сейфа), поспішив за ним.

З-поза дерев вискочив низенький кругленький чоловічок, побіг назустріч.

— Товаришу полковнику, сюди. Зачекалися вже.

— Привіт, Михасю. Летіли як куля. Правда, куля у нас із гівна, але старалися.

Пішли до гурту людей. Кілька міліціонерів, радше, місцевих, виструнчилося.

На землі — старе покривало чи якесь рядно. Полковник підійшов, нахилився, відкинув край. Кілька секунд дивився. Випрямився. Глянув на начальника місцевого райвідділу СБУ Михайла Погонька.

— Вранці місцеві дві жінки, пирятинки, йшли на городи. Польові ж роботи починаються. Бачите оно клапті земельні розподілені? — Погонько махнув рукою в бік поля. — І наткнулися на нього. Думали — п’яний. А він — неживий. Вибігли на дорогу, зупинили якогось крутого джипа, хазяїн якого й викликав по мобільному міліцію. Хлопці приїхали швидко. Перевірили кишені і попросили приїхати мене. Ми тут одне одного добре знаємо, райвідділи міліції і СБУ — в одному будинку. Приїхав я, подивився — не знаю того, хто отам лежить. Але сержант молодець, що покликав мене. — Погонько розгорнув пухкеньку потерту шкіряну папку й витяг звідти целофановий пакет. — Ось що було в кишенях, сказати б, трупа.

Полковник узяв пакет, зазирнув. Усередині якісь документи. Він обережно взяв за кінчик червоненьку книжечку з написом «Посвідчення». Акуратно розгорнув.

— Полковник Файлов Денис Юрійович, начальник відділу карного розшуку МВС України, — вголос прочитав Богдан Данилович. — Он воно що!

Він дістав з пакета ще одну невеличку книжечку, але ця була в шкіряних «корочках».

— Полковник Файлов Денис Юрійович, начальник відділу Головного управління контррозвідки Служби безпеки України, — Богдан Данилович присвиснув. — Оце так!

Ще один документ, який полковник витяг із пакета, свідчив, що Файлов Денис Юрійович — помічник народного депутата України Чорносписа В. А. Останній документ, який з’явився в руках Зорія, свідчив, що Файлов Денис Юрійович є членом Національної спілки журналістів України.

З останнього посвідчення, яке Богдан Данилович дістав з пакета, він дізнався, що його власник є заступником начальника відділу Державного управління справами Президента України. З фотографії на полковника дивилося те саме обличчя, що й на інших документах.

— А я його, здається, знаю, — Богдан Данилович ще раз нахилився, подивився на обличчя покійного. — Так. Я його знаю. Точніше — не самого особисто. Але дещо це прізвище мені нагадує.

2

«Аня вийшла у двір. Позад неї рипнули двері. Тільки-но Остап повернувся на цей звук і, побачивши дівчину, підхопився з ослінчика, як хазяїн хати після карколомного й майже нелюдського стрибка опинився за спиною енкаведиста, схопив обома руками автомат, що висів у того на грудях, і сильно притис ним його шию до своїх грудей. За кілька хвилин тіло Остапа зм’якло й опустилося на землю.

Це все трапилося так швидко, що Аня навіть не второпала, що відбулося. Вона ще кілька секунд постояла, як німа, а потім перед її очима все попливло, і дівчина осіла на землю.

Опритомніла від того, що хтось хлюпав на її обличчя водою й злегка ляскав долонею по щоці. Розплющила очі. Жінка і чоловік сиділи на табуретках біля ліжка, на якому лежала Аня.

— Слава Господові, очуняла! — жінка спочатку витерла рушником обличчя дівчини, потім свої руки. — Де ж ти, дитино, взялася на нашу голову? Ти хоч уявляєш, що тут сталося? Як хоч тебе звати?

— Аня, тобто, як сказав Крук, Ганна.

— Ой, леле! Мироне, вона навіть знає, як його звати.

Він тобі ся відрекомендував, чи що? — жінка кинула погляд на чоловіка.

— Ні, я просто чула, як він промовив це, коли стукав до вас у вікно.

— Ох, молодь-молодь! — з якимсь жалем чи, може, сумом промовив чоловік. — Хоч говори, хоч плюнь. Та

ще як побачать гарну дівку — взагалі мізки кудись нижче спини перетікають. Та вже ж нічого не вдієш. Що трапилося, то трапилося. Тепер треба думати, як нам виплутуватися.

Аня підвелася, спустила ноги додолу. Миттю промайнули перед очима останні події: жінка з пістолетом у руках, хазяїн, який душить Остапа, енкаведист, що вдарився головою об лаву. Дівчина обвела кімнату поглядом — окрім них не було нікого.

— А де…?

— Лежать обидва у хліві, — чоловік підвівся з табуретки, підійшов до столу, сів на лаву. — Жінко, давай наостанок поїмо вдома та й почимчикуємо до контори. Іди й ти, дівчино, теж поїж, бо невідомо, що з тобою далі буде, — сказав. А потім, глянувши на дружину, додав:

— Та й у нас попереду, мабуть, раю не передбачається, — він знову перевів погляд на Аню. — Поки Стефанія щось приготує, вислухай-но мене. Ти, жінко, теж одним вухом слухай. Багато залежить від того, як і що ми будемо говорити спочатку в конторі, а потім… А потім там, куди заведе доля. Ти, Ганно, здається мені, непогана людина. Погано інше: ти, мабуть, ще не навчилася брехати. А прийдеться…»

З

Прапорщик Вареник знав, коли з полковником Зорієм ризиковано навіть пробувати завести розмову. Мовчав і Богдан Данилович. Ось і їхали з Пирятина мовчки.

Зорій мав чудову пам’ять. Він міг запам’ятати безліч потрібних фактів, прізвищ, імен, номерів телефонів, машин. Але найголовніше, що притаманно його пам’яті, так це пам’ять на голоси. Навіть коли Богдан Данилович не чув чийогось голосу багато років, він і по телефону його пізнавав з перших же звуків. Ще краща пам’ять у Зорія зорова. Якщо він хоч раз побачив щось написане на папері, воно відкладалося в його голові назавжди. Здавалося, він уже про щось давно забув, але в певну мить звідкись із глибин пам’яті виступали саме ті дані, що були потрібні.

Цього разу особливі можливості пам’яті Богданові Даниловичу не знадобилися. Полковник добре знав того, хто зараз лежав ось тут перед ним у посадці. Лежав нерухомо між старих, напівтрухлих, облізлих осокорів. А решта — припущення Зорія при сторонніх щодо особи померлого — театр. Зорій же вважав себе непоганим актором.

І лише витримка, вироблена роками служби, не видала цього перед колегами. їм і не треба знати, що Денис Юрійович Файлов — саме та людина, яку Богдан Данилович увів у Адміністрацію Президента для участі в операції. Більше того, Зорій зовсім недавно бачився з Файловим. Саме на останній зустрічі Денис Юрійович, наче передчуваючи трагедію, розповів приголомшливі речі. І тепер залишалося тільки здогадуватися, хто й за що знищив співробітника спецслужби. Піти на таке могли тільки «серйозні» люди й лише з дозволу чи вказівки дуже високих осіб. Можливо, навіть першої особи держави. Або, принаймні, його правої руки.

То хто ж доклав руку до смерті Файлова? Глава Адміністрації Президента Талимеризіба? Чи хтось інший?

Звичайно, ніхто поки що не міг сказати, скільки пролежало тут тіло Дениса Файлова. Експертиза ще попереду, і її висновками можна буде скористатися нескоро.

Полковник відразу звернув увагу на обличчя померлого. Очі бульками. Шкіра чомусь темно-синя, а не біла чи сіра. Наче хтось намагався перемістити побільше м’яса з шиї у верхню частину обличчя. А на самій шиї чітко виднілася тонка, як хто намалював, смужка малинового кольору.

Богданові Даниловичу, що бачив у житті й не таке, світ замакітрився. Не чекав він зустріти на початку XXI століття, щоб у такий спосіб убивали. На шиї трупа — явні сліди удавки, якою так вправно свого часу володіли бандерівці. Та й хіба лише вони?

Перед очима полковника постали знімки з архівних матеріалів, на яких невідомий фотограф зафіксував трупи так само задушених людей. Богдан Данилович, через руки якого пройшли тисячі справ НКВД, МГБ на оунівців, бандерівців, мельниківців, як то кажуть, володів предметом.

Зорію також добре відомо про легендовані бандбоївки, які створювали енкаведисти, щоб збурити місцеве населення проти оунівського підпілля. Перевдягнені в упівців чекісти вривалися в село, що симпатизувало націоналістам (а хто там їм не симпатизував?), і вбивали, ґвалтували, знущалися із селян. Причому робили це переважно вдень, показово, не криючись, а навпаки — виставляючи напоказ свою «приналежність до лісовиків».

Саме це Зорію нині спало на думку, хоча й нинішні бандити можуть у такий спосіб усувати конкурентів. Але чому ж одразу спливла в пам’яті ця аналогія? Причому — одразу, коли він побачив стан обличчя трупа. Тепер до Зорія поволі почало доходити: асоціацію зумовила розповідь Файлова на їхній останній зустрічі. Тоді Богдан Данилович навіть не знав, як повестися й що робити. Денис Юрійович розповів таке, після чого полковник мав повне право порушувати питання перед начальством про подальшу долю Файлова, тобто взагалі про можливість його перебування на службі в органах держбезпеки. Непідтвердження біографічних даних — серйозна річ…

4

«— Капітан Гниря, слідчий відділу Управління МГБ по Львівській області, — відрекомендувався чоловік, що сидів за столом у кабінеті, куди щойно привели Аню з камери (там вона просиділа ніч після того, як її забрали з сільської контори). — Зараз я проводжу офіційний допит під протокол. Вважайте, того, про що ви вже розповідали в конторі оперативним працівникам, не було взагалі. Ви будете відповідати на конкретні запитання і зобов’язані говорити тільки правду. Якщо вас піймаємо на брехні — відповідатимете за всією суворістю радянських законів. Тому раджу вам говорити тільки правду. Тим більше, що нам майже все відомо. Не вистачає лише деяких деталей.

— Я вже все розповіла вашим… Більше мені додати нічого.

— Ви чули те, що я зараз говорив? — спокійно спитав капітан. — Розкажіть, як ви потрапили в село Кринички, адже працювали й проживали в сусідньому селі Великопіллі?

— Уже всі лягли спати, коли до хати, де я квартирувала, увірвалися озброєні люди. Як потім з’ясувалося, то були лісові бандити. Я їх ніколи раніше не бачила, тому злякалася й забилася в нішу біля печі, межи рогачів. Сім’ю Красуляків витягли з хати й потім, за кілька хвилин, я почула крики. Коли стало тихо, я вилізла зі схованки й виглянула у вікно. Була ніч, і я, нічого не побачивши, потихеньку вийшла з хати. Хоч було темно, я вгледіла, що посеред двору лежать Красуляк, його дружина, невістка та її маленький син. Схоже, вони були мертві. Я вискочила з двору. А дорога від хати лише одна — з лісу повз нас і до контори. Я подумала, що бандити пішли, мабуть, до контори чи до хат інших людей, і побігла в ліс. Не пам’ятаю, як довго бігла, але опинилася в якомусь селі. Постукала в першу хату, мені довго не відчиняли, може, видивлялися у вікно, а потім таки відчинили. Я все їм розповіла — чоловікові й жінці. Вони, навіть не засвічуючи лампи, сказали мені лізти на піч.

Не встигла я задрімати, бо перед очима стояли вбиті Красуляки, як у двері й у вікно одночасно хтось почав гупати. Жінка засвітила лампу, а хазяїн відчинив двері. До хати вдерлися двоє у військовій формі. Один з пістолетом, другий з автоматом. Я помітила, що на формі нема погонів. Чоловік, що з пістолетом, закричав: «Ви переховуєте москальку, де вона?» Мене стягли з печі, штовхнули до стіни, потім почали бити хазяїна. Той, що з пістолетом, мабуть, старший, лаявся, називав хазяїна прислужником совітів, запроданцем, а потім наказав вивести його й розстріляти. За кілька хвилин знадвору почулася автоматна черга. Хазяйка зойкнула й хотіла вискочити із хати, але той, що з пістолетом, почав її бити. Вона його з силою відштовхнула від себе, він упав і вдарився головою об лавку. Ми з хазяйкою стояли як укопані, а коли зрозуміли, що чоловік мертвий, вийшли у двір. Уже розвиднялося, ми побачили, що хазяїн стоїть перед чоловіком, який був з автоматом, живий-здоровий. Почувши, що хтось вийшов із хати, чоловік з автоматом повернувся до нас, і тоді хазяїн кинувся на озброєного й задушив його. Потім мені пояснили, що ті двоє — націоналісти, і що тепер треба заявити властям і розповісти, що сталося. Чоловік і жінка перетягнули тіла мертвих у хлів, а потім ми всі пішли в контору й розповіли про все голові сільради. Коли приїхали з району уповноважені, нас розділили, мене розпитували, я все розказувала. Більше я ні Мирона, ні Степанію не бачила.

— А звідки ви знаєте їхні імена? — лише тепер, коли Аня закінчила розповідати, спитав капітан.

— Вони, запитавши моє ім’я, теж назвалися.

— А що вони говорили після того, як убили двох військовиків?

— Вони двох не вбивали. Один сам упав і вдарився об лавку. Я не дуже розуміла, що діється, тому запитала, хто ці люди. Дядько Мирон пояснив, що в лісах ще залишилися банди упівців, тобто бійців повстанської армії, що воюють проти радянської влади, знищують мирних жителів, особливо тих, хто допомагає владі будувати світле комуністичне майбутнє. А ще дядько Мирон сказав, що отримає подяку від радянської влади за те, що знищив бандитів. Хоча потім додав, що тепер треба боятися «лісовиків», бо вони обов’язково дізнаються про те, що трапилося.

Аня закінчила розповідь, а капітан ще довго щось писав. Потім підсунув до дівчини кілька списаних дрібним почерком аркушів.

— Прочитайте уважно й підпишіть».

5

Операція, яку Богдан Данилович Зорій готував кілька місяців, провалилася. А й чи лише кілька місяців? Готувався ж до неї давно, ще до того, як остаточно вималювався план входження в структуру, яку вважав найпершим злом для держави.

Чи розкусили Файлова від самого початку, чи пізніше? Та й чи взагалі розкусили? Може, інтуїтивно відчували, що чужий.

А чому, до речі, операція провалилася? Загибель Файлова — це ще не крах. Для Файлова — крах. А для справи… Тепер операцію треба розгортати в іншому напрямку.

Справді, не так уже все й погано. Не треба заздалегідь опускати руки, картати себе, що не так щось зробив. Як каже давній товариш Зорія Володя Ямошенко — не падай раніше пострілу. А чи все зробив так, як планувалося, чи, може, десь помилився, не «дотягнув»?

Тепер Богдан Данилович прокручував назад плівку — згадував послідовно одну за одною картини, що малював йому під час таємних зустрічей Файлов, і які відбувалися протягом того часу, коли він перебував у Адміністрації Президента, а на ділі — під пильним оком ментів.

Так, саме ментів. Бо Зорій уже на той час переконався особисто в ходовій думці (говорили про це всі, кому не ліньки), що в ДУСі — одному з ключових підрозділів президентської Адміністрації — на основних посадах працюють тільки вихідці з МВС. Файлов розповідав, що один з начальників управління, Ярош, у хвилини відвертості, коли тільки познайомилися, показав посвідчення полковника міліції. Ні, не відставного, ні, не відрядженого на якийсь час в іншу структуру, а діючого полковника.

Керівник Державного управління справами (ДУСі) Дагай, сам будучи ментом, «підтягнув» туди своїх, як це робили всі й усюди в цій державі, якою правив монарх-Президент.

У період Дагаєвого керування цією структурою вона розрослася до розмірів надпотужного міністерства. Та куди там якомусь міністерству! Користуючись близькістю до Президента, якого підлабузники називали позаочі Татом, Дагай тихцем виповз із прямої підлеглості Адміністрації і робив свої справи (управління ж справами!), не оглядаючись ні на кого. Хіба що на Тата. Але з ним було простіше. «Бульбу» заливали регулярно, а під таку справу вирішувати питання було легко, приємно, швидко та взаємовигідно.

Протягом останніх років у різних місцях України й за її межами виросли, як гриби після теплого літнього дощу, хатинки для царственної персони. Ніхто не знав, звідки взялися гроші для цього. Мільйони доларів перекачувалися через ДУСю і зникали «десь». Говорили про це, писала преса… Хтось хоча б раз перевіряв ДУСю? Мінфін, податкова чи прокуратура? А може, СБУ? Ніхто не знає. Ніхто не бачив…

Дагай був здоровим, міцним дядьком. Міг «узяти на груди» кілька літрів оковитої чи коньяку і залишатися при пам’яті. Хвороба не щадить нікого, навіть «царських волосов», як писав Григорій Сковорода. Де вона береться, хіба хто знає? Лікувався Дагай за кордоном. Нібито успішно. Повернувся в Україну, пройшов реабілітаційний курс, кілька разів виходив у люди. Проводжав у робочі поїздки по країні та за кордон і Тата. І раптом…

Смерть Дагая переплутала всі плани його камарильї. Чи ж усіх? Може, комусь ця смерть вигідна? Недарма ж кажуть: шукай, кому вигідно. Дагай знав багато. Дуже багато. Останнім часом почали звертати увагу на його діяльність ЗМІ. Газети писали, що ДУСя стала монстром, нічийого контролю не визнає. Та й Дусею цю структуру першими назвали журналісти. Зараз інакше й не називають.

І все ж смерть Дагая — явно несподівана. Ще напередодні з друзями пиячив у сауні. Дагаю лікарі категорично заборонили вживати алкоголь у будь-якому вигляді. А друзі… Ну, як відмовити друзям. Не дуже й опирався…

Тато сам був на похороні. Богдан Данилович теж стояв у почесному караулі. Якби не ситуація, було б смішно. Ставлення до Дагая у Зорія однозначно негативне. Але обстановка вимагала віддати останні почесті людині, з якою і вітатися було неприємно. Хоч би як склалося життя, другом був чи ворогом, слово «був» передбачає — в минулому. Йому тепер однаково, що про нього думають, що говорять. Плани будують живі. Мертві планів не мають.

Тепер можна сховати кінці у воду. Треба було сховати, і вступники Дагая кинулися шукати гроші. Уночі, як бандити, вдерлися в чужу квартиру, зламали сейф під приводом пошуку орденів і медалей для траурних почестей. Навіть не дочекалися дочки, яка на той час уже жила за кордоном. Що в домашньому сейфі було — не знає, крім заступників, ніхто.

Інформація, яку регулярно постачав Богданові Даниловичу полковник Файлов, була важливою й давала змогу вивчати, так би мовити, зсередини процеси, що відбувалися в Адміністрації Президента. Але виконати головне завдання Зорія — дізнатися, кого і яким чином президентська камарилья готує наступником нинішнього хазяїна Банкової, — полковник Денис Юрійович Файлов не встиг. А може, встиг? Тому й лежить зараз у морзі?

Ще один ребус на голову Зорія: хто прибрав Файлова? Богдан Данилович дедалі сильніше відчував наближення вирішальної баталії, в яку вплутався не лише він сам, а й долучив до неї інших людей, яких поставив у небезпечне становище. І смерть Файлова — можливо, не остання жертва в цій боротьбі. Водночас Богдан Данилович знав, що великі полководці теж здобували свої перемоги не без втрат. Той самий Георгій Жуков не один мільйон людей послав на вірну погибель, щоб урешті-решт завоювати славу найуспішнішого полководця Другої світової. Хоча, як стверджують сучасні історики, славу сумнівну. Зорій далекий від того, щоб порівнювати себе з Жуковим, але будь-яка боротьба вимагає жертв. А він узявся виграти не лише битву, а й усю війну. Війну з владною мімікрією. Тобто з перетворенням цієї влади на антивладу.

6

«За кілька днів Аня знову давала свідчення капітану Гнирі.

— Ми перевірили надану вами інформацію. Майже слово в слово про події в селі Кринички розповіло й подружжя Косаків. Саме це й викликає у мене підозру: надто гладко все у вас виходить, нема до чого причепитися. Тому, хоч Мирон і повівся, як справжній радянський патріот, ми йому не дуже-то довіряємо. Бо про нього у нас раніше була оперативна інформація як про людину, що принаймні співчуває націоналістам. Сьогодні і Мирона, і Степанію відправили зі Львова в інші місця. Нехай там трішки побудуть, перевиховаються. Може, з них ще й люди вийдуть.

— Та вони ж герої, — вирвалося в Ані.

— Хай спасибі скажуть, що відразу не пустили в розпил. Просто в начальства вималювалася інша ідея, і Косаки тут — зайві. Головну роль у нашій акції повинні відіграти ви, Анно.

— Я? Яку роль? У чому? — дівчина щиро здивувалася.

— Ми розкажемо всьому краю, а можливо, й усій Україні, як проста вчителька сміливо бореться з клятим націоналізмом. Не злякалася озброєних бандитів і разом з іншими патріотами знищила двох членів У ПА, які не давали мирним людям будувати світле майбутнє.

— Але ж ви знаєте, що то були… — Аня заклякла й наступні слова застряли їй у горлі. Вона злякалася, що зараз могла підписати собі смертний вирок.

— Ну-ну, далі, — капітан уважно дивився дівчині в очі. — Що ми повинні знати?

— Та нічого, — отямилася Аня. — Я просто хотіла запитати, що мені далі робити. Повертатися ж назад у Великопілля, здається, вже не варто. Та й боюся. Якщо ви відпустите, я б хотіла проситися в обласного начальства, щоб мене залишили працювати у Львові. Або хай направлять у якесь районне містечко.

— Гаразд, вважайте, я вам повірив. А тепер слухайте мене уважно. Усі папери вже готові, з начальством погоджено, ми вас відпускаємо. Лише за умови, що погоджуєтеся на співпрацю з нами.

— Яку співпрацю? — злякано спитала Аня.

— Ну, я ж вам пояснював: будете у нас героїнею. Виступатимете перед людьми на різних зборах, мітингах…

— Мітингах? — перебила капітана дівчина.

— А що, не зможете? Чи не хочете? То ми можемо повернутися до розмови, кого саме ви з Косаками вбили…

— Ні-ні, я згодна. І куди мені тепер оце сьогодні йти?

— Я вас відвезу додому. Так-так, не дивуйтеся, у радянської влади до героїв ставлення особливе. Будете жити в окремій квартирі, і про роботу вашу ми подбали. Працювати будете в обласному відділі народної освіти. Завтра там вам усе розкажуть. А от як і де розповідати про те, що сталося в Криничках, ми вам потім роз’яснимо.

Аня слухала цього молодого, як їй здалося, самовпевненого хлопця і ще нічого до пуття не могла второпати. Чи це поки що гра, і з нею ось-ось вчинять зовсім по-іншому, чи цього разу минулося? Якби ж то так збулося, як обіцяє капітан».

7

Раптовий уранішній дзвінок Богдана не стривожив. До таких дзвінків за роки служби полковник звик, тому, прокашлявшись і видавши вголос кілька звуків, спокійно взяв слухавку.

— Алло!

У динаміку затремтів непевний голос:

— Богдане Даниловичу, це Сашко…

Полковник ледве впізнав голос письменника Теслі.

— Привіт, Олександре. Слухаю.

— Треба терміново зустрітися, — якось кволо, але водночас тривожно звучав голос Сашка.

— Але я ще навіть не прокинувся. Та й на роботі маю бути за півтори години — о дев’ятій нарада у начальства.

— До біса нараду. Молю: приїздіть на станцію метро «Арсенальна». Чекаю у кав’ярні, де ми раніше часто зустрічалися.

— Ти можеш до пуття пояснити, що трапилося?

— Приїдете — самі побачите.

Богдан мав їхати. Хоч вони із Сашком останнім часом підтримували суто приятельські стосунки. В агентурній роботі, яку раніше здійснював Сашко за завданням Богдана

Даниловича, потреба нині відпала, бо те все, що колись мало знак мінус, нині дуже швидко оберталося на плюс. Ті люди, за якими пильне око кадебе цілодобово наглядало, як за явним або потенційним ворожим чи неблагонадійним елементом, нині мали авторитет «совісті нації», двигуна демократичних перетворень, на них зважали як на національні фетиші, молилися, як на святі ікони.

Попередивши на службі, що не буде на нараді, Богдан Данилович швидко зібрався й поїхав на метро до названої станції. Уже майже по-літньому пригрівало сонечко, і Зорій, хоч і стривожений дзвінком Теслі, із задоволенням їхав на зустріч.

Біля «Арсенальної», як завжди, багатолюдно. Тут повідкривалися всілякі торгові точки — від страхітливих генделиків до респектабельних ресторанів і затишних кафе. Стало модно розміщати торгові точки в підземних квадратах переходів, майданів, у колись захаращених і смердючих підвалах житлових будинків.

Приватизація, що, як буревій, пронеслася Україною в 90-ті роки минулого століття, породила більше запитань, ніж відповіла на головне з них: що чиє? Здійснена відповідно до чинних тоді в країні напівзаконів, приватизація об’єктів господарювання, що належали на той час державі, відразу розділила українців на кілька сортів: тих, які встигли урвати великі об’єкти (заводи, фабрики, колгоспи-радгоспи), тих, які прихопили невеличкі об’єктики (магазини, дитячі садки, піонерські табори тощо), і тих, які отримали тільки ваучер, а разом з ним і велику дулю.

Богдан Данилович зайшов до кафе, в якому вони не раз із Сашком насолоджувалися чудовою запашною кавою, іноді дозволяючи собі побавитися «наповнювачем». Так досвідчені чекісти у розмовах між собою називали п’ятдесят грамів коньяку, що замовляли нашвидку в забігайлівках, і які, для конспірації, бармен наливав у філіжанку з кавою. Робили це вони не часто, але Сашкові таке визначення комбінації двох популярних напоїв подобалася.

Зорій оглянув невеличкий зал, але Сашка не побачив. Полковник замовив каву й сів за вільний столик. Характерною особливістю цього кафе було те, що в ньому весь

час звучала музика минулих років. Можливо, хазяїн кафе чи бармен був справжнім меломаном, який любив серйозну музику, а не сучасну безголосу попсу, або, як зневажливо висловлюється син Зорія, «співочі труси».

Ось лунає пісня «Путники в ночи» англійською мовою. Голос Мусліма Магомаєва, улюбленого співака Богдана, тремтить, відчувається, що не вистачає дихання. Як чути, що співає людина похилого віку! Щоправда, який з Магомаєва старик? Але ж голос… Не те! Тепер зрозуміло, чому так рано пішов зі сцени найпопулярніший співак Радянського Союзу. Богданові так шкода свого кумира. Слова наче випльовує. Хриплинка курця. Музичний супровід, як і раніше, потужний: оркестр, скрипки, литаври. А Магомаєв — не той. Краще б він цього ніколи не чув, цих «Путников в ночи». Англійською. Хай би Магомаєв залишився той, зі своєю Мелодией» чи «Сердцем на снегу»…

І раптом… Богдан Данилович чекав чого завгодно, але те, що він побачив, його вразило. Перед ним стояв Сашко Тесля. Ні, це був не він. Це була жалюгідна його подоба.

8

«Оце так кульбіти долі! З учительки Аня обернулася на партійну функціонерку. Хоча сама в партію ще не вступила. Та й мала великий сумнів, що в найближчій перспективі стане партійною. А вже пропонували. Заввідділу освіти після першої пропагандивної акції, де Аня, наче тренуючись перед колегами, розповіла про свою участь у героїчній акції зі знищення ворогів радянської влади, сказав: «Активна комсомолка, яка не злякалася націоналістичних недобитків, гідна бути членом нашої славної сталінської комуністичної партії».

Може, той перший виступ здався начальству не зовсім переконливим. А можливо, і не лише йому. Бо поки що той виступ був і останнім. Аня в душі тішилася з того, що її ось уже майже місяць не чіпають. Сидить вона собі в невеличкій кімнатці, передруковує на машинці якісь пропагандистські матеріали, зазвичай навіть не вникаючи в їхню суть. Це були здебільшого якісь листівки, звернення, заклики, які публікувалися чи друкувалися раніше, але за браком необхідної друкарської бази тепер розмножувалися в такий спосіб.

Ось і зараз Аня вкотре заклала кілька аркушів тонкого паперу впереміш із копирками, щоб знову і знову передруковувати звернення радянського уряду до тих, хто пішов у ліси, щоб боротися проти, як кажуть місцеві жителі, совітів. Але цього разу речення, надруковані на великому, як рушник, аркуші, змушували її не лише замислитися над змістом, а й оцінити автора заклику, що від імені влади талановитим запальним словом сіяв у душі сум’яття, а може, і переоцінку подій у тому краї, куди доля закинула цю молоду східнячку.

ДО УЧАСНИКІВ ТАК ЗВАНИХ «УПА» ТА «ОУН»

Наближається день остаточного розгрому гітлерівської Німеччини. Народ України разом з усіма братніми радянськими народами нещадно винищує гітлерівські орди, що хотіли уярмити нашу Батьківщину. Українці, росіяни, грузини, казахи йдуть у лавах героїчної Червоної Армії далі й далі на захід, визволяючи всю українську землю з німецької неволі. Близький той день, коли могутні удари Червоної Армії зі сходу зіллються з ударами наших союзників, Англії та Америки, з півдня та заходу по гітлерівській Німеччині. Гітлерові немає рятунку. Невблаганно і швидко наближається загибель проклятого всіма народами гітлеризму. Настає час справедливої відплати німецьким розбійникам і катам за їхні злочини. Цілком розплатяться вони і за кожну краплину крові, пролиту українським народом, за все лихо і нещастя, якого завдали вони нашій матері-Україні, за знущання й уярмлення наших людей, за грабунок наших багатств, нашого добра.

Український народ разом зі своїм братом — великим російським народом, разом зі всіма народами Радянського Союзу являє собою нездоланну силу, яка перемагає і незабаром остаточно переможе гітлеризм.

Щоб послабити цю силу і розхитати єдність українського народу в його героїчній боротьбі з німецькими загарбниками, щоб запалити на Україні міжусобну, братовбивчу війну, і німецькі загарбники почали плести хитрі тенета обману й провокацій в західних областях України, намагаючись затягти в них і декого з українців, нацькувати українців на українців, українців на росіян, українців на поляків.

В цих підлих намаганнях їм допомагають їхні підлі прислужники, українсько-німецькі націоналісти.

В світлі дні 1939 року, коли Червона Армія, йдучи назустріч віковічним прагненням і сподіванням нашого народу возз’єднатися в єдиній українській державі, визволила братів і сестер західних областей України з-під влади польських магнатів і панів, українсько-німецькі націоналісти з наказу Гітлера шкодили, стріляли в спини передових синів і дочок нашого народу, всіма засобами заважали будувати щасливе і вільне життя.

Це вони, гітлерівські підлабузники, захлинаючись від радості, що німецько-розбійничі орди вдерлися в Радянську Україну, видавали і разом з німецькими катами знищували наших людей, плюндрували наш рідний край; це вони верещали про «німців-визволителів», про «визволителя-Гітлера», який спустошив і кров’ю залив нашу Радянську землю.

Це вони, німецькі запроданці, разом з німецькою армією прийшли з Берліна на Україну для того, щоб владарювати й гнобити український народ.

Це вони, мерзенні зрадники, своїми руками допомагали і допомагають Гітлерові вішати, мучити, гнати в неволю наших людей, палити й руйнувати наші міста і села, грабувати наше добро.

Відчуваючи наближення неминучого розгрому і знищення гітлерівських банд розбійників, неминучу жорстоку розплату за вчинені злочини, українсько-німецькі націоналісти — бандери, мельники, рубани, бульби — вирішили стати на новий шлях обдурювання наших людей. Під гаслом боротьби за визволення України від ворогів українського народу вони створюють свої озброєні загони, так звані «українську повстанську армію» і «українську народно-революційну армію» і спрямовують їхні удари не проти гітлерівських кривавих катів, що руйнують наш рідний край, знищують наших людей, а проти славної Червоної Армії, проти героїчних синів і дочок нашого народу — радянських партизанів, які нещадно громлять німецько-фашистських загарбників і жорстоко відплачують їм за кров і страждання нашого народу, за зруйнований рідний край.

Ми звертаємося до вас, синів і дочок українського народу, які потрапили до цих так званих «УПА» та «ОУН» лише тому, що хотіли боротися проти гнобителів і катів України — німецьких загарбників, — схаменіться!

Хіба ви не бачите, що вас обдурили ваші ватажки, гітлерівські прихвосні — бандери, мельники, рубани, бульби.

Хіба вам невідомо, що за вашою спиною ця підла зграя зрадників старанно готує разом з німцями ярмо на шию українському народу.

Ось ганебні факти зрадництва і облудності ваших ватажків.

13 січня 1944 року представники «ОУН» та «УПА» вели переговори з начальником гестапо і начальником гарнізону м. Камінь-Каширський, внаслідок яких одержали від німців зброю, боєприпаси та харчі, зобов’язавшись за це вести боротьбу з Червоною Армією та радянськими партизанами.

Перед відступом мадярських та німецьких військ з містечка Домбровиці Рівненської області місцевий комендант української поліції Логвиненко, разом з мадярським та німецькими офіцерами, їздив у стоянку банд для переговорів з «УПА» про спільні дії. В результаті цих переговорів у банди влилися 100 мадярів і німців з повним особистим озброєнням, чотирма гарматами й шістьма важкими кулеметами і виступили проти Червоної Армії та радянських партизанів.

У грудні 1943 року в с. Стенжиричі Володимир-Волинського району відбувались переговори між одним з командирів загону «УПА» Антонюком, командиром німецької застави у Володимир-Волинську обер-лейтенантом Остеном і заступником гебітскомісара м. Володимир-Волинська. Внаслідок цих переговорів було укладено угоду про спільну боротьбу проти радянських партизанів і поляків. При цьому німецькі окупанти зобов'язалися постачати в «УПА» озброєння, а «УПА» зобов’язалася не перешкоджати пограбуванню німцями селян по селах, зайнятих «УПА». Після угоди гітлерівці пограбували по всіх цих селах худобу та зерно.

Оунівські ватажки дали вам зброю в руки, зброю, одержану від їхніх німецьких хазяїв. Де і коли вели вони вас з цією зброєю проти фашистських загарбників? Чи хоч одного німецько-гітлерівського ката вбила ця оунівська зброя? Чи вчинили загони «УПА» або бульбівців хоч один збройний виступ проти гітлерівців? Скільки німецьких поїздів висадили ваші загони в повітря? Чи хоч одного нещасного нашого невільника визволили оунівські загони, коли гітлерівці гнали

його з рідної оселі на німецьку каторгу? Скільки награбованого фашистами добра оунівці відібрали в грабіжників і повернули народові?

Хіба ж не видно вже з цього, що ваші оунівські ватажки працюють не проти гітлерівських розбійників і за наш народ, а за гітлерівців і проти нашого народу. Хоч як вони на словах не проклинають гітлерівців, а наділі вони німцям всіляко сприяють, на ділі вони вірно слугують німецькому фашизмові.

Учасники так званих «УПА» та «УНРА»!

Ваші ватажки не ведуть вас на бій проти гітлерівців, а примушують вас нападати на поодиноких партизанів, заважати партизанам мститися й громити німецьких окупантів.

Ваші ватажки примушують вас убивати беззахисних мирних українських людей тільки за те, що ці люди чекали приходу Червоної Армії, яка визволила їх з німецької неволі, чекали приходу Радянської влади, яка дала їм волю, щастя, заможне життя.

Ваші ватажки примушують вас нападати на польське населення. Це теж робиться за вказівками Гітлера, який нацьковує українців на поляків, а поляків на українців, щоб розладнати їхню боротьбу проти спільного ворога — німецького загарбника.

Учасники так званих «УПА» та «УНРА»!

Ми знаємо, що на гачок оунівсько-німецької провокації потрапили й чесні люди, серед яких найбільше звичайних трудящих селян. Ці люди повірили, начебто оунівські загони «УПА» чи бульбівці боротимуться з німецькими гнобителями, і тільки тому опинилися в цих загонах. Ми знаємо, що багато є і мобілізованих у бандитські оунівські загони під загрозою знищення їхніх родин. Ми знаємо, що серед учасників «УПА» чи «УНРА» є багато таких, які вже й самі відчувають свою глибоку помилку в тому, що потрапили до цієї «УПА» чи бульбівців, відчувають, що котяться до прірви, в яку їх тягнуть гітлерівці-оунівці.

Щоб допомогти тим, які збилися з правильного шляху, ми звертаємось до них:

Кидайте оунівські банди! Рвіть всякі зв’язки з німецько-українськими націоналістами! Знищуйте мерзенних німецьких запроданців, провокаторів і шахраїв — оунівських верховодів! Вони тягли вас на зраду українського народу, на ганьбу і смерть — хай же вони відплатять вам своєю смертю! Помстіться гітлерівцям та їхнім прислужникам-оунівцям за горе, кров і страждання українського народу! Переходьте

на бік чесних і самовідданих борців за Радянський Союз, за волю, честь і щастя нашої матері — Радянської України, на бік радянських партизанів! Разом з усім українським народом, разом з усіма радянськими народами, разом з героїчною Червоною Армією здобувайте остаточну перемогу над вашими смертельними ворогами — гітлерівцями!

Виходьте з лісів! Здавайте Червоній Армії свою зброю! Вертайтесь до рідних осель, до чесної мирної праці на благо нашої радянської Батьківщини, на користь нашого народу!

Вас чекають рідні — ваші матері, дружини, діти, батьки. Замість ганебної загибелі в оунівських бандах ви вдома одержите змогу мирної праці, щасливого життя, здобудете всі права вільного радянського громадянина.

Коли ж хтось з вас, засліплений німецько-оунівськими провокаторами, наважиться на дальшу боротьбу з Червоною Армією і владою Радянської України, то народ буде поводитися з такими, як зі своїми запеклими і непоправними ворогами. Той, хто буде разом з гітлерівцями-оунівцями боротися проти Радянського Союзу, проти українського народу, проти органів його влади, — зазнає суворого народного суду. Цього суду він не уникне, від цього суду він не сховається. Червона Армія, яка розгромила колосальну, добре озброєну німецьку армію, легко знищить мізерні, розпорошені і погано озброєні банди німецько-українських націоналістів. Не сховаються ці банди ні в степах, ні в лісах — наші партизани добре знають усі таємні стежки лісів, боліт і драговини. Весь український народ разом з Червоною Армією скрізь знайде і знищить своїх ворогів.

Уряд Радянської України не хоче марного пролиття ані краплини народної крові. Тому Радянський уряд відкриває дорогу до життя, до мирної праці і щасливого майбутнього перед усіма учасниками так званих «УПА» та «УНРА», які порвуть усякі зв’язки з ворогами народу — гітлерівцями і оунівцями, які щиро й глибоко відчувають свою тяжку помилку в тому, що вступили до лав цієї «УПА» чи «УНРА».

Іменем Уряду Української Радянської Соціалістичної Республіки ми гарантуємо всім учасникам так званих «УПА» чи «УНРА», які перейдуть на бік Радянської влади, які чесно і цілком порвуть усякі зв’язки з гітлерівцями-оунівцями, які щиро і цілком зречуться всякої боротьби та ворожих виступів проти Червоної Армії і Радянської влади, — цілковите прощення їхньої тяжкої помилки, їхніх минулих провин перед Батьківщиною.

Ми закликаємо до активної підтримки великої Червоної Армії, яка веде боротьбу проти ненависного ворога нашого народу — гітлерівської Німеччини.

Тільки славетна Червона Армія і її помічники — радянські партизани є визволителями нашого народу від фашистського ярма, тільки вони є захисниками великих прав, завойованих українським народом з допомогою і підтримкою всіх народів могутнього Радянського Союзу.

В складі великого Радянського Союзу український народ отримав свою державність, свободу і незалежність. Тільки Радянська влада, більшовицька партія, великий Сталін дали можливість українському народові возз’єднати свої землі в єдиній радянській українській державі. Тому кожен українець, активно борючись за великий Радянський Союз, бореться за Радянську Україну, за український народ.

Ми закликаємо всіх чесних українців вступати до лав Червоної Армії — армії-визволительки, і всіляко допомагати їй в її великій визвольній боротьбі.

Ми закликаємо всіх чесних українців на визволених від німецької окупації землях мобілізувати всі сили на відбудову нашого радянського народного господарства, на швидку ліквідацію всіх наслідків німецької окупації.

Слава доблесній Червоній Армії!

Слава великому другові українського народу — Маршалу Радянського Союзу товаришеві Сталіну!

Смерть німецьким окупантам!

ГОЛОВА ПРЕЗИДІЇ ВЕРХОВНОЇ РАДИ УКРАЇНСЬКОЇ PCP М. Гречуха

ГОЛОВА РАДИ НАРОДНИХ КОМІСАРІВ УКРАЇНСЬКОЇ PCP М. Хрущов

12 лютого 1944 року м. Київ

Війна вже закінчилася, а її змушують передруковувати це старе звернення, наче нового, відповідно до сучасного моменту, не можна придумати? Чи ліньки? Мовляв, скільки там тих недобитих вояків по лісах залишилося? Мізерія. Зійде, мовляв, і мотлох. А можливо, і є якісь нові звернення, та Аня про них не знає?

Але чому ж усе-таки люди йшли у ліси, а дехто й дотепер залишається там? Невже тільки тому, що їх змушують силою? І той хлопець, Крук, з чорними, як смола, очима… Аня не раз ловила себе на тому, що думає про хлопця. І не лише через те, що так досі й не зрозуміла, чому він залишив їй життя? Чи ж сам так вирішив, чи такий мав наказ? І цікаво, що він сказав би про цю листівку, й чи взагалі читав її? Де він тепер, із ким воює, кого вбиває? А можливо, він і не вбиває зовсім, а вимушений ходити по лісах невільно?

Якби її воля, Аня усе зараз кинула б і полетіла б додому, до мами, до рідних місць. Як удома гарно, як мило й затишно! І — все зрозуміло. Тут, куди закинула її доля, а може, просто чиясь недружня примха, Ані погано. Млосно. І все, як у дзеркалі, тобто навпаки. Усі плюси: молодість, жага життя, наснага щось творити, будувати, вчитися, тут, на цій чужій землі, обернулися на мінуси.

Так, чужа земля, чу-жа!»

Глава п’ята

За гріхи наші

1

— Довго ж ви їхали, Богдане Даниловичу, — з неприхованою іронією сказав Сашко Тесля. Голос його вібрував незвичним тремоло, схудле сірого кольору обличчя з павутинними сіточками біля очей і глибокими зморшками на лобі нагадувало обличчя старої людини. І погляд — колючий і злий.

Зорій оторопів. Не бачилися вони лише кілька місяців. За такий короткий час — і так змінитися?

— Сашко, що трапилося? — це питання прозвучало зовсім нелогічно, формально і відгонило нещирістю.

— А буцім не видно! — нахабно кинув Тесля. — Доки ви сюди добиралися, мені було дуже кепсько. Думав — дочекаюся, витримаю. Не дочекався, не витримав. Зараз мені вже краще, потроху попускає. Але не думайте, що я покликав вас скласти мені компанію. Останнім часом я п’ю благополучно і сам. Просто мені більше нікому поскаржитися, поплакати в жилетку — ніхто не зрозуміє. Чи, може, піти до Цюби? Іван Миколайович — прекрасні і людина, зрозуміє і, можливо, простить, — очі Сашка І положилися.

Олександре, припини! — суворо сказав Зорій.

Ось і ви не даєте мені висловитися. А я ж це все ношу в собі роками, — письменник сів на стілець. — Як він на мене тоді подивився, — Сашко наче говорив сам до себе, — як подивився. Я цього погляду не забуду ніколи. Хіба ж він дурний? Хіба ж пін нічого не зрозумів? Після того випадку ми жодного разу по бачилися. Я боюся навіть близько підходити до Спілки письменників, щоб випадково не зустріти його. І він мені не телефонував, не запросив на жодний із заходів, що десятками проводяться у Спілці.

— Про що ти говориш, про який випадок? — Зорій починав здогадуватися, що за той час, поки вони не бачилися, щось відбулося. І про те «щось» полковник не знає. — Сашо, я прошу тебе, розкажи мені, що сталося? Ти ж чогось покликав мене? Значить, сподіваєшся, що я можу чимось допомогти? Мені боляче на тебе дивитися…

— А мені не боляче? — враз тихо сказав Тесля. — Я — остання мерзота, ниций покидьок, бездарна тварюка. Я, нікчема, писав на цю святу людину, на цього генія доноси, і він про це спочатку здогадувався, а потім і дізнався напевне.

— Як дізнався? І які доноси? — Зорій почав дещо розуміти: і причини Сашкової пиятики, і те, навіщо Тесля наполіг на терміновій зустрічі.

— А що я, по-вашому, писав? Глави свого роману? Так я мушу вам зараз зізнатися, що я його ніколи не закінчу. Чуєте — ніколи! І знаєте, чому? Бо я безталанний. Мене вистачило лише на доноси. А роман… Роман повинен писатися чистими руками. І зовсім не в розумінні «чистые руки, холодная голова». Ось на цих руках, — Сашко простягнув руки з розчепіреними пальцями до Зорія, — бруд і погань. І винен у цьому в першу чергу я сам. І… ви, Богдане Даниловичу, — закінчив він майже пошепки і враз, змінившись в обличчі, так благально, наче от-от має заплакати, майже самими губами промимрив: — Богданочку Даниловичку, врятуйте мене. Я сам із цієї безодні не виповзу. — І, нахиливши голову аж до столу, письменник Олександр Григорович Тесля заридав. Він ридав безутішно, беззвучно, гірко. І Зорій його не заспокоював. Він сидів мовчки й дивився на плечі, що аритмічно здригалися, на зсутулену спину Сашка, весь вигляд якого розпанахував полковникові серце.

2

«Аня не мала достатньо часу, щоб вільно, не маючи якогось завдання, пов’язаного з роботою, походити львівськими вулицями, порозглядати старі будинки, які поступово відбудовували, реставровували, відчути дух історичного міста, про яке багато чула, чула різного, цікавого, навіть містичного. Ця робота: весь час — швидко, швидко, звідкись поспішаючи, кудись запізнюючись.

Ось тепер вона несла на пошту кілька службових листів. І знову спішила, бо могла не встигнути до її закриття. Після цього вона вже не поспішатиме і нарешті зможе трішки погуляти містом.

Відправивши конверти, Аня спокійно рушила додому. Іти треба з годину, але дівчині того й треба. Вона розглядала будинки, спостерігала за перехожими.

Пройшовши з кілометр, Аня раптом почула десь позаду крики й постріли. Шум наближався, дівчина, відчувши тривогу, мимоволі пришвидшила крок. До її будинку йти хвилин з п’ятнадцять. Аня поспішала, навіть тоді, коли постріли й шум припинилися.

Будинок, у якому мешкала Аня, мав просторий двір метрів за двісті від проїжджої частини вулиці, і, щоб швидше дістатися, дівчина зазвичай скорочувала шлях — проходила через арку сусіднього будинку, що стояв край самої дороги.

Перед тим, як пірнути в арку, Аня знову почула постріли й крики зовсім близько. Проскочивши кулею

арку, дівчина оглянулася. Позаду чувся тяжкий тупіт, хтось її наздоганяв.

Від арки в напрямку будинку біг якийсь чоловік і раз по раз оглядався. Погоні за ним не було видно. Коли чоловік наблизився, Аня впізнала в ньому… хлопця, який врятував її від розправи в селі Великопілля, коли повстанці знищили родину Красуляків.

— Крук! — мимоволі вирвалося в дівчини. Чоловік як остовпів, але це тривало тільки мить. — Це за вами женуться?

— За мною.

— Біжімо! — Аня мчала так швидко, як не бігала ніколи в житті. За хвилину вони вскочили в під’їзд чотириквартирного будинку, в якому жила Аня. Піднялися на другий поверх, здається, нікого не зустрівши. Зайшли в кімнату. Хоч на вулиці сутеніло, світла не засвічували. Крук підійшов до вікна і певний час спостерігав за подвір’ям.

Аня сиділа на стільці в напівтемряві й мовчала.

— Не певен, але, схоже, і цього разу обійшлося, — хлопець теж сів на стільця. — Я ще тоді, в лісі, помітив — ти не з лякливих. Ганною, здається, ти тоді назвалася?

— Так, Ганною, — тихо відповіла дівчина. А як звати вас?

— Ти ж знаєш — Крук.

— Це не ім’я. Але як не хочете, то й не говоріть.

— А скільки тобі років, Ганно?

— Незабаром виповниться двадцять, — зашарілася.

— Ну, й мені приблизно стільки ж. Давай на ти.

Бо я не звик до такого обходження.

— Давай, — Аня вже не бачила обличчя Крука, його очей, і, за логікою, сподівалася, що й він не кіт, який бачить у темряві. Тому сміливо запитала: — Ти сьогодні теж когось убив?

— Ні, у мене інше завдання. Про це не варто говорити.

— Що ж, і то вже легше.

— Хоч вони, — Крук кивнув у бік вікна, — ще не скоро вгомоняться. Мені треба йти. Та й тебе не хочу вплутувати в наші справи.

— Мабуть, іти ще небезпечно, — Аню врятувала лише темнота, так вона почервоніла. — Можеш залишитися, — і додала: — доки не вляжеться.

— Не турбуйся про мене. Я не боюся. Все одно, коли загину: сьогодні, завтра, через місяць… Шлях мені один — на той світ.

— У кожного свій шлях, — сказала Аня.

— Думаєш, чому мені вдалося сьогодні втекти? — голос Крука звучав у темноті спокійно, рівно, наче він розповідав не про небезпеку, якої щойно уник, а описував білу лілію на тихій воді озера. — Бо я ці місця знаю як свої п’ять пальців. Колись тут жив брат мого діда. Мені показувала їх моя мати, та й про ті часи багатенько розказувала. Називала їх щасливими. Може, їй просто так здавалося, як і всім при згадці про дитинство. А може, вони й справді були кращими, ніж нинішні. Напевно, кращими.

— їсти хочеш? — Аня знову зашарілася, бо ці слова прозвучали, як їй здалося, прихованим запрошенням усе ж залишитися.

— Та ще не вистачало, щоб я тебе об’їдав.

— Отже — хочеш. Тоді треба запалити світло, — вона підвелася, підійшла до вікна, зсунула фіранки, навпомацки знайшла лампу, чиркнула сірником. Коли скло нагрілося, Аня викрутила більше гніт і тільки тепер помітила, що на підлозі під стільцем, на якому сидів Крук, розпливлася чимала червона пляма.

— Тебе поранено?!

— Тихіше, — спокійно сказав Крук. — Мабуть, трішки зачепило. — Він поволі підвівся, почав знімати піджак, під яким виявився якийсь широкий матер’яний пояс. Хлопець розв’язав десь спереду на животі поворозки, і пояс упав на підлогу. Тепер Аня побачила невеличкий отвір на ньому.

— А ти знаєш, Ганно, це він мене врятував. Щоправда, здається, зіпсувалося все моє добро.

— Яке ще там добро, — сплеснула руками Аня. — Роздягайся, треба подивитися на рану, промити, залити спиртом.

— Звідки знаєш, що треба робити? — Крук уже слухняно почав знімати сорочку, яка на попереку промокла від крові.

— Проходили в училищі, — дівчина вже дістала з-під ліжка металевий тазик, налила в нього з відра воду.

— Підійди ближче.

За півгодини Крук лежав перебинтований у ліжку, а дівчина закінчувала прати зіпсований кулею й забруднений кров’ю одяг. Рана виявилася неглибокою. Куля ледве пробила шкіру, і, наче нехотя, застряла в м’язах. Аня могла б її чимось дістати, але побоялася зараження, та й Крук сказав, що у них там десь є лікар, який ту бісову кулю витягне на світ божий у момент.

Перед тим, як влягтися, Крук розгорнув пояса, дістав звідти аркуш паперу й поклав його на стіл.

— Видно, доведеться все-таки мені в тебе ночувати. Завтра зранку піду. Якщо маєш бажання, прочитай, через що мене сьогодні мало не позбавили життя.

І от, коли Крук зімкнув очі, Аня взяла аркуш, у якому саме посередині зяяв отвір, і стала читати.

З хати до хати, з рук до рук! Воля народам!

Воля людині!

За Українську Самостійну

Соборну державу!

Українські селяни!

Сталін і його партійна зграя, щоб Вас ще більше поневолити, надумали насильно надіти на Вас колгоспне ярмо. До того вживатимуть усіх засобів брехні, обману, насилля й терору.

Що ж це таке — сталінсько-большевицькі колгоспи?

Хай на це питання дасть Вам відповідь жахливе життя селян— колгоспників України, їх безупинна боротьба проти «колгоспної каторги», нечуваний в світі голод в Україні в 1932-33 рр., що приніс мільйони жертв, та, врешті, голод 1946-47 рр., який змушував українських селян-колгоспників мандрувати сотні кілометрів на захід за братньою допомогою — хлібом.

Сталінсько-большевицькі колгоспи — це найганебніший під сонцем визиск праці українського селянина, це грабіж його прадідівської землі і хліба, це підлий засіб винищування українського народу. А «щасливе колгоспне життя», про яке горлають Вам сталінські підбрехувачі, це злидні, голод, холод, нужда, це каторжна праця від ночі до ночі, без свята і відпочинку, що вимотує жили та висмоктує останки сил з людини, це колоніальне рабство.

В колгоспнім ярмі працюватимете біля хліба, а буде Вам його завжди бракувати, бо саме сталінсько-большевицькі грабіжники за посередництва колгоспів пограбують у Вас останні пригорщі зерна, залишаючи Вас і Ваших дітей на поталу голодної смерті. І коли Ви будете пухнути з голоду, тоді галапаси-дармоїди пухнутимуть з обжерства і ще в той важкий для Вас час висилатимуть за кордон відібране у Вас зерно в цілях своєї імперіалістичної політики. А за те, що Ви голодні піднімете з колгоспного лану кілька колосків, каратимуть Вас роками тюрми.

І зараз Сталін і його партійні грабіжники хочуть відібрати у Вас Вашу прадідівську землю, Ваш хліб, а Вас самих, загнавши в колгоспне ярмо, обернуть в своїх рабів — новітніх невільників.

Чи ж за те Ваші прадіди кривавилися в боротьбі за волю народу проти гніту і сваволі панів-поміщиків? Чи ж за те проливали свою кров наші батьки в 1917–1921 рр.? Чи ж за те зараз веде український народ священну збройну боротьбу в повстанських лавах проти гніту і неволі сталінського СССР, щоби на Вашому кривавому поті і важкому труді наживалися народні п’явки, новітні поміщики — сталінсько-большевицькі паразити-дармоїди?

Ні! Вас, українських селян, уже не обдурити сталінсько— большевицьким поневолювачам. Ви вже розкрили їхнє нахабне, підле, загарбницьке обличчя.

Але знайте, що тільки рішучим спротивом проти сталінсько-большевицьких грабіжників врятуєтеся від колгоспного лиха. Тому допомагайте підпільно-революційній боротьбі українського визвольного руху проти тюрми народів СССР! Приєднуйтеся до неї! Бо тільки завдяки цій боротьбі Ви ще не живете в колгоспному ярмі!

Українські селяни! Не дайтеся в жодний спосіб затягнути в колгоспну каторгу! Не вірте партійним побрехувачам! Не бійтеся погроз сталінських гайдуків! Женіть геть зі всіх

сіл організаторів колгоспів! Бийте нахабно-брехливих сталінських собак!

ГЕТЬ СТАЛІНСЬКО-БОЛЬШЕВИЦЬКИХ ГРАБІЖНИКІВ І ЇХНІ КОЛГОСПИ З УКРАЇНИ!

ХАЙ ЖИВЕ РЕВОЛЮЦІЙНА БОРОТЬБА УКРАЇНСЬКИХ СЕЛЯН, РОБІТНИКІВ І ІНТЕЛІГЕНЦІЇ!

ЗА УКРАЇНСЬКУ САМОСТІЙНУ СОБОРНУ ДЕРЖАВУ!

ХАЙ ЖИВЕ ОРГАНІЗАЦІЯ УКРАЇНСЬКИХ НАЦІОНАЛІСТІВ (ОУН)!

ХАЙ ЖИВЕ УКРАЇНСЬКА РЕВОЛЮЦІЙНА ЗБРОЙНА СИЛА — УПА!

ХАЙ ЖИВЕ ВІЛЬНА ПРАЦЯ ВІЛЬНОГО І ЗАМОЖНОГО УКРАЇНСЬКОГО СЕЛЯНИНА В САМОСТІЙНІЙ УКРАЇНІ!

УКРАЇНСЬКІ РЕВОЛЮЦІОНЕРИ!

«Колгоспне ярмо», «Сталін і його партійні грабіжники», «сталінсько-большевицькі паразити-дармоїди»… Аня оніміло дивилася на листівку, не бачачи літер, не усвідомлюючи до кінця її змісту. Крук повернувся на другий бік, щось пробуркотів, але не прокинувся. Дівчина поклала аркуш на стіл, дмухнула на лампу і схилила голову на руки. І хоч як тривожно билося її серце, а в голові пульсувала кров і дзвеніло у вухах, Аня, виснажена і знесилена щойно пережитим, невдовзі заснула. І не чула, як Крук, розплющивши очі й побачивши, що дівчина спить, тихенько підвівся з ліжка».

З

Зорій стояв недалечко біля будинку, в якому мешкав Сашко Тесля з дружиною, і пильно вдивлявся в перехожих, що наприкінці дня поверталися до своїх квартир, несучи в руках пакети, сумки, портфелі. Вечоріло, полковник боявся, що проґавить людину, яку чекав ось уже понад годину. Нарешті на алеї з’явилася жіноча постать, дуже схожа на дружину Сашка Теслі.

— Ніно Матвіївно! — Зорій ступив кілька кроків назустріч жінці, голос його від хвилювання тремтів. — Ви мене не знає те, тому я зразу відрекомендуюся: Богдан Данилович. Я друг вашого чоловіка Олександра. Щоб ви не хвилювалися, почну з того, що він живий і… — полковник запнувся, добираючи слово, — і майже здоровий. Скажу, як є. Ви ж помітили…

— Що з Сашею? — перебила Зорія дружина Теслі.

— Я ж розповідаю, — намагаючись говорити спокійно, вів далі Богдан Данилович. — Ви, мабуть, помітили, що останнім часом Олександр почав частенько заглядати в чарчину. Ось, мабуть, відчуваючи, що серйозно захворів на цю болячку, він і звернувся до мене з проханням допомогти вийти з цієї ситуації.

— З якої ситуації? — Ніна не могла ніяк второпати, про що говорить ця незнайома людина, яка назвалася другом її чоловіка.

— Назва хвороби — звичайний алкоголізм. У лікарні, куди я його влаштував, спеціалісти сказали, що все ще можна виправити. Він не в такому стані, що вже зовсім безнадійний. Мені пообіцяли, що незабаром він повернеться додому цілком здоровий.

— А чому він мені сам не зателефонував? — Ніна все ще не вірила в реальність того, про що говорив цей чоловік.

— Він вам зателефонує пізніше. Тільки-но я його привіз до лікарні, йому зробили укол. Щось заспокійливе, і він заснув. Спатиме до завтра. Для мене, кажу вам, це була несподіванка. Ми давненько не бачилися, і коли він мені зателефонував і попросив допомоги, я відразу з ним зустрівся. Мене вразило те, в якому стані він був. Ви не можете мені пояснити, коли це почалося? Бо про причину я можу здогадуватися…

— Так, я з жахом стала дедалі частіше помічати: його щось турбує. Якимсь він став не таким, нервувався через дрібниці, щось мені недоговорював. Потім приходив додому напідпитку. Такого за ним раніше не водилося. Він взагалі до алкоголю був байдужим. Не можу уявити, що трапилося. Кілька разів намагалася з ним відверто поговорити, але він уникав розмови. У мене гастролі, концерти, я приходжу додому пізно, а іноді й по кілька днів буваю в інших містах. Ось і догастролювалася… А ви, Богдане…

— Данилович…

— А ви, Богдане Даниловичу, сказали, що про причину здогадуєтеся. Що ж то за причина така? — Ніна наче спіткнулася об слово. — І взагалі, хто ви? І звідки знаєте Сашу?

Мені його всі друзі-приятелі начебто відомі. Про вас же Саша мені ніколи не розповідав.

Я думаю, Олександр вам усе пояснить сам. Якщо він про мене не розказував, то, може, у нього були на те свої причини, — мусив «брехати» Зорій. — Скажу тільки одне — я надіюся на швидке його видужання. А там з усім розберемося.

— А скажіть-но, в якій він лікарні? — якось боязко запитала Ніна.

— У Павлівці…

4

«Прокинулася Аня аж під ранок. Рука, на якій лежала голова, оніміла, тягнуло шию і пеком пекла щока. Дівчина оглянула кімнату й із подивом виявила, що Крук щез. Не було й пробитого кулею пояса з листівками, зникла навіть та, яку кілька годин тому читала Аня.

Можливо, все це їй наснилося? І втеча від погоні, і незвичайний хлопець зі смішним і водночас страшним ім’ям, перев’язування рани, читання листівки… До Ані врешті дійшло, що вона ганебно заснула, так і не нагодувавши Крука, навіть не напоївши його чаєм. Що він про неї взагалі подумає? І чому він тишком-нишком пішов, навіть не попрощавшись?

Упродовж робочого дня Аня ловила себе на тому, що весь час думає про Крука. «Хай йому трясця!» — казала собі, та це не допомагало: всюди, хоч би що робила, її супроводжували його чорні очі.

А коли Аня вже збиралася йти додому, її викликали до начальника. Це справа звична, тож дівчина без жодного хвилювання зайшла до кімнати заввідділу народної освіти. І тут зі здивуванням побачила, що за столом сидить не хто інший, як слідчий МГБ, який допитував її після подій, що сталися спочатку в селі Великопіллі, а потім і в Криничках.

— Заходьте-заходьте, — квапливо промовив слідчий і підвівся з-за столу назустріч дівчині. — Ви не помилилися, зайшовши до цього кабінету. Але викликав сюди

вас саме я. Точніше — не викликав, а запросив. Сідайте, будь ласка, — слідчий указав на стілець.

— Дякую, — ніяково промовила Аня й сіла на краєчок стільця. — Я вам, товаришу капітане, вже говорила, що нічого більше додати до сказаного раніше не можу.

— Не треба так офіційно. Звати мене Вадим. Вадим Гниря, якщо не забули мого прізвища. А запросив я вас зовсім не для допиту. Після нашого спілкування я весь час думав про вас. І зовсім не через службові справи. Не знаю, як вам пояснити, та й не впевнений я, що обстановка в цьому кабінеті сприятиме нашій розмові, але… У мене є пропозиція: оскільки ваш робочий день закінчився, а в мене він взагалі ненормований, то чи не краще нам поговорити деінде. Наприклад, пройтися вулицями старого Львова, думаю, ви ж іще не з усім тут устигли ознайомитися?

— Та, скажу вам, у мене взагалі не виходить гуляти містом: робота — дім, дім — робота. Утім, ваша пропозиція, хоч і приваблива, мені трохи дивна…

— Так воно і є. Я сам не одразу зважився на цей крок: довго думав, переживав, сумнівався. Правду кажу — сам не розумію, чому весь час думав про вас. Думав не як про фігурантку справи, а просто як про дівчину, — капітан знітився й додав: — як про гарну, красиву дівчину.

— Для мене дуже дивні ваші слова, — Аня не знала, як поводитися, що говорити.

Схоже, слідчий МГБ теж не уявляв, як вести далі розмову і як переконати цю скромну дівчину піти з ним прогулятися, поговорити. Одне зрозуміло: цю проблему розв’язувати саме йому, а не Ані. І тому він просто виструнчився, надів військового кашкета й нарочито суворо промовив:

— Товаришко Петрушко, прошу слідувати за мною. У нас дуже відповідальне завдання — збагатити наші надто скромні знання з історії цього чудового українського краю, точніше, його історичної столиці — Лемберга.

— Чого-чого? — не зрозуміла Аня.

— Колись Лембергом називали Львів. Точніше, це назва Галицької столиці німецькою мовою. Крім цього незначного уточнення, ще якісь запитання чи заперечення будуть?

— Кажу вам, не знаю, що буде далі, а поки що я приймаю вашу пропозицію, — усміхнулася Аня. — Ходім.

Вони вийшли на вулицю. Хоч був лише початок березня, день видався сонячний і відносно теплий.

— Будуть якісь конкретні побажання, чи можна пропонувати свій план? — запитав капітан.

— Мені однаково, — відповіла Аня. — Я, відверто, ще ніде й не була. А взагалі-то, хотілося б зблизька подивитися на собор святого Юра. Кажуть, він зовні хоч і не дуже красивий, але біля нього відчувається особливий магнетизм.

Пройшовши вулицею Листопадового Чину, перетнувши Соборну площу, Гниря й Аня підійшли до вхідної брами.

— Ось вона, головна святиня греко-католиків. Колись тут були оборонний монастир і дерев’яна церква, закладені ще за князя Лева наприкінці XIII століття. Кажуть, собор святого Юра — класичний приклад архітектури періоду бароко.

— Я не дуже розуміюся на стилях, — засоромилася Аня.

— Та і я не сильний в архітектурі. Просто чув, як про це говорили недавно на нараді.

— Он як? Так ви на службових нарадах обговорюєте проблеми мистецтва?

— Та ні, просто сама нарада була з приводу розробки… — Гниря враз замовк, наче слова, які він хотів сказати, спіткнулися об щось невидиме, але непереборне. — Одне слово, на цьому місці скоро, можливо, буде гаряче, як у літню спеку.

— Цікаво, хто ж молиться в цій церкві? Мабуть, небагато залишилося людей, які ще вірять у Бога. І ті — старі люди. Хіба не так?

— Ні, Аню, не так. Західна Україна — це вам не Київ чи Полтава. Тут радянська влада ще не встигла провести відповідну атеїстичну роботу. Тому віруючих тут багато. А точніше — майже всі. І саме ось у цьому соборі — оплот усього реакційного, що залишилося в краї. Але, думаю, вже недовго греко-католицькі верховоди дуритимуть голови простим людям.

— Ви, Вадиме, вже вдруге якось так натякаєте… — дещо боязко сказала Аня. — Щось має статися негарне?

— Чому обов’язково негарне? — відвів погляд капітан. — Хоча — для кого як. У листопаді сорок четвертого, невдовзі після визволення Львова від німців, наші органи держбезпеки почали ворушити це осине гніздо. До речі, саме тоді мене направили сюди, у Львів, з Київської області, де я брав участь у фільтрації радянських військовополонених, яких наші війська звільнили з німецьких концтаборів. Саме в той час помер свого роду символ Української греко-католицької церкви, найавторитетніший її митрополит Андрей Шептицький. Не тут помер — далеко. А рік тому саме в цьому соборі мої колеги арештували митрополита Йосифа Сліпого — він очолив греко-католиків після смерті Шептицького. І ще багатьох священиків арештували. Радянська влада поставила їм умови: або приєднуйтеся до нашої православної церкви, або…

— Ну, і що вони? — перебила капітана Аня.

— Тоді жоден умови не прийняв. Багатьох відправили до Сибіру, декого… Через місяць після арешту верхівки УГКЦ все-таки знайшлося кілька розумних священників, зокрема Костельник, Мельник, Пельвецький, які підписали відозву й закликали до об’єднання церков — греко-католицької і православної. Але поки що далі справа не пішла. Ну, ми в цьому напрямку працюємо…

Поки Гниря й Аня ходили подвір’ям собору, милувалися ліпними фігурками й іншими архітектурними «вичудами», якими прикрашено виступи й допоміжні лаштунки храму, місто огорнули сутінки.

— Здається, вже треба йти, — дівчина сказала це радше через скромність, ніж того хотіла. Насправді їй сподобалося тут, біля цього «осиного гнізда», у цьому «оплоті всього реакційного». Та й з Вадимом вона почувалася спокійно й упевнено.

— Так, уже смерклося, — зітхнув капітан. — Я проведу вас додому.

Вони доволі швидко опинилися під будинком, в якому мешкала Аня, хоч і зовсім не поспішали: йти було недалеко.

— Спасибі вам за приємну екскурсію, — щиро подякувала дівчина.

— Це вам спасибі. Я без вас навряд чи вибрався б. Але якщо вам сподобалося, то я наберуся нахабства і якось знову запропоную вам щось на зразок сьогоднішньої прогулянки. Не заперечуєте?

— Якщо це вам не зашкодить у роботі — я не проти.

— А я скажу начальству, що проводжу з вами виховну роботу, — сказав весело Гниря й тут же осікся — дійшло, що бовкнув дурницю. Але Аня його слова зрозуміла по-своєму.

— Ви ще не відмовилися від ідеї залучити мене до просвітницько-агітаційної роботи?

— Та, здається, потреба в цих заходах уже відпадає. На мій погляд, усе скоро закінчиться. Тут врешті-решт запанує спокій, люди мирно працюватимуть, відбудують те, що зруйнувала війна і ця… «міжусобиця».

— Ви думаєте, люди вийдуть з лісів і здадуться владі? І що влада з ними зробить?

— Хто не вбивав — простимо. У кого руки в крові — дістануть по заслугах, — суворо промовив Гниря.

— Ой, боюся, що малувато буде таких, у кого чисті руки, — думаючи про щось своє, сказала Аня. — А значить — небагато знайдеться тих, хто покається.

— Значить — знищимо як ворогів народу, — в очах капітана МГБ блиснув злий вогник.

— Отож-бо й воно, — якось зовсім по-дорослому випливли слова з вуст дівчини й стали між нею і Вадимом.

— А ви наче про щось жалкуєте? — Гниря радше стверджував, ніж запитував.

— Побачимо… — погляд Ані обминув очі капітана й зупинився в пустці темного березневого вечора».

5

Після кількаденної страшенної спеки — сьогодні дощ. Навесні люди так чекають на опади! Богдан Данилович дивився у вікно свого кабінету: дощ рівний, дрібний, без вітру, що буває рідко після спеки. І хоч десь гриміло, горизонту за високими будинками не видно, в Києві, у центрі — спокій. Цей невеликий дощ лише здійняв порох і ще його не прибив. Запах пилу розтікався між будинками, проникав у під’їзди, у відчинені вікна, в салони автомобілів, викликаючи алергійне бажання позбутися цього нудотного запаху. Хотілося, щоб дощ — справжній, потужний, густий — уже падав швидше і прибив цей нестерпний порох.

Богдан Данилович кілька разів підходив до столу, брав слухавку й навіть починав набирати номер, але на останній цифрі зупинявся, думав і клав трубку на місце. Зорій ніяк не наважувався зателефонувати Марчуку. Стільки років не бачилися!.. Який він тепер, його кумир, учитель і наставник у минулому, недосяжний авторитет і знакова фігура політичного істеблішменту сьогоднішньої України? Що він йому скаже? Він, полковник — генералові армії, колишньому керівникові СБУ, прем’єр-міністрові тощо. Мовляв, здрасьтє, а ось і я! Не чекали? А чи не погодитесь ви, шановний Євгене Кириловичу, взяти участь у такому маленькому бордельєрчику? Що за бордельєрчик? Та пусте: треба вчинити державний переворотець. Такий малесенький-малесенький. Чим можете допомогти? Як це — чим? Та хоча б порадою. Чи, може, вас влаштовує те, що коїться нині в нашій державі, у становленні якої ви свого часу відіграли не останню роль?

Зорій розумів, що навіть своїм простим зверненням до Марчука з проханням щось порадити він його елементарно підставляє. Уявив, як розповідає людині, з якою ніколи не був настільки близьким, щоб відверто втаємничити її в свої плани, про намір змінити верхівку влади. Та й на ділі — майже нею владу. І це все він розповідає самому Євгенові Марчуку, з яким не розмовляв серйозно відтоді, як той пішов із СБУ в урядові структури. Хіба кілька разів зустрічалися випадково на якихось офіційних заходах: «Добридень-здрастуйте!» І як людина — мудра, досвідчена, котра не раз бувала в складних ситуаціях, — повинна зреагувати на ту маячню, якою, безперечно, здасться Марчукові пропозиція Зорія? Богдан Данилович же і йому не буде всього розповідати. А за самими куцими натяками ЄК, як дотепер називають Марчука колишні його підлеглі, може нічого не зрозуміти. А як і зрозуміє, то що він, генерал армії, повинен сказати полковникові, який рангом на багато сходинок нижче? Тим більше, не відаючи, що собою являє нині цей полковник. Хто-хто, а Євген Кирилович знає, що таке провокація.

Водночас Зорій чомусь менше за все боявся, що Марчук його здасть владі. Не та це людина, не та. Хоч сам був у тій владі на найвищих щаблях — знає їй ціну. Особливо нинішній. Мабуть, і підійшов від активної політики, переконавшись, що батогом обуха не перебити.

А може, ще є порох, і він, як і Богдан Зорій, теж щось «ліпить», на кшталт — «хто ж урятує Вітчизну, як не стара гвардія чекістів»?

Телефонувати чи ні? Ув’язувати цю авторитетну й заслужену людину в свої небезпечні плани?

Ну, в тебе ж, полковнику, фантазія — ого-го! Але ж тепер — мабуть, не всі дома. Можливо, справді для початку просто поговорити про життя-буття, він же сам колись при зустрічі сказав, мовляв, треба б «пересіктися», побалакати. Чи просто так було сказано, для годиться?

Усе це аж бурунилося в голові, Зорій і далі мучився, то тримаючи руку на телефонному апараті, то, підійшовши до вікна й дивлячись на вулицю, сам себе переконував у недоцільності планів стосовно Марчука. Євген Кирилович мав свою позицію, яка могла кардинально відрізнятися від Богданової. Та й видимість відходу екс-прем’єр-міністра від активної політичної діяльності могла насправді бути лише видимістю.

Нарешті все-таки пустилася справжня злива. Блискавки кресали вже дуже близько, десь над самісіньким центром Києва. Стояв суцільний гул від сигналізацій автомобілів, яких у Києві вже стільки, що не пройти навіть тротуарами.

І, певне, саме буря і блискавки привели Богдана Зорія до тями, допомогли прийняти рішення: Марчукові поки що не телефонувати. Принаймні, якщо й доведеться зустрітися, про свої задуми й плани Богдан Данилович генералові одразу не говоритиме. А там — як Бог дасть.

Добре, що навіть досконала закордонна спецтехніка не могла прочитати думок, які роїлися в цей час у голові полковника. Тому в кімнаті, що лише через кілька стінок від кабінету Богдана Даниловича, людина у навушниках постійно доповідала телефоном: «Ходить — і мовчить. Сидить за столом — і мовчить. Раз по раз бере в руки слухавку — а нікому не телефонує. Веду спостереження далі…»

«Ходить — і мовчить. Ну-ну, — на другому кінці телефонного дроту солідний мужчина теж ходив по кабінету і теж мовчав. Нарешті сів у крісло і, хоч у кімнаті був сам, уголос промовив:

— Пора тобі, пане полковнику, вставити в гузницю бікфордів шнур. І — під три чорти. Бо ти, дорогенький, щось там собі мудруєш, а нам думай. Що в таких випадках треба робити, коли невідомо, чого від таких, як ти, чекати? Правильно: їх треба нахрін прибирати, щоб, чого доброго, не сплутали нам карти в серйозній грі.

А дощ падав і падав, уже спокійний, рівненький, що аж заколисував…

— Алло! — гаркнув чоловік у слухавку. — Кувалдін? Зайди!

За кілька хвилин начальник охорони Клютова зайшов у розкішний кабінет:

— Слухаю вас, Вікторе Романовичу!

— Богдан Зорій у тебе під ковпаком?

— Під дуже надійним, — спокійно й тихо відповів Кувалдін.

— Де він зараз? — наче намагався перевірити свого охоронця Клютов.

— У себе в кабінеті, дур’ю мається.

— Думаю, час його маячню припинити. Нехай відпочине.

Відпочине чи спочине? — перепитав Кувалдін.

Як вийде. Але так, щоб «загін відчув утрату бійця», — перефразував відомі слова пісні Клютов.

— Коли?

— Якнайшвидше. І без наслідків. Для нас. Зрозумів?

— Так точно, Вікторе Романовичу.

За півгодини в кабінеті голови СБУ пролунав зумер. На пульті прямого зв’язку загорілася клавіша з написом «Тимченко». Берун натиснув її і підняв слухавку:

— Слухаю, Юрію Ігоровичу. Що там у тебе?

— Добрий день, Герасиме Васильовичу. Щойно мені доповіли зведення — прослуховування офісу Клютова. Є цікава інформація. Занести вам роздруківку чи доповісти телефоном?

— А що там стряслося?

— Я вам недавно доповідав, що, виконуючи завдання з вивчення дій і зв’язків Шершуна і Зорія, ми встановили також осіб, які теж за ними спостерігають, — це люди Клютова.

— Пам’ятаю. Не тягни…

— Так-от, щойно Клютов наказав своєму охоронцю й керівникові власної служби безпеки Кувалдіну знешкодити полковника Зорія.

— Як «знешкодити»?

— Ну, прямо ж про це ніколи не говорять, а дослівно — Клютов сказав так, читаю зі зведення: «Думаю, час його маячню припинити. Нехай відпочине». На запитання Кувалдіна «Відпочине чи спочине?» — Клютов відповів: «Як вийде. Але так, щоб «загін відчув утрату бійця». Думаю, ці слова вказують на намір бандитів знищити Зорія.

— «Думаю», «бандитів», «знищити»… — нервово сказав Берун. — Звідки такі слова? Не бачу тут нічого взагалі термінового й серйозного. Занеси зведення мені. Копію і записи знищити. Про те, що в них, ти ніколи не чув. Зрозумів?

— Так точно, товаришу голово!

— Продовжуй слуховий контроль за всіма. — Берун зробив «відбій» і тут же натиснув іншу клавішу. В кабінеті — голос начальника служби зовнішнього спостереження Миколи Федоровича Сальського:

— Слухаю вас, товаришу голово!

— Колю, тимчасово зніми наружку із Зорія. Я скажу, якщо треба буде поновити спостереження.

— Буде зроблено, Герасиме Васильовичу!

6

«Вовк вив. Вовк так вив, що не лише волосся ворушилося, ворушилася шкіра на голові. Товстий шар землі, вкритої снігом, що його навалило тієї зими як ніколи, не рятував від проникнення в криївку цього страшного, сумного виття, що скручує душу — до щему, до блювоти, до непритомності. Ті завивання, як лещата, як металеві обручі, як спазм — не відпускають від споминів про те, що закінчувалося тут, у цій глибокій норі, під землею. У цій пастці, де мусили жити вже котру зиму — без перспективи, без надії, без майбутнього.

Завивання вивертає кишки. Вовк виє, наче на зиму, хоча за календарем уже весна. Микола зараз теж завиє. Завиє на долю, завиє на гріх, що оселився в цій нелюдській норі, приходив, повертався сюди з кривавих вилазок, які ці почорнілі люди ще мали сили вчиняти останнім часом дедалі рідше й рідше.

Водночас саме вовк і нагадував Миколі, що хлопець іще живий, що розум його не покинув і він мислить адекватно. Чи ж адекватно? Сидить же він у цій криївці з осені, а до весни ще ого-го! Та й чи дотягне до весни?

Про те, що він живий і що в криївці, крім Миколи, ще хтось є, весь час нагадував стукіт старезної друкарської машинки, яка пам’ятала ще часи австрійської імперії та Першої світової війни.

Ганя, яка попри юний вік уже кілька років перебувала в підпіллі, швидко била пальцями по ґудзиках машинки, і з неї виповзав тонкий цигарковий папір із натиканими літерами майже без пробілів і абзаців дрібного-дрібного тексту. Вона вкотре, вже кілька днів, передруковувала ту саму стару листівку з малою надією, що вона, ця листівка, ще комусь буде потрібна.

Геть диктатуру і терор! Хай живе воля народів і людини!

СТАЛІНСЬКІ ВИБОРИ — ЦЕ НАСИЛЬСТВО Й ОШУКАНСТВО!

Українці!

Большевицька Москва силою загарбала і поневолює Україну. Радянська Україна — це звичайна колонія Москви. Так званий уряд УРСР — це московські верховоди, гончі пси Сталіна, зрадники українського народу, це ті недолюдки, що «помагають москалеві панувати й з матері латану свитину знімати», як каже Шевченко. Над Україною всевладно панує і насилує московсько-большевицький загарбник на чолі з найстрашнішим людоїдом — Сталіним.

Вже 25 років український народ веде запеклу боротьбу всіма засобами й методами за своє визволення з московсько-большевицьких оков. На наших очах українські революціонери кривавляться в жорстоко нерівних змаганнях. Провід українського народу — Українська Головна Визвольна Рада через своє закордонне представництво докладає всіх зусиль, щоб Україна зайняла гідне місце між усіма іншими вільними народами світу як суверенна і ні від кого не залежна держава. Кривавий Сталін не хоче цього за жодну ціну допустити. Тому він з одної сторони висилає свої банди, які палять, грабують і вимордовують український народ, а з другої сторони підступом і насильством хоче вимусити від Вас Ваші голоси, а відтак обдурювати світ, що українському народові добре живеться в СССР і що він хоче назавжди залишитися в цій большевицькій катівні народів.

Та ми знаємо, що таке большевицький рай!

Де народ позбавлено свободи слова, друку, совісті, політичних переконань, а громадян перетворено в бездушних німих рабів? — В СССР!

Де масово державні чинники палять села, грабують і руйнують господарства своїх громадян? — В СССР!

Де заховався дикий звірячий закон спільної відповідальності, за яким маленькі діти відповідають за діяння своїх батьків, а то й просто родичів? — В СССР!

Де у варварський спосіб висилається масово населення по холодних диких пустелях Сибірів, Казахстанів? — В СССР!

Де масово вимордовується населення штучним голодом та кривавими екзекуціями? — В СССР!

Де матері їдять своїх дітей? — В СССР!

Де жінок запрягають до плуга? — В СССР!

Де поліційні органи б’ють до безтями і в такому стані ґвалтують та заражують венеричними недугами жінок та неповнолітніх дівчат? — В СССР!

Де поліційні органи безпеки примушують кожного чесного громадянина стати підлим донощиком-сексотом; де громадянин жахається громадянина; де всі, мов пекла, жахаються органів безпеки? — В СССР!

Де державні чиновники ув’язнюють і вимордовують єпископів і священиків, безчестять, грабують і руйнують церкви? — В СССР!

Де селян, як той скот, заганяють до колгоспних кошар та замучують їх стаханівщиною та голодом, де робітник конає в крайній нужді? — В СССР!

Де на людей, як на звірів, влаштовують облави; де люди приневолені критися під землею, в лісах і хащах; де ніхто не певний свого завтра, де найчисленніша примусова еміграція? — В СССР!

А увесь цей жахливий терор сталінської кліки Вас приневолюють схвалити і затвердити власними голосами.

Українці!

Сталінські вибори — це підла комедія, це сміх і наруга над Вашою національною і людською гідністю. Партійні брехуни і енкаведистські посіпаки без Вашого відома і згоди встановлюють кандидатів у депутати — своїх агентів, сексотів і зрадників, які найбільше Вас мордують, насилують і нищать.

Кому дорога честь і добро українського народу, той на вибори не піде!

Грудень, 1946 р.

Організація Українських націоналістів

Минуло три місяці відтоді, як до них востаннє приходив зв'язковий районного проводу; найновішою звісткою від нього було те, що внаслідок операції чекістів загинув один із найвидатніших командирів УПА. Від того було моторошно й страшно. Безнадія, що давно витала в криївках, оселилася в них надовго, може, назавжди.

Уже кілька років розрізнені загони Української повстанської армії намагаються відтягнути кінець існування націоналістичної «партизанки». Організація українських націоналістів як партійна структура давно перебралася за кордон, звідки надсилала на західноукраїнські землі вказівки й заклики, що далі — то абсурдніші й нереальні. Відчувалося: за кордоном не мали правдивої інформації про реальне становище в Україні.

Про криївку, в якій ховалися Микола і Ганя, знали тільки кілька підпільників. Двох із них вони не бачили відтоді, коли в Заліссі яструбки провели операцію, оточивши кілька десятків повстанців, що зайшли в село роздобути сякі-такі харчі. З тієї м’ясорубки вискочив лише «Струг», який і приніс до схрону звістку про чекістську операцію.

Ніхто вже не з’ясовував, хто зрадив повстанців, хто доніс, бо оунівської СБ як такої вже не існувало, хоча сумнівів у зрадництві майже не було — так несподівано й організовано провели операцію енкаведисти, внутрішні війська та яструбки.

Ох, ці яструбки… Свої ж, українці, місцеві жителі. Йшли молоді й не дуже молоді хлопці та мужики служити в ці створені совітами напіввійськові «истребительные отряды», які коротко спочатку називали «истребки», а потім пристосували назву до української — яструбки. І траплялося так, що півсела було в лісі в УПА, а півсела — в яструбках. Розмежування йшло не так за ідейними принципами, як за випадковим збігом обставин: у минулому, відносно мирному житті хтось комусь перейшов дорогу, хтось когось скривдив, не поступився межею, прибутком, коханням.

Тепер — мстили. Помста… Знову й знову помста… Рушій історії, руйнівник біографій, доль, щастя.

Микола дивився на Ганю, яка била й била по кнопках друкарської машинки — звично, байдуже, майже підсвідомо. Щодня — одне й те саме. Ганя, молода, двадцятирічна дівчина, не викликала в Миколи надто великого природного чоловічого бажання. Коли з ними в схроні ще були Гнат і Бурий, якесь наче на кшталт змагання між чоловіками скрашувало їхнє тут убоге існування. І чоловіки, і дівчина не мали права виходити на поверхню навіть справити природні потреби. Схрон побудовано за всіма правилами конспірації і пристосовано для довгого в ньому перебування. Криївку вирили під великим валуном, який наче з неба впав посеред цього густого пралісу. Просто з-під каменя било джерело чистої води, яка зникала під землею й витікала знову на поверхню за кількасот метрів од майстерно збудованої криївки. Воду цю пили, на ній готували сяку-таку їжу, кип’ятили й заварювали трав’яні чаї, тут же за легенькою ганчіркою-перегородкою справляли велику й малу нужду, продукти якої струмінь води виносив далеко від схрону.

Коли Ганя милася, хлопці відверталися й намагались один перед одним не виказувати своїх молодечих потягів, кладучи хто ногу на ногу, хто, лежачи на лавці, відвертався до дерев’яної стіни криївки, щоб ніхто не побачив їхнього статевого реагування на хлюпіт води й уявні картини, що їх малювала чоловіча фантазія.

Будь-які інтимні стосунки в підпіллі між членами організації суворо заборонені. Найменші скарги дівчат старшим провідникам на спроби хлопців отримати від осіб жіночої статі задоволення делікатних потреб закінчувалися розборами в СБ й нерідко суворими покараннями. Але часто ці табу порушувалися: самі умови підпілля сприяли тому, що дівчата й жінки віддавалися бійцям добровільно, не раз і не одному. Часті випадки венеричних захворювань свідчили про те, що дівчата не дуже перебирали кандидатурами. Хоча нерідко траплялися факти, що засвідчували палку любов і надзвичайну відданість молодих людей у найтяжчих випробовуваннях тієї кривавої вимушеної бійні. Бійні на знищення українців українцями, кінця якій навіть після офіційного закінчення війни й припинення бойових дій на фронтах не було видно.

Нині фронт проходив не лише по лісах і селах, ай по долях і душах.

Але з того часу, як Бурий і Гнат пішли в село по харчі й не повернулися, стосунки між Миколою і Ганею істотно змінилися. Микола давно подобався Гані, і тільки-но стало зрозуміло, що Бурий і Гнат не повернуться, на п’яту чи шосту ніч Ганя, похлюпавшись над джерелом, не одяглася, як завжди, а просто з піднятим подолом, у свитині й важкій зимовій хустці підійшла до лавки, на якій, удаючи, що спить, лежав із заплющеними очима Микола.

Він відчував — зараз побачить те, що не раз уявляв, а можливо, про що іноді мріяв. І Микола розплющив очі. Двох свічок, здавалося, було забагато для цієї ситуації. Хоча незвично сміливий погляд Гані й піднятий поділ спідниці варіантів для Миколи не залишали.

— Загаси одну свічку, — грубувато сказав Микола. — Друга хай горить. Хочу пересвідчитись, чи правильно я тебе уявляв без одягу? — Микола, відкинувши кожуха, яким вкривав ноги, підвівся. — Скинь усе. Не холодно буде. І йди до мене.

… Усе текло, хлюпало, замизгана ганчірка була мокрою, в землянці тхнуло потом, збитою спермою, свічкою та цигарками. Микола курив, знову тягнувся до Гані, знову курив і знову всі запахи змішувалися від несамовитого грубого тертя.

А потім було хлипання. Можливо, від перспективи тут-таки завагітніти, бо саме настав найкращий період для зачаття. Хоча про те, мабуть, думалося в останню чергу. Жити, може, залишилося кілька місяців, чи місяць, або й тиждень, чи півдня. Не думалося про небезпеку, не хотілося думати про завтрашній день. Сьогодні, зараз, цієї миті для Гані був Микола, лише він, і нікого більше. Ні ОУН, ні УПА, ні України.

А для Миколи, окрім Гані, що посопувала у нього на руці, була ще… Ганнуся.

Ганнуся… Вона не його. Він — не її. Але лежала поруч в уявленні саме вона. А реальне механічне тертя до щему й болю в паху й у колінах більше нагадувало злиття двох зголоднілих на злучку, сп’янілих від запаху тічки собак, які не звертали уваги на оточення. І фонтани животворного білка потрапляли на ґрунт удобрений, але не жаданий.

Згасла свічка схороняла таїну виразу обличчя, заплющені очі тримали в уяві образ Ганнусі…

… Знову вив вовк. Ганя стукала по клавішах друкарської машинки. Після тієї першої ночі минуло понад два місяці. Ганя йому обридла. Її молоді груди, що навіть через грубу вовняну кофтину стирчали великими сосками, збуджуючись навіть від його погляду, Миколу вже не бентежили. Вихована в суворих умовах сімейного домострою, де батько був не лише годувальником і наставником, а й пастирем та екзекутором, Ганя не в претензії. Переживала мовчки, надіючись на їхню самотність у схроні, чекала з нетерпінням того часу, коли йому знову захочеться її тіла. Щовечора вона швидко полоскалася в холодній воді й виходила з піднятим подолом з-за брудної ганчірки, та її погляд впирався в його спину.

Вовк завивав».

7

Богдан Зорій нині не міг пояснити, чому він після того, як з’їв яблуко, яке йому вранці, випроводжаючи на роботу, сунула в руку Надія, не викинув качан, а поклав його до кишені. При цьому Богдан Данилович зазвичай любив згризати плід до хвостика, разом з ядерцями й навіть гузкою, а цього разу лише пройшовся, наче по екватору, навколо соковитої кульки. То було минулорічне яблуко, майже без смаку, можливо, імпортне. Таких яблук, та й узагалі фруктів, тепер в Україні валом. Влада довела власне сільське господарство до ручки: не те що вирощування яблук, яких раніше в країні було повно, а все господарство занепадало, чахло, конало. Натомість імпортним непотребом завалено всі базари й магазини. Богданові аж запахло раннім яблуком — білим наливом — найкращим у світі сортом. У дитинстві тягали їх у пазухах з колгоспного саду кілограмами, не миючи, об’їдалися від пуза.

Зараз, лежачи на землі й трохи очунявши, він понишпорив по всіх закутках свого одягу і знайшов цей чималенький огризок, перемішаний з крихтами, піском, якимись ворсинами та іншим сміттям, що зазвичай є в кишенях більшості нормальних людей. Він вкинув знайдений качан у рот, розгриз, розжував і… проковтнув.

Може, саме це його врятувало. Та ще вода: він зробив кілька ковтків просто з брудної калюжі. Підвестися не мав сил — так усе боліло. Зорій не знав, скільки він у цьому лісі пролежав, і не розумів, де опинився. Коли нарешті опритомнів, пам’ять поступово повертала Богдана Даниловича на початок кадрів того страшного кіно, у реальність якого повірити важко.

Двері під’їзду його будинку на вулиці Тимошенка на Оболоні, звична напівтемрява коридору, що веде до ліфта, раптовий страшенний біль у голові, проблиск відчуття руху й звук двигуна. Потім знову якісь просвітління, люди, обличчя, запитання, крики — й знову біль, біль, біль…

Крім цих уривків Богдан Данилович поки що не міг нічого згадати. Але він уже усвідомлював: його жорстоко побито. І те, що він живий, можна розцінювати по-різному: і як недогляд, і як навмисне попередження.

Зорій мимоволі згадав побитих невідомими особами олігархів — Назарова, Бойченка та Клютова. Вони мали вигляд не кращий, та й боліло їм, мабуть, не менше. Кожний порух віддавався нестерпним болем у всьому тілі, та водночас, можливо, саме від болю поволі прояснювалося в його голові.

Ні, коли він усе ж залишився живим, то тепер його ніщо не здолає. Зорій знає: у нього сил у резерві ще стільки, скільки треба для того, щоб вибратися з цього незнайомого місця, знайти свій дім, прийти до тями, вичухатися і… помститися. Качан від яблука робив своє діло, на допомогу прийшла й трава, здається, пирій, якою полковник набив рота й попри нестерпний біль у щелепах жував.

Полковник був певен, уже нічого гіршого з ним не трапиться. Принаймні зараз. Він вірив у свою долю. Він вірив у своє призначення. А ще більше Богдан Данилович вірив у того самого Янгола, свого улюбленого й вірного Янгола, на якого він надіявся завжди, а останнім часом — дедалі більше й більше. Адже іноді з незрозумілих причин полковник ні сіло ні впало йшов не тією дорогою, якою хотів іти спочатку і якою, здавалося, йти ближче, зручніше та безпечніше, а звертав на іншу. А на тій дорозі, куди не пішов, потім відбувалися якісь не зовсім приємні, а то й страшні події.

Зорій почав вірити в своє Янголятко після того цікавого випадку, коли святий отець із Києво-Печерської лаври освячував його кабінет — при вступі на нову посаду, куди за завданням керівництва СБУ Богдана Даниловича «заслали» виявити злочинне угруповання. Отець довго й старанно хрестив, перехрещував та освячував невеличку кімнату, яку Зорій прилаштував під кабінет, а потім ще й залишив трилітрову банку свяченої води.

Богдан Данилович дещо був здивований, коли за кілька днів після освячення кімнати його зненацька звільнили з роботи — просто звільнили, не пояснюючи нічого. Як він переживав, як тоді хвилювався! Аж потім, коли почали виникати інші обставини, траплятися більш трагічні й небезпечні події, він зрозумів, що лише завдяки тому освяченню йому вдалося уникнути багатьох неприємностей. Янголятко врятувало його від краху — морального, психічного, а можливо, і фізичного.

Схоже, сталося б нещастя, бо дуже вже нервувався, психував. Так, саме звільнення врятувало і його реноме, і дало наснагу на інші дії. Але Зорій не забув, хто був винуватцем його ганьби, його приниження в очах багатьох приятелів, знайомих і друзів.

Друзів? Ха! їх у нього вже давно немає. Товариші, колеги, приятелі, соратники, побратими — є. А от справжніх друзів…

Чому ці думки приходять не десь там, наприклад, у робочому кабінеті або дома в ліжку? А ось тут, у невідомому лісі, коли він повзає ледь живий і найближче його майбутнє — річ примарна.

Про себе в таких випадках Богдан Данилович думав менше за все. Незабаром він дізнається, кому завдячувати, що він лежить ось тут побитий-понівечений. А те, що катюзі буде по заслузі, він не сумнівався. Знесилений Зорій саме цієї миті думав про майбутнє. Так, лежачи в багнюці, він ні з сього ні з того почав розмірковувати про нинішні стосунки поколінь. Невже ця брудна калюжа, в якій Богдан борсався, надихнула його на роздуми про свого сина й взагалі про дітей? Чи зможе нинішнє старше покоління сказати своїй зміні, що більшість із того, про що дорослі намагаються розповісти, як про щось позитивне й навіть героїчне, є неправдою? Як нашим дітям насмілитися сказати, що брехали?

Ні, це діти скажуть: «Дорогі наші батьки (чи, як вони тепер висловлюються, предки). Що ж ви так забрехалися? Чому ж усе, до чого ви доклали зусиль, замішано на брехні? Куди не кинься — все брехня! Партія — ум, честь і совість — брехня! ЧК — чисті руки, холодна голова, гаряче серце — брехня! Партизанські загони, партійне й чекістське підпілля, героїзм Кудрі — брехня! Матч смерті київських футболістів з німецькими в окупованому Києві — брехня! Нинішня чесна влада — брехня навіть не в квадраті й не в кубі… Це страшніше за всі брехні, що були до влади Президента, до того, як посіпаки його Адміністрації змусили втратити віру в усе праведне, що ще залишилося на землі…

Ну й думки! Думки в калюжі. Але, можливо, саме вони додають бажання жити? Хоч щось змінити в цьому світі?

Здається, трохи віддихався. Кожна клітинка тіла болить, думає він про неприємні й страшні речі, а на душі чомусь світлішає. Богдан Данилович відчув, як набирається сили, міцнішає. Тепер зі світлою головою — думати. Для початку її треба підняти вище, роздивитися навколо й вибрати напрямок руху. Прислухався: навколо — тиша. Загострив слух до болю у скронях, завмер. Аж ось — якийсь сторонній, не лісовий, шелест. Чи гуркотіння. Мо’, машина? Так, шум наближався. Зорій уже точно чув, що десь недалеко проїжджає автомобіль. Він через силу, через біль зачепив розчепіреними пальцями спочатку правої, потім лівої руки траву разом із землею і… поповз на звук.

Глава шоста

Символи та покаяння

1

«Як пацана, як якогось опера-сосунка, підловили на рівному місці. Чому не вбили?» — знову і знову поставали одні й ті самі запитання. їх Зорій ставив собі ось уже кілька днів: не міг сконцентрувати увагу на інших, навіть важливих і складних справах. І не лише тому, що після побиття був слабий: боліла голова, нили нутрощі, сочилися кров’ю рани на шкірі.

Нині Зорія не так цікавило питання «Хто?», як інше, більш важливе в ситуації, в якій опинився Богдан Данилович: «Чому він став об’єктом нападу?!»

Єдине, що тепер можна стверджувати майже достеменно після замаху на його життя, то це те, що про щось із планів Зорія дізналися ті, кому знати було «не положено». Але як? У Ярузі Богдан Данилович був упевнений як у собі самому. Людина Зорія, яка мала виконати головну роль у його грі, теж поки що не викликала сумніву. Прийти до влади в цій країні не так і складно, якщо подивитися на тих, які вже побували у ній чи перебувають там нині. І ця людина ось-ось мала досягти найвищих владних вершин. Файлов? Мордували, щось дізналися, а потім убили? Але Файлова Зорій використовував майже всліпу, не втаємничуючи його в свої істинні плани. Тоді яким чином комусь стало відомо таке, що змусило піти на ризик і спробувати прибрати Зорія?

Він намагався зв’язати кінці з кінцями, аналізував факти, висував припущення, згадував деталі розмов, зустрічей, подій, але відповіді поки що не знаходив. Усе ж залишалося тільки констатувати: і зовнішнє спостереження, яке останнім часом не залишало його в спокої майже цілодобово, і прослуховування його телефонів та розмов у кабінеті, в чому він був упевнений на всі сто відсотків, і попередження Шершуна про розмову з головою СБУ Беруном, що свідчило про наявність у нього якоїсь інформації щодо Зорія — усе це лише підтверджувало найнеприємніше і найнебезпечніше. Саме сукупність цих усіх фактів спонукала полковника зробити незаперечний висновок: треба не лише спішити діяти, а й робити задумане сміливо, без сумнівів і хитань, не звертаючи уваги на розчарування і навіть утрати.

Надворі травень, весна була хоч і ранньою, але майже місяць не дощило. Зерно й насіння, що посіяли рано, вже зійшло, а хто хоч на день запізнився й кинув його в суху землю — сходів не мав. Зерно проростати не квапилось, але сиди відбуяли без звичних для періоду цвітіння дощів і похолодань.

Увечері Богдан Данилович сидів під своєю улюбленою вишнею й дивився на повний місяць, який у безхмар’ї висів величезною тарілкою і здавався таким близьким-близьким, що без телескопа чи бінокля було видно величезні кратери.

Чи гори. А може, моря.

Але, мабуть, відповідно до настрою, цей вечір здавався Богдану не весняним, а серпневим. Зорію завжди чомусь здавалося, що серпень — це вже осінь. Ця пора року йому подобалася. Полковник згадав, як наприкінці літа він саме в такі вечори любив дивитися на небо, де безліч зірок, і поглядав на землю такий самий, як сьогодні, місяць — чистий-чистий, якийсь рідний-рідний. Але… замість весняного оптимізму, що був завжди в цей час притаманний характерові й поведінці Богдана Даниловича, йому стало сумно й самотньо. Цей стан полковник відчував дедалі частіше й частіше. Він боявся, що це старість. Або просто так нині вишикувалися зірки. Ті, що зараз де-не-де розкидані по небу.

Ні, це не серпневе небо. І не осіннє. Але чому ж тоді якийсь незрозумілий настрій? Невже лише тому, що він оце сидить тут, у себе на дачі, зализує рани й поки що не має змоги активно робити своє діло, яке без нього стоїть на місці?

Причиною цього все-таки, безперечно, є згадка про ту зустріч… Зорія не дивувало, що саме тут, на дачі, на нього напливли спомини. Коли ще в Богдана останнім часом таке траплялося, щоб він просто міг ось так посидіти й, нічого не роблячи, подумати, помріяти, згадати?..

Скільки ж минуло років? Тридцять? Рівно тридцять років не бачилися, не говорили віч-на-віч. Лише телефоном. Стільки було пережито-передумано! Якою ж буде ця зустріч через цілу вічність? Що скажуть одне одному? А в уяві — той незабутній останній вечір. Легкий юнацький поцілунок, рум’янець, ніяковість, наче щойно скоєно злочин проти людства. І потім — усе життя таємна любов. Любов до нестями, до болю, до нудоти в животі від якогось вселенського страху вже ніколи не побачитися, ніколи не зазирнути в ті бездонні, чисті, як вода в лісових озерцях, очі, не торкнутися губами тих губ з дитячою припухлістю. Якою там дитячою! Вона була вже вся в соку; саме губи про це кричали, а не лише повні дівочі груди, від яких ось-ось мала б луснути благенька біла сорочечка. Сімнадцять років — і така незвична, як на наш час, цнотливість!

Коли Богдан дізнався, що вийшла заміж і народила первістку, — не вірилося, що вона здатна на «це!». Як же, хто посмів? Як вона могла перед кимось навіть роздягнутися, не те що… Картини в уяві змінювали одна одну. Богдан страждав, він так страждав, наче його зґвалтували, як це, розповідають, роблять зеки в тюрмі. Йому було фізично боляче. Фізично. А душа? А серце? Йому здавалося, що він ходить межи людей, розмовляє з ними, спілкується — а всі бачать, як із нього крапає кров.

Такий біль приходив часто… Аж до першого телефонного дзвінка, до першої телефонної розмови, після якої його трясло цілий день. Тоді не принесла заспокоєння й ніч.

Богдан ніколи не забуде, як зранку зателефонував їй на роботу. Вона взяла слухавку.

— Я тебе люблю. Я тебе все життя любив і люблю. Я тебе люблю більше, ніж життя. Я тебе люблю понад усе, — наче вистрелив — і замовк.

Усе пливло перед очима. Це сказав він? Він, дідуган, якому за п’ятдесят, який за своє життя нагрішив стільки, що до кінця своїх днів треба молитися й молитися. Це він сказав цій чистій, дивовижній, святій людині такі слова? Чи смієш ти? Чи не пролунало це як блюзнірство? Ти не повинен був, не мав права, зась тобі.

А Богдан сказав. Добре, що відразу — інакше ніколи б цього не зробив. Не посмів би. Усе життя він боявся цих слів.

I тисячу разів промовляв їх у космос, у пустку, посилаючи подумки тій єдиній в усьому світі.

Я тебе люблю до нестями. Я тебе все життя люблю і любитиму завжди… Господи, я зараз, мабуть, помру. У мене серце не витримає. Як же я усе сказала і ще жива? — це промовила вона.

Та, від якої почути ті слова навіть ніколи не сподівався. — Ти для мене все. У моєму житті, у моєму серці немає місця жодному мужчині, окрім тебе.

Вона випалила все так само швидко, як і він. Вона теж боялася, що ніколи в житті цього не скаже. І ось ці слова

прозвучали, як заклинання, як прочитані вголос літери, викарбувані на гранітній брилі. У її серці вони жили весь цей час, усі тридцять років.

Чи ж буває так? У такому віці — такі емоції. Обережно, не розхлюпати б тільки. Донести до тої миті, коли знову — очі в очі. І рука. М’яка, мокра від хвилювання, ніжна рідна рука, торкався якої лише мимохідь тридцять років тому.

Уявляв, яка ж буде зустріч? Тоді ввечері мав прийти поїзд. Зустрічати на вокзалі Богдан Данилович не повинен. Вона не захотіла. Сказала — сама приїде, адаптується, походить містом. Потім зателефонує, можливо — наступного дня. Коротше — коли буде готова.

Зорій усе сумнівався: а як не наважиться? Може трапитися й таке. Походить, походить, потремтить. Ще знепритомніє…

А Богдан тоді вже весь зомлів, згорів. Його вже не було.

Він — не він. Зустрічати її буде тінь з руками, що теж тремтять. Як в алкаша. Господи! Як Богдан чекав цієї зустрічі!

Як він її боявся!..

Але трапилося так, як траплялося вже не раз у їхніх стосунках: того вечора поїзд прийшов без Любові.

Спогади полковника перервала мелодія телефону. З несподіванки Зорій аж здригнувся: по-перше — ще не звик до того, що в нього є мобілка, а по-друге, замріявшись, зовсім не очікував, що хтось може перервати його роздуми. Приємні й солодко-гіркі.

— Богдане Даниловичу, добрий день! — голос у слухавці радше тривожний, ніж привітний. — На роботу не можу додзвонитися, так маю нахабство тривожити вас по мобільному. До мене дійшли якісь незрозумілі й тривожні чутки. Що трапилося?

— Привіт! — Зорій нарочито надав голосу впевненості й бадьорості. — Усе нормально. Як буває майже в усіх нормальних чоловіків — потрапив у ситуацію, коли трішки підрихтували носа. Ще в дитинстві мій син частенько повторював — шрами та зморшки прикрашають мужчину.

— Зрозуміло. Хоча, кажу вам, нічого не зрозуміло. А як ви дивитеся на те, щоб ми посиділи десь там у вас на свіжому повітрі й поговорили про життя-буття? Дорогою я можу заїхати в якийсь кабак, та, хоч зараз ще не вечір, напрошуся на якийсь скандал, щоб і мені затопили в писок.

— Не вигадуйте, приїздіть живі-здорові. Наскільки правильно я вас зрозумів, вам саме зараз потрібне свіже повітря?

— Так, саме зараз. Бо я скоро задихнуся в цьому клятому нагромадженні газу й пилу.

— Гаразд. Я вам колись розповідав, де моя дача та як до неї доїхати…

— Я все пам’ятаю, — нетерпляче перервали Зорія.

— Ні, до самого будинку під’їжджати не треба. Я вийду до головної дороги і стоятиму на повороті до моєї вулиці. Там росте стара шовковиця, я буду біля неї. Під’їдете до мене, я сяду в авто, а там скажу, що далі.

— Усе правильно зафіксовано, Богдане Даниловичу.

— Саме — правильно?

— Та правильно, правильно.

2

«Аня вже готувалася до сну, коли в двері хтось тихенько постукав. Чи їй здалося? Ні, стук повторився. Дівчина нікого не чекала: до неї взагалі ніхто й ніколи не заходив. Хто б це міг бути? Вже так пізно. Відчиняти лячно.

Знову стук.

Підійшовши навшпиньки до дверей, Аня тихо спитала: — Хто там?

— Це я, Ганнусю. Відчини — не бійся, — напівпошепки промовив хтось чоловічим голосом.

— Уже пізно, я не знаю, хто ви й чого вам треба, — її голос затремтів від хвилювання. Вона вже впізнала той голос, але ще не була зовсім певна в цьому.

— Це Крук, відчини, — ще тихше прошелестіло за дверима.

Аня відчинила двері. До кімнати прослизнув чоловік у якомусь лахмітті, швидко зачинив за собою двері.

— Здрастуй, Ганнусю. Не пізнаєш? — чоловік так і стояв, наче даючи зрозуміти, що коли вона скаже «ні», то він тут-таки піде геть.

— Чому ж, упізнала, — схвильовано й теж тихо прошепотіла Аня. — Тільки ось назвали ви мене якось незвично. — І, наче схаменувшись, додала: — роздягайтеся й проходьте.

Чоловік скинув якийсь брезентовий плащ і пройшов до кімнати. Аня підійшла до столу й викрутила ґніт у лампі. У кімнаті посвітлішало. Перед нею стояв Крук — змарнілий, з обвітреною сірою шкірою, але з такими самими, як і раніше, виразними чорними очима.

— Я весь час, відколи ми попрощалися, тільки й називав тебе подумки Ганнусею.

— Наскільки я пам’ятаю, ніхто останнього разу не прощався, — в голосі Ані Крук відчув нотки докору.

— Не наважився я тоді тебе розбудити. По-перше — ти так солодко спала, а по-друге… — Крук замовк.

— Що «по-друге»? — Аня вже не шепотіла, але й далі говорила тихо.

— Бо мені тоді так захотілося тебе поцілувати, що я насилу стримався, — наче вибачаючись, сказав хлопець.

Аня зашарілася, подивилася просто в очі Крукові й несподівано для самої себе промовила:

— Навіщо?

— Навіщо поцілувати?

— Ні, навіщо стримався…

Аня раптом кинулася до Крука, обхопила його шию руками й поцілувала в щоку.

— Ганнусю, — пробуркотів хлопець, — що ти робиш, — і тут же припав губами до її вуст. Поцілунок був тривалим. Аня почала задихатися, а Крук, відчувши це, наче відсапнувшись, тільки промовив «Ганнусю» й знову припав до її вуст.

Шалена ніч була надто короткою, щоб умістити в неї всі почуття й пристрасті, що накопичилися у молодих людей за час їхньої розлуки. Але вона була й останньою в житті цих незвичайних і водночас простих людей, яких доля більше разом так і не звела. Більше не звела їхніх тіл. Душі ж обох відтоді були завжди поруч.

Ні, не поруч: вони були одна в одній…»

З

Зорієве перепитування про те, чи правильно співрозмовник зрозумів його запитання, прозвучало не просто так. Щойно полковник говорив зі своїм агентом «Атех». На попередній зустрічі вони не лише ретельно відпрацювали способи екстреного зв’язку, а й домовилися про певні хитрощі, до яких у разі виникнення особливих ситуацій можна вдатися, щоб збити спантелику тих, хто може виявляти небажану для полковника цікавість.

Зорій весь час пам’ятав про конспірацію. Хоч би де він був, хоч би що робив — конспірація ходила за ним. Інакше й не могло бути. Так учили, так було завжди. Іноді, коли розслаблявся, одразу відчував тривогу: щось не так, якісь незвичні навколо рухи, хтось не так подивився, хтось не там став, не туди сів, не так підійшов. І знову мобілізувалися увага, контроль за навколишніми пересуваннями, посилювалася пильність.

Агентові «Атех» відома місцевість, де дача Зорія. Полковник спеціально привозив свого конфідента, щоб показати, де можна таємно зустрітися.

Коли призначалася зустріч біля шовковиці, то це означало, що полковник чекатиме на протилежному боці селища. Богдан Данилович уже давно засік місце, де облаштували спостережний пункт якісь люди. І тепер Зорієві байдуже,

і чиєї вказівки ті діють: чи його вищого начальства, чи інших зацікавлених осіб. Спостереження за ним — постійне й тотальне ознака того, що він під чиїмось ковпаком.

За годину до зустрічі з «Атех» Зорій вийшов зі свого двору:і невеличким пакунком у руках і попрямував у бік і центральної вулиці. Він був певен, що із спостережного пункту за ним ніхто не піде, бо, по-перше, він може спостереження легко засікти, а по-друге, безперечно, прослухавши його розмову з агентом, біля шовковиці вже організовано нагляд у якихось кущах. А на віддалі один від одного та від місця запланованої зустрічі чатує кілька автомобілів.

Дійшовши до місця, де вулиця плавно повертає (якщо дивитися з того чи того кінця вулиці — це місце є «мертвою зоною»), Зорій відхилив дошку в напіврозваленому паркані, хутко шмигнув у дірку й опинився в давно покинутому подвір’ї із зарослим садом і напіврозваленою хатою. Це мало не єдина в селищі садиба, яку ще не купили городяни й не звели на цьому місці палац, що, зважаючи на близькість до столиці, робили здебільшого кияни. Можливо, нащадки померлих батьків або родичів ще десь колесили чужиною, мріючи в майбутньому повернутися на малу батьківщину, де закопана їхня пуповина, й почати нове спокійне життя. А точніше — його закінчити.

Богдан Данилович продерся крізь зарості вишняку на протилежний бік садиби й пішов городами назад, у напрямку своєї дачі. Йшов упевнено, бо раніше не раз проходив цим маршрутом, перевіряючи його надійність і зручність. Таких запасних ходів-виходів у нього, як у кожного досвідченого опера, в різних місцях багато. Так, про всяк випадок. Бо ж, як у тому непристойному анекдоті, «випадки бувають різними». Ось один із запасних варіантів і згодився.

Полковник уже оминув спостережний пункт, що навпроти його дачної ділянки, і попрямував до місця обумовленої зустрічі. До неї залишалося десять хвилин. Точно в призначений час вийшов на трасу, що пролягла з другого боку селища. За якусь хвилину біля нього загальмувала бузкового кольору «мазда». Зорій плигнув на заднє сидіння, й автомобіль рвонув з місця.

4

«Потяги відходили від львівського залізничного вузла на схід, тобто в бік фронту, де точилися бої німецьких військ із радянською армією, то на деякий час затихаючи й набираючи форми позиційного очікування, то знову і знову обертаючись на смертельний двобій двох гігантських хижаків, що вже давно поставили на кін перемоги власне життя. Вагони цих потягів — важких, повільних, що ледве рушали з місця, — завжди посилено охороняли, залізничні колії на всьому шляху їх руху пильно контролювали піші й моторизовані військові наряди.

Після появи в карпатських лісах партизанів Сидора Ковпака саме на цих теренах України почастішали диверсії на залізничних шляхах сполучення Східного фронту і центральних європейських баз Гітлера та його союзників.

Потяг, що формувався на дальній запасній коли залізничного вузла, поки що налічував лише кілька старих вагонів, наче «для показухи» навантажених якимись дошками, металом розтрощених танків, тягачів — брухтом, що нахабно стирчав з-під брезентових тентів жерлами і траками. Серед білого дня до потягу підтягнули порожній вагон, який на очах у багатьох працівників залізниці без поспіху завантажили мішками. Коли якийсь незграба потягнув за зав’язку, з мішка посипалося зерно, за що роботяга тут же дістав від охорони по пиці.

Нічого незвичного в цьому працівники станції не вбачали. Але не всі. За, здавалося б, звичайнісінькою роботою пильно стежило кілька пар очей, для яких цей надто буденний навіть для війни процес був не чим іншим, як звичайнісіньким прикриттям операції, яка ось-ось мала розпочатися.

Коли смерклося, всіх без винятку цивільних робітників залізничного вузла відправили по домівках, залишивши на нічну зміну лише тих, які забезпечували безперебійний рух поїздів. Аж опівночі повз машиніста депо Михайла Завалюка, якому наказано разом з

помічником якнайретельніше підготувати на шосту годину ранку паровоз до відбуття, маневровий протягнув звичайнісіньку теплушку зі зрозумілими тільки залізничникам написами на різних її частинах, без якихось особливих позначок, страхітливих попереджень, що вирізняли б цей вагон із тисяч інших.

Михайло Завалюк міг бачити зі свого робочого місця, як теплушку причепили у хвіст потяга, що міг згодом стати і його головою. Усе залежало від того, в який бік рушати. Машиніст відчував, що своїм паровозом, який щойно з капремонту, він найближчим часом кудись поведе саме цей потяг, за формуванням якого ось уже кілька днів з наказу крайового Проводу ОУН спостерігало кілька робітників депо. Це було поки що єдине завдання щодо цього потяга (принаймні, про яке знав Михайло Завалюк). Інші члени ОУН, що працювали на станції, знали, певно, не більше, бо саме Завалюк був їхнім безпосереднім керівником у підпільній боротьбі.

Хоча поняття «боротьба» не дуже в’язалося з тим, що робили члени крайового осередку Організації українських націоналістів. Основне їхнє завдання — працювати і спостерігати. Жодних диверсій, шкідництва, якогось там саботажу вони не чинили, і це завдання, що вони тепер виконували, — мало не найперше відтоді, коли з наказу керівництва Проводу вони влаштувалися на залізницю.

Михайло підозрював, що саме для якогось виняткового завдання всю його групу й готували ось уже кілька місяців. І він був близький до істини.

Приблизно о niв на шосту ранку до Завалюка підійшло четверо військовиків. Старший запитав, чи готовий паровоз. Михайло кивнув. Солдати перевірили наявність вугілля і дров, щось запитали в помічника машиніста. Той дав одному з вояків довгий металевий прут, яким поштурхали всередині топки паливо, що зляглося. Солдат кілька разів, як здалося Завалюку, суто формально поштрикав у купу вугілля, кинув залізяку й залишився стояти з автоматом напоготові в кабіні машиніста. Двоє стали на підніжках обабіч паровоза, а четвертий причепився ззаду біля буфера.

Той, що в кабіні, наказав рухатися й показав у бік потяга, що стояв у тупику. Під’їжджаючи ближче, Михайло Завалюк помітив, що на кожному з вагонів, напакованих різним непотребом, лежать замасковані солдати, озброєні здебільшого кулеметами. Паровоз підігнали до того кінця, де була теплушка. «Значить, поїдемо на захід», — подумав Михайло і тут же почув команду «Вперед!». Дзиґарі показували шосту».

5

«Мазда» з Богданом Даниловичем і «Атех» мчала трасою серед інших автівок, що в цей останній день робочого тижня нескінченним потоком рухалися в бік, протилежний столиці, — на кілька днів відвезти своїх господарів удихнути свіже, хоч умовно чисте повітря десь у селі в стареньких батьків, чи біля річки, або в лісочку на своїх дачних сотках. Серед малолітражної дрібноти потужними кінськими тисячами йшли на обгін пансько-бандитські джипи, керовані «хазяями життя», що спішили до своїх палаців-мільйонників.

Від’їхавши кілометрів із десять, «Мазда» різко перемістилася в правий крайній ряд, а потім, виїхавши взагалі на обочину, зупинилася. Зорій і «Атех» уважно спостерігали, як повз них рухалися автомобілі. Жоден із них не пригальмував, не зупинився. Це могло свідчити про те, що, коли навіть і було переслідування, «Мазді» вдалося відірватися від нього. Постоявши хвилин із десять, авто бузкового кольору знову виїхало на першу смугу траси й за кількасот метрів, показавши лівий поворот, різко звернуло праворуч на малопомітну польову дорогу. За кілька кілометрів «Мазда» дісталася лісу й потихеньку почала пробиратися між дерев, гілок і товстелезним корінням далі в чагарники.

— Як я, га? Машина — звір, водій — ас! — видно було, що агенту явно не хотілося вимикати двигун. — Здається, з мене вийшов би добрячий агент 007, чи не так?

— З вас він уже вийшов, — сказав Зорій і прикусив язика.

— Що? — очі «Атех» округлилися.

Хотів сказати, що Джеймс Бонд відпочиває, — на виручку полковникові прийшла, як завжди, його бісова чарівна усмішка. — Але ми залізли сюди не для того, щоб, як співав і талановитий Булат, говорити одне одному компліменти. Пропоную прогулятися, бо такі часи настали, що й у власній машині не буває безпечно.

Зорій та «Атех» вийшли з «Мазди», помалу рушили межи дерев.

— Я хочу розповісти вам про те, в якому стані наша справа і що насправді діється, зокрема й навколо мене особисто.

Як, до речі, й навколо вас.

— Навколо мене? — знову здивовані очі «Атех».

— Так, і навколо вас. Мої люди, що опікуються, так скажемо, загальною аналітикою, тобто слідкують за змінами в політичній, економічній, соціальній обстановці в країні, звертають увагу й на те, як у тій чи тій ситуації поводяться активні політики й державні керівники найвищого ешелону влади, як корелюються їхні конкретні дії із загального плану заявами, піар-акціями, виступами «на публіку» тощо. Хочу сказати, що такий аналіз роблять не лише ті, які працюють на мене. Моніторять і наші з вами супротивники. Вони не сидять і не чекають, поки ми візьмемо владу й почнемо перетворювати нашу Україну з кримінальної олігархічної монархії на демократичну, вільну та квітучу, соціально орієнтовану державу.

— Богдане Даниловичу, ви ж знаєте: теоретично-філософські викладки мене не цікавлять. Я практик, мене більше приваблюють схеми й алгоритми майбутніх перетворень, а не їхні назви й фантики, за якими ховаються пустка і брак конкретних результатів.

— Так я ж і кажу — ті люди теж не збирають обгортки з цукерок. А якщо конкретно, то наші супротивники вже зауважили активізацію, що почалася в різних зацікавлених колах. Наприклад, вирахували й деяких наших людей. Не хочу вас лякати, але декого вони вже прибрали, а вас просто вичислили.

— Що значить «вичислили»? Я, здається, поводжуся так, як завжди, особливо не висуваюся, ні з ким не конфліктую.

І що значить «прибрали»? Кого?

— Прибрали одну нашу цінну і вірну людину. Фізично прибрали. А ви, виконуючи наші домовленості, просто дуже активно й результативно працюєте. У нашій країні ініціатива карається. «А хто там висовується, га?» І під одну гребінку — чик.

— А як можна виконати те, що ми з вами замислили, і, як ви сказали, не висовуватися? Моє завдання й полягає в тому, щоб якомога швидше крок за кроком завойовувати владу, підніматися на дедалі вищі й вищі її щаблі.

— Та, безперечно, ваша правда. Я ж зовсім не про те. Ви все робите правильно. Мабуть, щось неправильно роблю я. Бо інакше як наші vis-a-vis дізналися про мої наміри? Я впевнений, що вони не знають істини, не знають конкретних наших планів, але ж за щось мене побили? І те, що я залишився живим, можна розцінювати по-різному. Хоч би як там було, я все ж вирішив поговорити з вами про це, попередити про можливі різні ситуації, навіть про можливу небезпеку. У мене особисто шляху іншого немає — тільки продовжувати те, що я задумав. Чесно вам скажу, у вас уже теж. Нам треба тепер як ніколи триматися разом.

— Як же триматися, якщо ми з вами навіть зустрічаємося таємно, не можемо частіше радитися, корегувати наші спільні дії, планувати їх?

— На жаль, мушу зізнатися: якщо хоч одна жива душа дізнається не лише про справжню мету наших стосунків, а й просто про них, вважайте — нас уже немає серед живих. Але незабаром настане час, коли ми ще пройдемося Хрещатиком, поклавши одне одному руки на плечі, помилуємося нашою столицею, почнемо відкрито, швидко й результативно перетворювати Україну на справді європейську країну. А поки що… — Зорій зітхнув, — поки що залишимо все статус-кво. Я вжив деяких додаткових заходів стосовно себе, ретельніше стежитиму за людьми, які почали цікавитися вами, але все ж — будьте обережні.

На обличчі агента зберігався спокій. Вони підійшли до великого мурашника, кілька хвилин, мов зачаровані, дивилися на суєту комах.

— Бачите, скільки їх? — нарешті сказав Зорій. — їх багато. Не перерахувати. І кожен з цих тисяч або мільйонів має своє життя. І свої функції. Умовно: візьміть і розчавіть одного, розітріть пальцями в ніщо — немає навіть сліду. Зверніть увагу на мурашник: інші мурахи навіть не помітили, що одного їхнього солдата немає. Вони й далі метушаться, повзають, здавалося б, без жодної мети, без порядку. Ми ж бо знаємо, що це не так. Але уявімо, що то так.

А тепер станьмо на позицію тієї однієї мурахи. Вона виконує дане їй кимось завдання. Чи думає вона, що її праця, а тим більше її життя — це одне з мільярдів, що коли її не стані*, то ніхто цього навіть не помітить? Усе ж подивіться на того впертого, що тягне в бік мурашника якогось метелика, вдесятеро, вдвадцятеро більшого від нього. Дивіться, поруч немає муравлів, він сам, ніхто на нього не дивиться. Він може нахрін кинути ту ношу, але ж ні — упирається, тягне. Тобто — не на публіку працює, а на совість. Хто оцінює його труд? Не знаю, може, в мурашок дають медалі чи ще якось нагороджують тих, які відзначилися?

Людина на Землі — та сама мурашка. Тільки вона значно дурніша за комаху. Чому? Бо думає, що це не так, що вона краща за всіх, неповторна й безцінна, що коли її не стане на світі, то всі страждатимуть і все полетить під три чорти.

Вони ще говорили з годину, аж поки в лісі почало темніти.

І раптом полковник почув те, чого аж ніяк не очікував почути саме тут і саме тепер, але що вже давно об’єктивно могло трапитися.

— Богдане Даниловичу, а перейдімо на «ти»? — Це запитання чи пропозиція в устах «Атех» прозвучало так, наче над ними агент думав не вперше і для себе прийняв уже рішення.

— Я не лише не заперечую, а сам уже хотів це запропонувати тобі, — сказав Зорій, останнім словом давши знати, що питання вирішене. — Шкода, що ти за кермом, а то б ми зараз скріпили нашу дружбу в традиційний для українців спосіб.

— Еге ж, і поцілувалися, — вже звичний смішок, який був візитною карткою «Атех», засвідчив: нервове напруження, що панувало на початку розмови Зорія з агентом, зникло.

— А пам’ятаєш, як ми починали? Твої настовбурчені брови, очі, що метали іскри, спроби тиснути на мене. Га, згадалося?

— Та не було такого. То ти придумав, — знову смішок.

— Не придумав. Починали ми, як Ісус Христос і апостол Павло.

— А як вони починали?

— Ще в біблійні часи, коли відбувалося те, що згодом увійшло до Священного Писання й чому ми начебто і віримо, і в чому іноді сумніваємося, жив собі якийсь єврей Савл. Він був одним з найбільш ревних гонителів як самого Христа, так і його прихильників — ранніх християн. Брав участь у їхніх побиттях, а іноді й у стратах. Аж ось Савл осліп. Ісус, дізнавшись про це, сконцентрував особисті незвичайні здібності й гонителя свого зцілив. Савл прозрів. І не тільки в буквальному сенсі. Він обернувся на фанатичного прихильника й послідовника Христа, змінив єврейське ім’я й став… апостолом Павлом. Він же залишив найзмістовніші «спогади» про діяння Ісуса Христа.

— Зрозуміло. Але повернімося до пропозиції розцілуватися.

— Не впевнений, що останнє зараз доречно, але я про всяк випадок приготував для тебе невеличкий подарунок, — полковник розгорнув пакет, який весь цей час тримав у руках. — Візьми ось цю штучку. Я й сам довго не міг визначитися і зрозуміти, що цей витвір людський означає. А коли докопався до істини, то зрозумів: можливо, ця скульптурка — саме те, що відповідає людській потребі, людському прагненню до розуміння своєї сутності, а отже — до самовдосконалення.

— Що це, якийсь стовпчик… схоже на фалос.

— Точно. В руках у тебе магічний знак Анх, що в перекладі з єгипетської означає «життя». Він символізує вічне існування Всесвіту, де об’єдналося божественне і людське. Оцей «стовпчик» означає чоловіче начало. Бачиш, воно справді схоже на фалос. За єгипетською міфологією чоловіче начало означало щось світле, добре, позитивне. А ось ця горизонтальна стрічечка — згори на ньому — символізувала жіноче начало; його єгиптяни вважали за щось негативне, темне, зле.

— І ти вважаєш, що єгиптяни були не дуже далекі від істини?

— Мої знання про підступність жінок — в окремому файлі мого мозку. Мова не про те. Є інші пояснення знака. Ось цей стовпчик-фалос начебто означає земне життя, а поземна риска — це перехід в іншу категорію існування.

— А що це за кільце згори над стрічкою?

— Це кільце, як німб, означає Вічність.

У цілому скульптурка схожа на постать людини, яка начебто розкинула руки й хоче обійняти світ.

Так, Анх у древніх єгиптян вважався символом мудрості й влади над людьми, був ключем до таємниць і символізував безсмертя. На багатьох древніх малюнках єгипетські фараони зображені з цим символом у руці.

Навіть не сумніваюся, що подарунок цей для мене ти вибрав не просто так.

— У тебе попереду складний і дуже відповідальний період життя. Можна сказати — найвідповідальніший. Не виняток, що настане мить, коли тобі не захочеться не просто далі боротися, а й жити. А розпач — найгірший помічник у такій серйозній справі, яку задумали ми. Тому в скруті подивишся на Анха, погладиш, залежно від настрою, якусь його частину — до тебе повернуться впевненість і рівновага. Я цього тобі бажаю.

6

«Загін «Остапа» вже тиждень перебував у чеканні. Добре, що надворі не зима. Бійці загону — стріляні горобці, бували у різних бувальцях, не раз їм доводилося годинами когось вистежувати за завданням Проводу ОУН. «Остап», досвідчений підпільник і нинішній командир загону, знав, що найгірше — це чекати. Але цього разу завдання особливе, хоч і не до кінця зрозуміле. Та це, власне, лише так здається. Якщо ж проаналізувати глибше, то можна здогадатися, що вони чекають потягу; його не просто треба знищити, а знайти в одному з вагонів і забрати із собою якийсь великий багаж із чимось дуже важливим і цінним.

Зв’язковий, який нарешті прибув учора, підтвердив, що очікуваний потяг має ось-ось вирушити зі Львова. Отож чекати залишилося недовго. Хоча — все може бути.

«Остап», який не раз перебував у різних складних ситуаціях, усе ж хвилювався: нападати на німецький потяг ні йому особисто, ні жодному з бійців загону ще не доводилося. Ті дрібні сутички з гітлерівцями, що були

здебільшого випадковими й не входили в тактичні та стратегічні плани оунівського керівництва, не приносили користі бійцям «Остапа» ні в набутті бойового досвіду, ні в підвищенні авторитету в начальства. Більше того, «Остапу» за «непорозуміння» з німцями ще й діставалося. Тому нинішня операція була для нього важливою, він був готовий зробити все можливе й неможливе, щоб її виконати.

Нарешті почулися звуки, які з жодними іншими не переплутаєш: потяг наближався до місця засідки».

7

Сашко Тесля протверезів. Але це не означало, що він вилікувався. Навпаки: перебування письменника в Павлівці зробило його ще більш хворим. Ні, його зовсім не тягнуло до спиртного. Він не міг навіть дивитися на горілку чи вино. І не тому, що цю відразу йому прищепили в психлікарні. Сашко Тесля нині думав по-іншому, дивився на світ іншими очима. Наче не своїми. Нічого не змінилося в його світогляді, жодних нових знань чи впливів з чийогось боку він не зазнав. Але ніби переломився його «хребет», основа світосприйняття, на якому трималося розуміння суті життя.

Сашко повернувся додому в той час, коли його дружина саме перебувала на гастролях. Він про це знав, бо лише позавчора говорив з нею по телефону. Хоча розмовою те спілкування можна назвати лише умовно: Тесля на запитання Ніни і її спроби розговорити чоловіка відповідав односкладно: «так» або «ні». Навіть не сказав, що виписується з лікарні.

Ключ від квартири лежав, як завжди, в коридорі в металевій шафі за лічильником. Увійшовши до помешкання, Сашко мимоволі завважив, що в їхньому сімейному гніздечку нічогісінько не змінилося: як завжди — чисто й затишно, в кухні на столі, застеленому білою скатертиною, прикрашеною по краю українським орнаментом, вишитим хрестиком, стояла невеличка порцелянова ваза зі свіжими фруктами.

Сашко посидів за столом, покрутив у руках червонобоке яблуко й поклав, не покуштувавши, на місце у вазу. Відтак підвівся, пройшов до свого кабінету, постояв біля книжкових поличок, торкнувся пальцями палітурок кількох книжок і відчинив шафу, в якій лежав, як вважав Тесля, його найдорожчий скарб — архів. У ньому зберігалися матеріали, з якими вже працював і навіть дещо використав у своєму романі. Більшість же з них ще чекала на вивчення, тлумачення та визначення їхнього місця.

Письменникові Теслі шукати потрібну річ довго не випало. Він добре пам’ятав, у якій папці лежить те, що свого часу його дуже вразило. Ні — оглушило. То був пожовклий аркуш, вирваний з учнівського зошита, в якому було… покаяння, написане дрібним-дрібним почерком людини, якої вже багато десятиліть немає серед живих. Судячи з тексту, найімовірніше — це було останнє, що написав той чоловік у своєму житті.

Зміст пожовклого папірця Тесля знав напам’ять. Сашко чудово пам’ятав і те, як потрапив цей документ до його архіву. Взагалі, це була перша в його житті річ, яку він… украв. Коли працював в архіві СБУ, йому дозволяли багато чого такого, що іншим було зась. Звичайно, архівісти Служби безпеки знали, що деякі журналісти, письменники або вчені прихоплювали з собою окремі важливі для історії документи: ну, не обшукувати ж їх!..

Одного разу Теслю завели до кімнати, де в ящиках, у паперових мішках і просто на стелажах лежали «трофейні» речі, вилучені ще в далекі повоєнні роки в період війни радянської влади зі своїм народом у західних областях України. Ці «речові докази» віднаходили у схронах і криївках, під час обшуків у квартирах підпільників-націоналістів, збирали на вулицях сіл і міст, здирали з парканів і стін будинків.

У цих архівних звалищах, які ніхто не розбирав роками, не систематизував, але й не знищував, лежали мертвим вантажем і мало-помалу оберталися на тлін унікальні листівки із закликами до боротьби проти «совітів», з роз’ясненнями тих чи інших історичних подій. Немало тут припадало порохом і художніх творів — віршів, пісень, малюнків, створених у підпіллі.

З усім цим добром міг вільно ознайомитися письменник Сашко Тесля. І він буквально закопався в цей, як вважали відомчі архівісти, мотлох. З багатьох документів щось виписував, деякі просто переписував від руки. Кожний папірець сприймав, як сумний привіт із тих далеких часів, і йому здавалося, що кожен аркуш политий потом, сльозами й кров’ю. На деяких справді були криваві плями або й сліди куль.

Саме серед тієї маси паперів Сашко й віднайшов ось цього листа. Той, хто писав, так і назвав його — «покаяння». Знову і знову читаючи сповідь з далекого серпня 1947-го, Тесля уявляв ту людину так виразно, що міг заприсягатися — він автора знав особисто. Але найважливіше, в чому був упевнений Сашко, — покаяння тій людині не допомогло. Згодом підтвердив його думку маленький аркушик (на півсторінки учнівського зошита), знайдений у тому самому архіві, у тій самій кімнаті дещо пізніше. Сашко передбачав, що серед сотень «актів-вироків» знайде й той, що засвідчить не лише останній день життя автора «покаяння», а й те, в який спосіб змусили закінчити його короткий земний шлях браві хлопці з оунівської СБ.

Але все те — і архів, і документи, і роздуми про трагічні долі людей з далеких сорокових — було колись, і, як здавалося нині Теслі, в іншому його житті. Нині, тримаючи в руках лист-покаяння, Сашко думав про себе. Ні, не лише про себе. Він думав про Ніну.

Мабуть, талановитий письменник Тесля був слабкою людиною. Бо сильні люди, особливо чоловіки, зазвичай не плачуть.

Сашко сів за свій письменницький стіл і… пустив сльозу. Плакав він гірко-гірко, довго-довго й тихо-тихо. Потім рішуче витер тильним боком долоні очі, поклав перед собою лист-покаяння, перечитав текст, перевернув аркуш і на чистій стороні розмашисто написав кілька рядків.

8

«Михайло Завалюк знав, що має зараз зробити. Перед тим місцем, де колія повертатиме вліво, він повинен збавити швидкість до мінімуму. Німці, що охороняють паровоз, повинні це помітити й наказати збільшити швидкість. Помічник почне швидко кидати вугілля в топку, Завалюк наддасть пару, і тоді має статися головне…

Так усе й вийшло. Помічник кидає вугілля, потяг набирає швидкість, німець уважно стежить за дорогою. Далі все відбулося за лічені секунди. Завалюк побачив метрів за триста на колії кілька великих колод. Німець теж це помітив, але тут же його звалив потужний удар лопатою по голові. За мить Завалюк уже летів під укіс, тримаючи в міцних обіймах перед собою охоронця, що стояв раніше на підніжці паровоза. Одночасно помічник машиніста зробив те саме. Тільки він летів на інший бік, тримаючи другого охоронця. А вже за мить потяг на повній швидкості врізався в барикаду. Потужний вибух підняв у повітря паровоз, рейки, шпали, колоди… Вагони лізли один на одного, переверталися, спалахували. Серед скреготу заліза й гудіння вогню пролунала кулеметна черга. З різних боків чулися поодинокі постріли. Це бійці «Остапа» із засідки знищували тих німецьких охоронців, які дивом залишилися живими.

Хвилин за десять стрілянина припинилася. Один вагон і залишки паровоза ще горіли. «Остап» і кілька бійців вискочили із засідки й перебіжками наблизилися до теплушки. Вагон перевернувся на бік так, що двері опинилися згори. їх швидко відчинили. У самісінькому кутку лежав величезний ящик, збитий з грубо обтесаних дощок, який тут же розбили сокирою. Усередині була стара добротна дерев’яна скриня, місцями оббита смужками жерсті. «Остап» наказав тягнути її з вагона. Чотири бійці схопили скриню з боків і спробували підняти, але їм удалося тільки ледве зрушити її з місця. А позаяк двері були не збоку, а згори, зрозуміли, що так просто скриню не витягти. На пропозицію одного з бійців розбити скриню й перевантажити те, що є всередині, на воза, командир відповів категоричним «Ні!».

За наказом «Остапа» всі бійці вилізли з вагона. Підійшов, притримуючи на грудях німецький автомат, Завалюк.

— Де помічник? — коротко кинув «Остап».

— Невдало приземлився, — так само коротко відповів Завалюк.

— Треба якось витягти скриню, — «Остап» кивнув у бік перекинутого вагона.

Завалюк швидко стрибнув усередину й за кілька хвилин виліз.

— Ходи зі мною, — звернувся машиніст до бійця, який стояв із сокирою. — Решта — марш усередину.

Обійшовши вагон, Завалюк зупинився біля того місця, де всередині стояла скриня.

— Піддівай оцю дошку, — показав бійцеві на кут вагона. Той вправно колупнув кінцем леза. Дошка легко піддалася. — Тепер оцю дошку ось тут, — показав Завалюк.

За десять хвилин у стіні вагона зяяв отвір, через який можна було змайнати скриню. Підклали дві товсті лати, й невдовзі скриня вже стояла на возі, запряженому двійкою.

Коли потяг у заданий час не пройшов через контрольну станцію, гітлерівці вдарили на сполох. У цей час загін «Остапа» вже був далеко».

9

Сашко Тесля вийшов до річки в тому місці, де кущі верболозу майже сягали берега. Тут Дніпро плинув тихо, розтікаючись межи широких і зовсім вузеньких рукавів і заток. Письменник добрався сюди на автобусі, що прямував зі столиці до районного містечка; вийшов на півдорозі й дочимчикував до того місця, де колись відпочивав з друзями ще замолоду. Одного разу він привозив сюди дружину. Тоді вони добре відпочили — засмагли на сонечку, накупалися, намріялися.

Чого саме сюди потягнуло Теслю, він тепер не замислювався. Відбувалося все наче в маренні: вийшов з квартири, доїхав у метро до приміського автовокзалу, сів у автобус і… ось він тут.

Тесля постояв хвилин десять на березі, задумливо дивлячись на воду, потім почав повільно роздягатися. Скинувши

весь одяг і залишившись у самих трусах, Сашко повільно пішов у воду. Коли це позаду почувся якийсь шум, наче хтось боровся. За кущами не видно, що там робиться, але Тесля зрозумів — хтось іде до берега. Він умить вискочив з коди й заховався у верболозі. Через хвилину кроків за двадцять від того місця, де засів Сашко, з кущів хтось почав вилазити. Так, не виходити, а саме вилазити. Письменник побачив двох чоловіків, які, зігнувшись у три погибелі, крехтячи й неголосно лаючись, щось тягнули чи то в ряднині, чи в ковдрі.

Біля води вони опустили ношу на пісок і розігнули спини. Один із них був високий, кремезний, років сорока, з білявим довгим волоссям, другий — невеличкий чорнявий хлопець років двадцяти.

— Хай воно сказиться! — блондин витер чоло рукою. — Нехай би ті, хто мочив, самі й тягали це лайно. Найшли асенізаторів.

Тільки зараз Сашко побачив, що з клунка стирчить оголена людська нога. У цей час чоловіки, мабуть, вважаючи, що вже перепочили, знову взялися за ношу.

— Треба затягти подалі, а то тут течії майже немає, за кілька хвилин труп приб’є знову до берега, — сказав довготелесий і озирнувся. Аж гульк — на березі неподалік лежить одяг. Чорнявий теж повернув голову в той бік, і вони враз відпустили кінці ряднини. Підійшовши мовчки до одягу, почали промацувати поглядом найближчі кущі.

День сонячний, весняне молоде листя ще не зовсім розпустилося і… вони побачили Сашка, який принишк за верболозом.

— Ану сюди бігом! — ревнув блондин.

Тесля вийшов з-поза кущів і підійшов до чоловіків.

— Ти хто і що тут робиш? — уже спокійніше запитав білявий.

— Я людина, і прийшов сюди, бо мені так треба, — тихо сказав Сашко, ще й гордо підняв голову.

— Чув, Гуня, воно — людина, — блондин єхидно чмихнув. — Ти шо, не поняв, куди попав?

— Колися, падла! Слідив за нами? — намагався підпрягтися й малий.

— Дуже ви мені потрібні, покидьки, — знову спокійно промовив Сашко. Він уже зрозумів, на кого нарвався, і тепер хотів, щоб вони зараз вчинили з ним те, що він буквально десять хвилин тому намагався зробити сам. Аж тут блондин зненацька різко викинув праву руку вперед, і це було останнім, що Тесля тоді побачив.

10

«Бій тривав уже кілька годин. Солдати атакували без натиску, методично наступаючи крок за кроком, рухаючись від дерева до дерева, повільно просуваючись уперед. Видно було, що вони більше дбали про свою безпеку, ніж намагалися знищити «бандитів», бо ті залягли на пагорбі, де ще й росли товстелезні вікові ялини.

Загін «Остапа» потрапив у пастку. Бійці відстрілювалися короткими чергами з німецьких шмайсерів, намагалися влучно вести вогонь із крісів. Воякам цього особливого загону УПА, сформованого винятково з есбістів, було зрозуміло: цього разу живим звідси жоден із них не вийде. Поряд із бійцями, що вели вогонь з укриттів, уже лежало кілька вбитих упівців, на яких живі не звертали жодної уваги.

Очолював відсіч енкаведистам сам командир загону «Остап». Посилаючи кулю за кулею в бік ворога, в голові «Остапа» гострими осколками завдавали болю два питання, на які навіть перед лицем смерті він повинен знайти відповідь. Хоча перше питання про те, хто цього разу їх зрадив, на ділі вже не було важливим. Навіть тоді, коли б «Остап» усе-таки знайшов на нього відповідь. Випадки зради в лавах підпільників останнім часом не були рідкістю. Загнані в безвихідь, люди навіть суворого й твердого гарту вагалися, дедалі частіше їх охоплювали розпач, зневіра. І як наслідок — рішення на користь старої як світ істини: своя сорочка ближча до тіла.

Тепер «Остап» гарячково думав про те, як виконати вже останнє завдання командувача УПА Романа

Шухевича. У самому центрі кругової оборони стояла наспіх прикидана гіллям дубова скриня, по краях оббита залізними кутниками із заклепками. Що було в тій скрині, «Остап» не знав. Але здогадувався. Маючи загальний об’єм з півкубометра, вона була такою важкою, що вантажили її вісім дужих бійців СБ, штовхаючи вгору по приставлених до воза березових латах.

А в лісі, коли на їхній, здавалося, таємний постій напали совіти, чотири бійці насилу зіштовхнули ту скриню просто на землю. Вона впала гучно, зарившись у лісовий наст майже на чверть. Нині скриня стояла там, куди її скинули, і саме про неї думав «Остап». Командувач наказав йому заховати скриню в надійному місці з кількома перевіреними бійцями СБ, після чого всіх їх особисто знищити. З усього видно, що робити «Остапові», слава Богу, цього не доведеться — їх усіх тут порішать енкаведисти і яструбки. А ось завдання провідника слід виконати. Обов’язково».

11

Богдан Данилович уже звик до того, що потрібно висмикувати волосинки, які дедалі частіше настирливо стирчали з носа: сиві, довгі, цупкі та грубі, наче дріт. Та й інші частини обличчя потребували догляду: брови кошлатішали й де-не-де ставали теж сивими; завелася рослинність у вухах і кущилася дедалі буйніше й буйніше, як омела на осокорі.

«Не може бути, щоб мене не прослуховували, — Зорій задумливо ходив кімнатою. — Так, напевне прослуховують. Можливо, і візуальний контроль є. Логічно: якщо слухають, то й дивляться».

Полковник підійшов до столу, сів на стілець, узяв аркуш паперу, написав кілька слів, які нічого не означали, підвівся, зайшов до ванної кімнати.

«Ні, тут можуть і не встановити апаратуру, — Богдан Данилович вийшов. — Мене вони пасуть. Упевнений, що пасуть. Не можуть не пасти. У такому разі що мені вигідно: щоб вони думали, наче я можу як професіонал апріорі передбачати наявність у моїй квартирі техніки, чи я начебто не підозрюю про спостереження?»

Богдан Данилович зробив кілька цікавих рухів головою, наче крутонув нею, скинувши якусь ношу, що заважала. Увімкнув спочатку телевізор, потім відеоплеєр, вибрав на стелажі касету, поставив. На екрані з’явилися дві красуні, які пестили одна одну, цілували в губи, інтимні місця, стогнали й охали. У Богдана Даниловича вдома було кілька таких касет, вилучених слідством в одній кримінальній справі, які він залишив собі просто так, сам не знаючи, для чого. І ось бач, згодилися.

Рука Богдана Даниловича повільно проникла під пояс спортивних штанів, спочатку мляво, а потім дедалі інтенсивніше торсала й м’яла дітородний орган, призначений природою зовсім не для цих вправ…

«Що я роблю? Якщо вони записують (а вони точно записують), то це все повернеться проти мене. Коли стане питання боротьби не на життя, а на смерть, покажуть мої анатомічні вправи по всіх телеканалах. І не лише в Україні, а й у всьому світі. Аякже, сенсація: полковник спецслужби у вільний від роботи час «рукоблудствує». Ні, зараз думай не про це. Уяви, що ти підліток і займаєшся звичним для цього віку ділом. Вони не повинні запідозрити, що я знаю про стеження. Та все ж я не дам їм такого задоволення — побачити моє вимушене задоволення. Ти диви, ще й каламбурю».

Богдан Данилович спустив штани і, підтримуючи їх однією рукою, а другою тримаючи ошалілий від незвичних вправ «інструмент», швидко вибіг до ванної, де вмить тисячі нереалізованих життів даремно з’явилися на світ, щоб за якісь секунди з’єднатися зі струменями води й обернутися на звичайні каналізаційні відходи.

Полковник дивився на розчервонілу плоть, яка ще смикалася й до якої навіть доторкнутися було боляче. І гидко…

12

«Начальник обласного управління НКВД полковник Дацюк почув стрілянину й вибухи ще здалеку, але, під’їжджаючи ближче до місця, де тривав бій, він уже відчував його характер… Йому попередньо доповіли,

що 25-й винищувальний загін окремого полку НКВД, що дислокувався в передмісті Львова, переслідує боївку СБ ОУН і зараз веде з нею бій. Він також знав, що ця група виконує якесь дуже важливе й надтаємне завдання найвищого керівництва УПА… Агент «Полох», якого завербував сам Дацюк, цього разу чітко спрацював.

— Товаришу полковнику! — командир загону виструнчився, взявши під козирок. — Загін оточив бандитів і, щоб уникнути зайвих жертв, веде прицільний вогонь з укриттів, поступово наближаючись до ворога.

— І скільки ви будете так «наближатися»? — гаркнув полковник. — Скоро сутеніє. Хочете, щоб вони під прикриттям темноти знову вислизнули крізь ваші доблесні «щільні ряди»?

Співробітники обласного управління НКВД разом із численними військами та яструбками вже кілька місяців ганяються за цим загоном УПА, на чолі якого стоїть найжорстокіший, найхитріший і, можливо, найрозумніший есбешник, член крайового проводу ОУН «Остап».

І ось тепер є майже сто відсотків упевненості, що на цій висотці оточено саме загін «Остапа». Найімовірніше, і він серед тих, які відстрілюються від атак радянських бійців. Щодо самого завдання, яке виконує загін «Остапа», у Центрі натякнули: йдеться про великі гроші чи матеріальні цінності.

— Слухай мою команду! — полковник підійшов до бійців, які ховалися за пагорбами, деревами, пеньками, поваленими напівтрухлими стовбурами старезних ялин. — В атаку на ворога, з масованим вогнем, за мною — впере-е-ед!

Полковник вихопив із кобури пістолет, кілька разів пальнув у напрямку висотки й побіг, пригинаючись, обминаючи дерева, навіть на мить не зупиняючись біля них. Солдати з криками «Ура!» кинулися в наступ, стріляючи в бік ворога».

13

— Богдане Даниловичу! — жіночий голос прозвучав хоч і тихо, але зовсім близько, тому полковника заскочив зненацька. Майже біля самого входу до під’їзду будинку, в якому мешкав Богдан Данилович, стояла жінка. Полковник не відразу пізнав Ніну Теслю. Надворі сутеніло, вуличного світла ще не вмикали, та й бачив Зорій дружину Сашка лише раз, коли повідомляв про те, що Сашко потрапив у Павлівку, й ще кілька разів у театрі та по телевізору.

Ніна стояла нерухомо, наче роздумувала, чи правильно вона зробила, що покликала цього майже незнайомого їй чоловіка.

А в Зорія вже щось тривожно кольнуло в серці — відчуття наближення якоїсь невідомої небезпеки. Не привітатися ж прийшла сюди ця відома на всю Вкраїну й на півсвіту жінка.

— Доброго вечора, пані Ніно! Як ви мене знайшли? — Богдан уже взяв себе в руки.

— Звернулася до знайомого, який працював донедавна в СБУ. Він підказав…

— Що трапилося? — Зорій задав це питання автоматично, бо ж зрозуміло, що дружина Теслі просто так не шукала б людину, з якою ледве знайома.

— Я приїхала сьогодні з гастролей і знайшла вдома на столі ось цю записку, — жінка простягнула Зорію аркуш паперу. — Боюся, що з Сашею трапилася біда. Непоправна, — в очах Ніни Теслі з’явилися сльози. Видно було, що їй важко стримуватися, але вона не розплакалася.

Зорій пробіг очима дрібно написаний текст, перевернув аркуш і на звороті прочитав кілька разів записку. Він дивився на ті три рядки, написані знайомим почерком, і удавав, що ще читає. Але Зорій уже не читав. Він боявся підняти очі й подивитися на дружину письменника. Із записки було все зрозуміло й однозначно вказувало на те, що трапилася біда. І в цій біді винен він — полковник держбезпеки Зорій.

Та все ж безкінечно стояти ось так і мовчати Богдан Данилович не міг. Треба щось сказати, заспокоїти, пообіцяти, запевнити…

— Треба шукати Сашу, — наче зрозумівши пікантність ситуації, вивела Зорія зі ступору Ніна.

Так, будемо шукати, — швидко відповів Богдан Данилович. — 3 вашого дозволу, я поки що залишу цю записку в себе. А про який рукопис у ній ідеться? — Зорій кивнув на аркуш, який тримав у руці. Ніна простягнула полковникові поліетиленовий пакет. Богдан Данилович витягнув з нього папку, розв’язав поворозки й почав гортати.

— Це рукопис роману, над яким Саша працював останні роки. Хоча, мені здається, він працював над ним стільки, скільки я його пам’ятаю. Можливо, все життя. А якщо чесно, то писати роман — це й було його життя. Принаймні я так думала донедавна. А тепер виявляється — у Саші були й інші інтереси, про які я наміть не здогадувалася. Спочатку не здогадувалася.

Зорій мало не зойкнув. Він так яскраво згадав слова Сашка Теслі під час однієї з їхніх численних дискусій на літературні теми. Тоді, відповідаючи на репліку Зорія щодо тривалості написання Теслею його роману, письменник з якоюсь гіркотою в голосі промовив:

«Для мене написання роману — це і є саме життя. Не хочу примазуватися до слави великих, але Іван Гончаров, якого я люблю, можливо, найбільше з усіх російських класиків, писав про свій, як по мені, найкращий твір «Обрив», що той роман і було саме його життя. Писав же цей роман Гончаров понад двадцять років. Я ж свій роман пишу стільки, скільки себе пам’ятаю».

Ніна дивилася на цю людину, що стояла зараз тут, перед нею, й гортала сторінки рукопису, до якого ще кілька днів тому торкалася рука її найближчої, найріднішої людини, її єдиного — першого й останнього — кохання. Вона підспудно відчувала, не знаючи насправді всього того, що поєднувало її Сашка й цього сивого статного мужчину, слова про якого були фактично останніми словами чоловіка, що саме він не в останню чергу причетний до того, що колись упевнений у собі талановитий і перспективний письменник, люблячий чоловік і батько поступово обернувся на безвольного алкоголіка. Ніна нічого не знала напевне, вона лише здогадувалася, що могло бути спільного в полковника державної безпеки і її Сашка.

Жінка намагалася подивитися в очі Зорію, а він не міг їх підняти — усе гортав сторінки, в яких, можливо, містилася якась чужа таємниця або й розгадка того, що трапилося з Сашком. Нарешті Богдан Данилович сказав:

— Сашко — гарна й порядна людина. Вам ні в чому його підозрювати. Він — свята людина.

— Святими стають після смерті, — Ніна різко розвернулася й пішла. Богдан Данилович проводжав її поглядом, поки вона не щезла в темноті.

— Ні, — промовив він тихо, — святими стають за життя. Просто після їхньої смерті ті, які були поруч із ними, починають розуміти, що жили зі святими…

Зайшовши в квартиру, Богдан Данилович прошмигнув у свою кімнату, навіть не зазирнувши на кухню, де зазвичай бувала його дружина Надія. Вона там не лише куховарила — вона там жила: дивилася телесеріали, в’язала, читала жіночі романи, детективи й товсті журнали, вела телефонні розмови з колегами та з єдиною своєю подругою. Зараз Зорій навіть не встиг зрозуміти, вдома вона чи ні.

Перевдягнувшись у легенький спортивний костюм, Богдан Данилович сів за улюблений письмовий стіл, поклав перед собою аркуш, який йому дала Ніна Тесля, й почав читати.

Покаяння

Україно моя, рідна мати моя!

Ти вигодувала моїх батьків, породила мене, виховала, виростила, щоб став я твоїм громадянином, щоб служив тобі вірно, чесно, віддано, безкорисливо, щоб присвятив тобі все, що маю найдорожче — своє життя — і поклав його на вівтар заради тебе.

Але, нене моя! Україно! Чи гідний я піднести очі свої на Твій образ, на Твою красу, що зі смутку вбралася в терновий вінок, з якого спадають краплини крові кращих дітей твоїх?!

Чи можу я дивитися на ту сумну красу твою в терновому вінку? Ти йдеш в ореолі визвольних прапорів під гаслом: «Здобудеш Українську Самостійну Соборну Державу або згинеш в боротьбі за неї!»

Від ореолу Твоєї слави розходиться проміння на всі покоління, що були й залишилися на сторінках історії. За Тебе борються нинішні й боротимуться прийдешні Твої діти!

Як сумно усміхатися до свого скривдженого, засмученого, зганьбленого, заплаканого народу, але народу-героя! Як майорить у височині синьо-жовтий стяг бойовий, як сонячно сяє тризуб золотий!

Тільки я плачу, плачу гірко, безутішно. Я, Твій блудний син, я — каїн, я — іуда, я — зрадник свого народу. Я пішов на услугу до наїзника, який кривдить Тебе, який катує Тебе.

Але прозрів і зрозумів провину свою і, падаючи навколішки перед Тобою, благословенною Державою, Україно, і перед усім українським народом, перед усіма мучениками, перед усіма, кого скривдив я, заподіяв зло свідомо і несвідомо, перед месниками Твоїми — українськими повстанцями і службою безпеки, і перед батьками моїми і дружиною моєю, і маленькими дітками, благаю: простіть мене, священика Олексія Васильовича Гловацького, підлого зрадника і співпрацівника з наїзником. Схиляючи голову свою перед Св. Хрестом, Євангелієм, Тризубом, синьо-жовтим прапором і мечем, прошу — простіть мене!

Простіть мене — підлого зрадника, іуду, каїна! Піднімаючи руки до Неба, до Господа мого, небесного творця Ісуса Хреста, клянусь, що від цієї хвилини, коли розкрив усю свою душу і серце своє перед представниками українського народу, нічого не буду робити без Твоєї волі і волі її — України. Прирікаю: словом і ділом вірно служити справі Української Самостійної Соборної Держави, працювати на Її користь, і якщо Господь дасть мені жити, учитиму обох моїх синів бути відданими і чесними синами України, щоб не були такими, як я, а гордими її захисниками.

А як відступлю я від слів своїх, хай покарає мене рука Твоя,

бозаслужив кари, як негідний син Твій, і хай мені буде вічна ганьба!

17.08.1947 р. Священик Олексій Васильович Гловацький

Прочитане «покаяння» підтвердило те, про що Зорій уже й так здогадався: письменник Сашко Тесля морально зламався, усвідомивши свою справжню роль, яку він відігравав останніми роками. Можливо — в останні роки свого життя.

Богдан Данилович перевернув аркуш. На звороті «покаяння» грішного священика з минулого написано покаяння сучасного грішника:

«Ніно, ластівко моя, соловейко мій любий! Прости мене! Я надто сильно тебе люблю, щоб оскверняти собою світ, у якому живеш ти — свята моя, дорога людино!

Р.S. Папку з рукописом роману віддай полковникові СБУ Зорію Богданові Даниловичу».

Глава сьома

«Ну що, здавалося б, слова»

Т. Г. Шевченко

1

Богдан Данилович розгорнув одну з кількох товстелезних папок, що йому передала Ніна — дружина Сашка Теслі. На папці великими буквами чорним фломастером написано «ХМАРИ НАД КАРПАТАМИ». У папці — видрукувані на електричній друкарській машинці аркуші паперу. Богдан Данилович швидко перебрав їх, помітивши, що там є і аркуші, списані чорнилом і олівцем.

Зорій прочитав перший аркуш:

«Епіграф до книги «Хмари над Карпатами»

Ніколи не любив я так сильно наш Старий Світ, як у ці роки напередодні Першої світової війни, ніколи так не сподівався на єдність Європи, ніколи не вірив у її майбутнє так, як у ту пору, коли нам увижалася зоря нової ери. А насправді це була заграва світової пожежі, що вже наближається… мені шкода кожного, чиї роки молодості припали не на ці останні роки взаємодовіри в Європі… В ці роки кожен із нас черпав сили в загальному пориві, будував віру в себе на колективній упевненості. Імовірно, ми тоді не розуміли ще — адже люди звичайно невдячні, — яка могутня, яка надійна була хвиля, що нас несла. Однак лише той, хто пережив цю епоху загальної довіри, знає, яке падіння і затьмарення настало слідом за нею.

Стефан Цвейг. «Учорашній світ.

Спогади європейця».

Полковник вийняв із папки наступних кілька аркушів, скріплених степлером, і прочитав:

«План написання другої частини роману «Хмари над Карпатами»

Друга світова війна. Період дуже складний в історії України. Після підписання пакта Молотова-Ріббентропа і приєднання Західної України до Великої України почався черговий трагічний відлік часу для українців узагалі й для героїв роману, що діяли в період Першої світової війни.

Вітання хлібом-сіллю Радянської Армії жителями Галичини, Волині, Закарпаття, Буковини у 1939–1940 роках.

Велике розчарування діями радянської влади. Насильне заганяння селян у колгоспи. Репресивне подолання спротиву. Виселення непокірної (в основному — галицької) інтелігенції в східні регіони Роси. Боротьба радянської влади з греко-католицькою церквою, нав’язування місцевому населенню московської православної церкви.

Літо 1941 року. Війна нацистської Німеччини і комуністичного Радянського Союзу. Оголошення ЗО червня урядом Ярослава Стецька незалежної України. Розгін німцями уряду Стецька. Репресії німців проти українських націоналістів. Складність взаємин українців з німцями. Утворення У ПА. Різанина між українцями і поляками. Боротьба українських націоналістів з німцями: дійсна і надумана. Протидія радянських партизанів і українських націоналістів.

Визволення Радянською Армією території Західної України від німців. Подальший терор НКВД проти місцевих релігійних діячів та інтелігенції.

Повоєнний період. Просякнення всіх сфер життя краю органами НКВД-МГБ. Винищувальні загони (яструбки). Спецоперації МГБ проти залишків У ПА. Організація чекістами «легендованих бандбоївок»

ОУН. Знищення схронів, використання спецзасобів (снодійні речовини, отрута, закамуфльовані вибухові пристрої тощо).

Взаємини в селах між односельцями. Розділення на «своїх» і «чужих». Знищення людей. Трагедії людські. Багато крові».

«Багато крові»… Богдан Данилович відклав прочитане, взяв до рук ще кілька списаних чорнилом аркушів.

«Доля основних героїв, що діяли в першій частині роману «Хмари над Карпатами»:

— священик Олексій Бучацький, 1885 року народження, народився в Галичині. Його дружина Стефанія Бучацька, 1886 року народження. Вони мають дочку Софію — освічену інтелігентку, а також сина Андрія, у майбутньому — ідейного націоналіста, терориста, члена ОУН(б), борця за визволення України від поляків і москалів. Олексія Бучацького у 1939 році відправляють з іншими служителями греко-католицької церкви до Сибіру.

— Андрій Бучацький, 1909 року народження — це хлопчик, який «мрійливо розглядає хмарки». У дитинстві — допитливий, розвинений, розумний. Саме навколо нього побудувати основний сюжет другої частини роману. Андрій бере участь у основних подіях 30-40-х років у Західній Україні.

— Софія Бучацька, 1906 року народження, старша сестра Андрія. Пошук місця в житті. Любить брата, підтримує його ідейну боротьбу, але осуджує його екстремістські методи. Софію кохає друг брата Андрія — Тарас (терорист, затятий екстреміст). (Діалоги Андрія Бучацького і Тараса Валюха про ситуацію в українському політикумі. їхні дії, спільні й окремі, дають картину боротьби ОУН з поляками, а потім з совітами). Але Софія кохає іншого — Олеся (Леся) Косовського.

— Лесь Косовський — 1906 року народження, член ОУН(с), поміркований націоналіст, культурний, вихований, толерантний. Позитивний герой. У конфлікті Тараса Валюха і Леся Косовського — історія боротьби ОУН(б) й ОУН(с). Тарас Валюх, скориставшись майже непритомним станом Софії, ґвалтує її. Софія вимушена вийти заміж за Тараса. У них народжується син Миколка (1924 р.н.), який у 1946 році знайомиться з молодою вчителькою Ганною (Ганнусею), яку прислали до Галичини зі Східної України «відроджувати радянську владу». У стосунках героїв цього періоду — складні історичні події того часу: боротьба українських націоналістів проти енкаведистів і совітів.

— Юліан Бучацький, брат Олексія Бучацького, 1887 року народження, народився в Галичині. За своїми переконаннями — соціаліст-демократ. Має сина Романа. Уникнув відправки в 1939 році до Сибіру. Чому його не заарештували — не знає й сам. Вижив у війну. Займав пасивну позицію. У жодній боротьбіучасті не брав. Після повернення радянської влади відправлений до Сибіру як ворог народу лише тому, що його брат уже в Сибіру.

— Роман Бучацький — син Юліана Бучацького, 1910 року народження, грамотний, освічений, зі знанням іноземних мов (польської, німецької, угорської). Заради спасіння свого батька, якого погрожували заарештувати й відправити до Сибіру, Роман погоджується на співробітництво з НКВД, стає агентом».

«Цікаво, скільки ж ти встиг написати з цього всього, любий мій друже? Яка сила задуму! Ох, Сашко, Сашко! Що ж ти наробив? Хто ж про все це тепер напише? Де ж ти тепер і де тебе шукати?»

Богдан Данилович узяв ще кілька аркушів і читав далі.

2

«Червоноармієць Василь Хижняк розгорнув аркуш з надрукованим дрібно-дрібно щільним текстом, що, мабуть, від багаторазового читання потерся на згинах до дірок. Василь зняв його з паркана біля заготконтори, яку охороняв сьогодні вночі. Він тільки на мить задрімав, прихилившись до якогось старого сухого дерева, а коли прокинувся — побачив цей папірець. І умудрився ж хтось причепити? Майже на носа червоноармійцю Хижняку.

Одразу вдарити на сполох, викликати допомогу, оточити село? Ну, і що далі? Як пояснити, чому червоноармієць Хижняк не помітив, як класовий ворог прилаштував листівку на паркані? А що то був класовий ворог — сумніву немає. На політпросвіті з подібними паперами ознайомлювали. Та й підпис на аркуші Василь, хоч і темно, розгледів добре: Українська Повстанча Армія.

Викинути. Пожмакати — і викинути. Або краще — спалити. Хоча аж кортить почитати, що ж цього разу там пишуть ті бандерівці. Ніяк не вгомоняться. Війна з фашистами давно закінчилася, а ці все воюють, стріляють.

Змінити Хижняка на посту прийшов його товариш Петро Дранко. Вони обидва з Полтавщини. Призвалися під кінець війни, у лютому 1945-го. І ось уже понад півтора року служать тут, на Західній Україні. Ловлять «бандитів» полісах, охороняють соціалістичне добро від тих-таки лісових розбійників, беруть участь в облавах і засідках. Бандерівці — народ серйозний: усі місцеві, не так-то просто їх піймати. Кожну стежку знають, у кожній селянській хаті знайдуть сховок.

— Тут така справа, — почав Василь непевно. — Знайшов випадково ось цей аркушик. Що воно таке — ще й не встиг подивитися. Може, почитаємо разом? Тобі ще стояти й стояти, а я теж начебто вже нікуди не спішу.

— Що то за папір? Дай сюди, — Петро намагався прочитати текст. — Темно, ходімо ближче до стовпа, там видніше.

Високо на дерев’яному стовпі тьмяно блимала лампочка. Червоноармійці підійшли ближче до світла.

— Нічого не видно, — сказав Петро. — Давай прочитаємо завтра вдень. А поки що йди відпочивай. Папірець я залишу в себе.

— Чому, це ж я його знайшов.

— Слухай, що кажу. Ти молодший, недосвідчений: а як там щось крамольне? Ще попадешся.

— Авжеж, крамольне, — Василь насупився. — Листівка це. Бандерівська.

— А ти вже встиг прочитати?

— Ні, не читав, але розгледів підпис унизу. Бачиш, там написано: Українська Повстанча Армія, — Василь тицьнув пальцем у папір.

— Та тут ще якісь каракатиці надряпані олівцем, — Дранко підніс аркуш ще ближче до очей, намагаючись прочитати слово. — «Кр…, Кру…, Крук», — нарешті прочитав він.

— Що ще за крук? — запитав Василь Хижняк.

— Так говориш, знайшов випадково? — Петро пильно подивився в очі товаришеві».

З

Напад на Богдана Даниловича й побиття його невідомими, попередження Файлова про організоване полювання на Шершуна й Зорія, загибель самого Файлова й передсмертна розповідь про пригоду з його батьками й іншими людьми, яка схвилювала полковника й запала йому не лише в голову, а й у душу, — все це відволікло на певний час увагу від головного. Богдан Данилович нарешті зізнався собі в тому, що не займається тим, заради чого та через що й трапилися всі ці події. Так, саме супутні події стали на заваді втіленню його мети, мети всього його життя — приведення до влади в Україні нормальних людей. Не вождів, не лідерів, не месій, не диктаторів, не феноменів, не вундеркіндів, не геніїв, а Нормальних Людей.

Але, усвідомлюючи це, Зорій зізнався сам собі й у тому, що зараз щось вдіяти, щоб змінити ситуацію і знову взятися за здійснення головного плану свого життя, він не може. Адже полковник звалив на свої плечі відповідальність за долю країни, а це не лише вершина влади, це насамперед — люди. Файлов, Шершун, Сашко й Ніна Теслі, Яруга, «Атех» та інші, які пов’язали своє життя і… смерть із Зорієм — за всіх він відповідає. Так, і за смерть також.

В уяві випливли обличчя полковника Файлова, письменника Сашка Теслі. Сашко, Сашко… Чи ж ти ще живий, чесна моя людино, совісний ти мій, хрест ти мій, що на все життя…

Богдан Данилович знав, з чого починати пошуки зниклого Сашка Теслі. Нічого іншого ще ніхто не придумав, як зателефонувати в міліцію. І Зорій теж це зробить. Звичайно ж, він зателефонує не просто черговому, а до свого кореша Петра Симка.

Той зрадів, адже після останньої їхньої зустрічі з приводу затримання «терориста» Пацька вони не бачилися.

— Петруччо, ось ти мені скажи: якби оце я не подзвонив, ти, свинюка така, і не згадав би про давнього друга, чи не так?

— Звичайно, «чи не так». Я все чекав, чекав, поки мій «давній» друг хоча б телефоном привітає мене з присвоєнням чергового і, мабуть, уже останнього військового звання. Ну, думаю, якщо сьогодні не подзвонить, то наберу його сам і запрошу увечері на чарку чаю.

— Вибачте, Петре Олександровичу, винен. Така подія — розмовляю з вельмишановним паном полковником, а сам, як Омелько з конопель: «Петруччо!» Ще раз прошу вибачення, пане полковнику… — напустив суворості Богдан Данилович і з іронією додав: — міліції.

Це, звичайно, Зорій зробив даремно. Він добре пам’ятав, що Петро Симко понад усе мріяв служити в органах держбезпеки й отримувати не спеціальні звання, як у міліції, податкових органах, митниці, прокуратурі тощо, а справжні, військові, як в армії чи СБУ. І Зорій спробував швидко реабілітуватися.

— Петрику, друже мій вірний, я ж не знав про звання. Та я тебе вітаю і радий, як ніхто інший. Ти заслужив полкана давно, і тільки таке, як у тебе, нерозумне начальство могло до цього часу зволікати зі справжньою оцінкою твоїх заслуг перед нашою державою. Честь тобі і хвала…

— Богдане, не блазнюй, — перебив словесний потік Зорія Симко. — Я нічого іншого, крім підколювань, від кадебіста

(І не чекав. Але, попри нещирі вітання, я запрошую тебе сьогодні посидіти зі мною увечері в нашому улюбленому шиночку.

Петре, вибач, я ж тільки з любові, тільки з любові. І вечір мій сьогодні твій. Із задоволенням подивлюся, як ти триматимеш у роті аж три великі зірки. Чи, може, треба зразу шість?

Погонів же два, а три на два — шість.

Ну тебе к бісу! От ти не можеш без підй…ок. Усе. До дев’ятнадцятої години.

— Та ти що, хіба ж я витримаю тепер до дев’ятнадцятої? Давай раніше. Не тобі розповідати: раніше сядеш — раніше вийдеш.

— Ні, раніше не можу. Черговий глухар з нагоди присвоєним звання на мене повісили. Справа виїденого яйця не варта, а часу забирає багато. Хоча й перспектива відома — нещасний випадок. Тільки от установити, хто цього разу вкоротив собі піку через дурість чи самовпевненість (що одне й те саме), буде нелегко. Скільки їх «на дні морському» з рибами спілкується! Та й знайти буде непросто.

— А з яких це пір тобі «битовуху» довіряють розслідувати?

— Та ні, можливо, тут зовсім і не «битовуха». На березі Дніпра, внизу за течією недалеко від Києва знайшли акуратно складений одяг якогось мужика, а його самого й слід простив. Точніше — деякі сліди на піску все ж залишилися. І свідчать вони про те, що, можливо, він не зовсім добровільно там купався. Я там знайшов сліди щонайменше трьох людей і, схоже, вони там не стояли чи ходили спокійно. Берег поораний ногами добряче. Можливо, билися чи боролися. Я перевірив оперативні зведення й заяви про зникнення людей — нічого не годиться до мого випадку.

— А той одяг, що знайшли на березі, у тебе? — схвильовано запитав Зорій.

— Так, у мене.

— А можна на нього подивитися?

— Звичайно, можна. А навіщо це тобі?

— Та тут така справа… Я тобі й подзвонив, щоб… — Зорій запнувся, — коротше: у однієї знайомої зник чоловік, і…

— Коли?

— Ну, вона думає, днів зо два тому.

— Гаразд, приїзди о вісімнадцятій до мене на роботу, подивимося одяг, а потім — у шинок.

Коли Петро Симко «відбився», Зорій набрав номер квартирного телефону Теслів. Доки слухавка нудила довгими гудками, Богдан Данилович судомно добирав слова, якими він звернеться до Ніни Теслі. Ще ж нічого конкретно не відомо, радше той знайдений на березі річки одяг жодного стосунку до зникнення письменника не має, а Зорій лише стривожить серце жінки, яке й так, без сумніву, вже передчуває біду. Богдан Данилович і сам, хай Бог простить, думає, що сталося найгірше. Такі ж записки просто так, для жарту, не пишуться.

Гудки й далі залишалися монотонними. Зорій поклав слухавку і глянув на годинник. До вісімнадцятої ще довго, треба буде зателефонувати пізніше. Коли це його рука, що так і лежала на апараті, смикнулася через різкий звук дзвінка. Зорій умить підніс трубку до вуха: «Алло!»

— Богдане Даниловичу, здрастуйте. Це Ніна Тесля вас потурбувала.

— Здрастуйте, Ніно Матвіївно, — намагаючись говорити якомога спокійніше привітався Зорій. — А я…

— Це, часом, не ви щойно мені телефонували? — не дала договорити полковникові Тесля.

— Я. А ви щойно прийшли й не встигли взяти слухавку? Бо я довго дзвонив.

— Ні, я була вдома. Просто відчувала, що телефонуєте ви, і боялася брати трубку. Значить — правильно відчувала. А тепер кажіть — я готова.

— Ні, поки що мені нічого не відомо. Я лише так, про всяк випадок, хотів запитати, у що був одягнений Олександр, коли пішов із дому?

— Я точно не можу сказати, — у голосі жінки з’явилися нотки надії, — але я вже продивилася його речі, і мені здається, що він пішов у своїх улюблених синіх джинсах і темно-синій картатій сорочці. Із взуття, якого в нього взагалі лише кілька пар, відсутні легкі літні світло-брунатні туфлі з маленькими дірочками згори. Решта його речей і одягу на місці.

Гаразд, Ніно Матвіївно, дякую. Я почав розшуки, залучив міліцію, сподіваюся, скоро ми нашого Сашка знайдемо, — і мало не бовкнув «живого чи мертвого», але вчасно спохопився й закінчив: — Вірю, що все буде гаразд.

— Богдане Даниловичу, шукайте, я вас дуже прошу. Йому потрібна допомога, я це відчуваю. Він живий — я певна.

4

За Українську Самостійну Соборну Державу!

Воля народам! Воля людині!

БРАТИ ЧЕРВОНОАРМІЙЦІ-УКРАЇНЦІ!

Від Переяславського договору, тобто від 1654 р., і до сьогодні імперіалістична, спочатку царська, а тепер большевицька Москва несла і несе Україні лише національний гніт і поневолення.

Від Богдана Хмельницького і до сьогодні імперіалістична, спочатку царська, а тепер большевицька Москва по-варварськи експлуатувала й експлуатує український народ економічно.

Від Переяславського договору і до сьогодні імперіалістична, спочатку царська, а тепер большевицька Москва винищувала і винищує український народ фізично.

Від Переяславського договору і до сьогодні імперіалістична, спочатку царська, а тепер большевицька Москва крала й краде у нас нашу історичну традицію, нашу культуру, намагалася й намагається вирвати у нас нашу національну душу, топтала й топче нашу національну гідність, хоче обернути нас у своїх рабів, хоче допровадити український народ до стану безобразної маси «малоросів», «хохлів».

І саме тому, продовжуючи боротьбу Хмельницького, Мазепи, Петлюри, здійснюючи заповіти Шевченка, Франка,

Лесі Українки, здійснюючи передові ідеї сучасного культурного людства, український народ піднявся на збройну боротьбу з большевицькими імперіалістами за Українську Самостійну Соборну Державу.

Досить окупантського ярма на нашій шиї! Досить панування імперіалістичної Москви над нами! Досить ганьби поневолення! Хочемо жити вільними! Хочемо зайняти належне нам, великому європейському народові, гідне місце в колі вільних

народів світу! Ми нічим не гірші від інших народів! Ми нічим не гірші від, нібито, «старшого брата», як це большевицькі імперіалісти називають сьогодні російський народ! Не хочемо більше його «допомоги» для нас, його «піклування» про нас! Будемо самі вирішувати свою долю!

Борючись у лавах УПА, під керівництвом Української Головної Визвольної Ради, за Українську Самостійну Соборну Державу, український народ бореться:

за своє природно-законне право жити вільним, ні від кого незалежним життям на своїй землі, так, як давно живуть багато інших народів світу;

за справедливий суспільний лад, побудований на принципі справді безкласового суспільства, в якому не буде місця ні поміщикам, ні капіталістам, ні партійним вельможам, ні жодним іншим паразитам;

за своє справді щасливе і заможне життя, гарантоване тим, що народ буде сам самостійно господарювати на своїх багатствах, тим, що не буде паразитарних класів і груп в українському суспільстві, тим, що в українській державі не буде поневолених народів, отже, не буде потреби втримувати великого апарату насильства, який пожирає величезну частину народного прибутку;

за волю людини, за справжню демократію, за справжню свободу слова, друку, зборів і організацій, за справжнє керівництво державою народом.

Боротьба українського народу в лавах УПА за Українську Самостійну Соборну Державу — це свята, справедлива боротьба за найжиттєвіші свої інтереси.

Брати-українці в червоноармійській формі!

На Ваших очах большевицькі імперіалісти посилюють національний гніт українського народу. Вони сотнями тисяч винищують українських патріотів у Сибіру, на Соловках, Колимі, по тюрмах і концтаборах, винищують розстрілами і на шибеницях. Вони далі своїми драконівськими «постановами» пригвинчують мільйони колгоспників, робітників, інтелігентів. Вдома, внаслідок грабежу зерна в Україні, з голоду пухнуть Ваші батьки, Ваші діти. Щораз пихатішими стають партійні паразити, удекоровані різними орденами та погонами.

Щораз нахабнішими щодо Вас стають російські шовіністи. Щораз відвертіше знущаються з української мови і в армії, і поза нею. Щораз відвертіше говорять Вам про червону армію, в якій служать мільйони українців і представників інших народів, як про «русскую армию», про Ваші бойові подвиги — як про «славу русскаго аружия». Щораз відвертіше большевицькі імперіалісти піднімають на щит перед Вами Петра 1-го, який, за словами Шевченка, «розпинав нашу Україну», і по-старому заплямовують ім’ям зрадника українського народу Мазепу, Петлюру чи Бандеру, єдиною метою яких були чи є воля і щастя українського народу.

У Вас не може бути вагань щодо того, де Ваше місце у цій боротьбі, яка зараз ведеться на українських землях.

Ваше місце на боці тих, хто бореться проти московсько— большевицького ярма на Україні за Українську Самостійну Соборну Державу як єдину гарантію справді вільного, справді заможного, справді щасливого життя українського народу на своїй землі.

Ваше місце там, куди пішли такі командири і бійці червоної армії, як лейтенант Яструб — сотник-командир куреня (батальйону) УПА, нагороджений УГВ Радою Золотим Хрестом Бойової Заслуги, лейтенант Береза — сотник-інструктор командирської школи УПА, сержант Ворон і сотні інших командирів та бійців червоної армії, які в лавах УПА свої військові знання і бойовий досвід віддають святій справі визволення українського народу.

Хто свідомо б вирішив стати на інший шлях — той підлий зрадник українського народу, запроданець кремлівських імперіалістів, злочинний Каїн, кісток якого не прийме українська земля.

Брати червоноармійці-українці! Разом мстімо московським імперіалістам за кривди, заподіяні ними українському народові. Разом мстімо за нашу розтоптану національну гідність, за нашу розграбовану землю, за колгоспну нужду і розстріляних братів, за голод і за Соловки, за терор бандитів з НКВД і за свавілля партійних собак, за розстріляних борців за Волю України і за знущання над нашими національними почуттями!

Включайтеся у святу національно-визвольну боротьбу українського народу за Українську Самостійну Соборну Державу!

Не йдіть на облави проти українських повстанців! Не стріляйте в українських революціонерів-самостійників! Повідомляйте населення про плановані облави!

Читайте підпільну літературу українського визвольного руху! Ознайомлюйтесь з його програмою! Розповсюджуйте наші ідеї! Інформуйте про нашу боротьбу своїх рідних, знайомих, своє оточення, якому довіряєте!

Національно усвідомлюйте тих, хто не вірить большевикам! Не бійтеся НКВД! Воно безсиле там, де добра конспірація, де висока ідейність, де масова боротьба! Знищуйте шовіністично налаштованих, ворожих до українського народу і його боротьби сталінських молодчиків! Знищуйте енкаведівських та партійних паразитів!

Сталінські імперіалісти готуються до нової імперіалістичної війни. Пам’ятайте, що в цей вирішальний момент зброю, яка буде у Ваших руках, Ви повинні повернути проти тих гнобителів, які сторіччями поневолюють український народ! Шукайте листівки УГВР, УПА, ОУН, шукайте зв’язків з УПА, ОУН і дійте згідно з їхніми вказівками!

ХАЙ ЖИВЕ НАЦІОНАЛЬНО-ВИЗВОЛЬНА ПРОТИБОЛЬШЕВИЦЬКА БОРОТЬБА УСЬОГО УКРАЇНСЬКОГО НАРОДУ!

ХАЙ ЖИВЕ БОЙОВИЙ СОЮЗ УКРАЇНСЬКИХ ПОВСТАНЦІВ З УКРАЇНЦЯМИ З ЧЕРВОНОЇ АРМІЇ В ПРОТИБОЛЬШЕВИЦЬКІЙ БОРОТЬБІ ЗА НАЦІОНАЛЬНЕ І СОЦІАЛЬНЕ ВИЗВОЛЕННЯ УКРАЇНСЬКОГО НАРОДУ!

ХАЙ ЖИВЕ ВОЛЯ НАРОДІВ І ЛЮДИНИ!

ХАЙ ЖИВЕ УКРАЇНСЬКА САМОСТІЙНА СОБОРНА ДЕРЖАВА!

СМЕРТЬ МОСКОВСЬКО-БОЛЬШЕВИЦЬКИМ ОКУПАНТАМ ТА ЇХНІМ УКРАЇНСЬКИМ АГЕНТАМ!

Жовтень 1947 року.

Українська Повстанча Армія

Петро Дранко сидів у кабінеті капітана МГБ Гнирі й чекав, коли той дочитає листівку, яку червоноармієць забрав у Василя Хижняка після того, як вони все-таки прочитали її разом там же на посту.

Гниря вже читав довго, нічого не коментуючи й не запитуючи, з виразу обличчя капітана теж не можна було що-небудь вгадати, і червоноармієць Дранко готувався до непередбачуваної реакції. Нарешті Гниря підняв очі на солдата й запитав:

— Хто ще читав цю бандерівську заразу?

— Я не читав, — швидко відповів Дранко й втупив очі в підлогу.

— Ти не почув запитання? — рявкнув капітан. — Хто ще, крім тебе, читав листівку?

— Червоноармієць Хижняк. Василь Хижняк, — швидко додав Дранко.

— А вам, часом, не приходилося чути, що подібні речі читати й розповсюджувати категорично заборонено?

— Товаришу капітане! Коли я підійшов до Хижняка, щоб змінити його на посту, то листівка була вже в його руках. Він сказав, що тільки-но зняв її з паркана. Ми ж навіть не знали — що то. А коли почали читати й зрозуміли, що то ворожа агітка, то далі читали з ненавистю… — Дранко прикусив язика, бо зрозумів, що ліпить нісенітницю.

— Досить, — прикрикнув Гниря. — Скажи мені краще, хто з вас дописав у кінці листівки олівцем слово «крук»? Тільки не говори мені, що те слово там було написано не вами.

— Товаришу капітане! Чесне комсомольське: коли ми читали, на аркуші той напис олівцем уже був. Ми ще довго не могли його розібрати, тому що погане світло заважало відразу прочитати.

— Гаразд, не трусися! — сказав дещо м’якше Гниря. — А що сказав Хижняк після того, як ви прочитали ворожу листівку?

— Він запропонував віднести її куди належить. Тобто — він хотів це зробити сам. Але я, пам’ятаючи ваші інструкції, вирішив, що буде надійніше, якщо саме я віддам цю листівку вам.

— Ну, будемо вважати, що так усе й було, — уже зовсім спокійно сказав Гниря. — А тепер слухай уважно й запам’ятовуй. Нікому про листівку не говорити. Хижняку скажеш, що порвав її і викинув. Він, наскільки я знаю, хлопець боязкуватий і шуміти не буде. Ну, а про те, що ви прочитали, взагалі забудьте. То є ворожа пропаганда. Бандити вже на останньому виздиху. їх у лісах залишилися одиниці. Скоро ми покінчимо з цією заразою, й життя у цьому краї почнеться мирне і спокійне. А ми… — капітан підвівся, — а ми найближчим часом зможемо нарешті поїхати додому.

— Вибачте за відвертість, товаришу капітане, — Дранко теж підвівся, — так хочеться звідси дременути. На війні було легше. Там ворог перед тобою… І ворог відомий і ненависний. А тут… А тут не так усе просто…

— Припинити! — шикнув Гниря. — А то замість дому потрапиш знаєш куди?! Ще раз почую — згною! Зрозумів?

— Так точно, товаришу капітане!

— Пішов…

Дранко прожогом вискочив з кабінету. Гниря ще кілька хвилин стояв, дивлячись на двері, за якими зник солдат. Потім підійшов до столу, сів на оббитий дерматином старий стілець, відчинив металеву шафу, в якій зберігалися різні речові докази, папери, плакати тощо, вийняв засмальцьовану сіру папку й дістав з неї аркуш цигаркового паперу з надрукованим дрібним-дрібним шрифтом текстом, поклав його поряд з листівкою, яку приніс солдат Дранко. Гниря знав зміст цього аркуша майже напам’ять, але зараз він ще раз прочитав його майже по слову. І цей текст стугонів у голові капітана МГБ кожною літерою, кожною комою, кожною крапкою, кожним знаком оклику, лягав тяжким каменем на його загартовану в боях з ворогом душу, яку, здавалося б, на цьому світі вже здивувати чим-небудь важко.

Воля народам!

Воля людині!

До бійців і командирів спецвійськ мвд, призначених для боротьби з українським революційним рухом

Бійці і командири спецвійськ мвд!

На Ваших очах ось уже четвертий рік проходить на Україні завзята протибольшевицька боротьба. Борються проти большевицької влади відділи Української Повстанчої Армії (УПА), революційне підпілля Організації Українських Націоналістів (ОУН), весь український народ. Від 1944 року і до сьогодні пролилося на Україні, головно Західній, море крові, загинули тисячі й тисячі людей. Вам часто доводилося зустрічатися з українськими повстанцями і революціонерами віч-на-віч в бою.

Чи не задавали Ви собі питання, стріляючи в українських повстанців, що це за люди? Чому вони пішли в ліс, в підпілля, в ім’я чого вони йдуть на таку героїчну боротьбу, в ім’я чого вони, часто з піснею на вустах, вмирають? Таке питання повинна ставити собі кожна думаюча людина.

Большевицька пропаганда Вам бреше, що українські повстанці — це, нібито, гітлерівські вислужники, українсько-німецькі націоналісти, куркулі або просто бандити.

Все це найпідліша в світі брехня.

В УПА, в ОУН борються українські селяни, робітники, інтелігенція — борються представники всіх суспільних класів і прошарків українського народу. Боротьба УПА, ОУН — це суто політична боротьба. Ці організації, а з ними увесь український народ борються за повне політичне, економічне і культурне визволення українського народу, за побудову української держави. Не такої, як УССР, яка є лише безправною губернією сталінської імперії, а держави фактично цілком самостійної. ОУН, УПА з німцями ніколи не співпрацювали. Від самого початку німецької окупації і аж до її кінця проти німців активно боролися. Про це Вам скаже кожна найменша дитина, кожний дідусь не лише в західних, а й у східних областях України. Основне гасло боротьби українського революційного руху — «Воля народам і людині». ОУН, УПА борються за побудову системи вільних національних держав усіх народів СССР, усіх народів світу, за побудову в українській державі справді безкласового суспільства, за справжню демократію, за якнайтіснішу співпрацю всіх справді вільних і незалежних народів.

Такі справжні цілі українського революційного руху, такий його справжній характер. За такі цілі борються українські повстанці, революціонери.

Проти таких людей заставляють Вас боротися Сталін і його партійна кліка. Проти таких людей — борців за волю і щастя українського народу, борців за найвищі ідеали народів і людини, заставляють Вас битися ті, що встановили в СССР режим нечуваної диктатури й терору, ті, хто задушив в СССР усі свободи, ті, хто по-нелюдськи експлуатують в ім’я своїх імперіалістичних інтересів мільйони працюючих, ті, для яких добро і щастя кожного з Вас — ніщо, а власна жадоба панування над світом — усе.

Бійці й командири спецвійськ мвд! Якщо Ви не хочете опинитися в такому ганебному становищі, в якому сьогодні перебувають гітлерівські есесівці, якщо Ви не хочете накликати на себе весь гнів і прокляття народних мас, то вже сьогодні Ви дайте відповідь перед своєю совістю на питання: за кого Ви стоїте? За ката народів Сталіна і зграю бандитів з цк вкп(б), які ось уже впродовж 30 років жорстоко гноблять усі народи СССР, чи за українських повстанців і революціонерів з УПА і ОУН, які борються за найсправедливішу справу на світі — за волю народів і людини?

Кожен, в кому живе хоч крихітка людської гідності, людського сумління, повинен відповісти: я за українських революціонерів! Я соромлюся допомагати Сталінові душити справедливу визвольну боротьбу українського народу!

Не стріляйте в українських повстанців!

Якщо хто-небудь з Вас у лісі, в селі чи де-небудь інде натрапить на наш слід і ніхто, крім Вас, цього не бачить, — нікому про це не повідомляйте, а самі слід замаскуйте.

Відмовляйтеся йти на облави проти повстанців! Якщо Вас женуть силою, то всіляко саботуйте накази своїх вищих командирів чи партійних гайдуків. Не старайтеся «перевиконувати» накази своїх зверхників. Робіть в крайньому випадку тільки те, що мусите, лише те, за невиконання чого загрожує Вам покарання.

Старайтеся попереджати підпілля про планові облави, наскоки, засідки. Всіляко сприяйте нашій боротьбі. Шукайте і читайте підпільну літературу українського революційного руху.

Ставтеся по-людськи до населення. Не грабуйте його!

Бійці й командири спецвійськ мвд-українці! Задумайтеся над своїм становищем. Вас заставляють убивати Ваших братів, які найвищим гаслом свого життя мають «Воля України, або смерть!». Вас, українців, московсько-большевицькі окупанти примушують убивати Ваших братів, які борються за щастя всього українського народу, отже, й за Ваше щастя. Хіба ж можна терпіти таке ганебне становище? Досить знущань імперіалістичної Москви над Україною! Не виступайте проти українських повстанців з УПА, проти революціонерів з ОУН! Засвоюйте наші ідеї. Вступайте в лави борців за визволення українського народу з-під панування імперіалістичної Москви! Хто з вас виступатиме проти нашого руху — той підлий зрадник України, ім’я якого довго проклинатиметься українським народом!

Бійці й офіцери-росіяни! Ви цілком справедливо соромитеся традицій душителя народів — російського царизму. Невже ж Ви не бачите, що Сталін, намагаючись спертися у цій своїй реакційній політиці на російський народ, накликає на росіян ненависть усіх народів СССР, усіх народів світу? Невже ж Ви не бачите того, що Ви, допомагаючи Сталіну душити неросійські народи, вкриваєте ганьбою весь російський народ?!

Якщо ви хочете зустрічати серед українського народу не ненависть, а симпатію до себе, — не виступайте проти нашої визвольної боротьби! Ми боремося лише проти агентів Сталіна, його вислужників, проти російських імперіалістів, а не проти російського народу в цілому. З прогресивною, демократичною, волелюбною частиною російського народу ми готові боротися спільно, рам’я-об-рам’я, проти спільного ворога — Сталіна і його кліки — за вільну Україну й вільну Росію.

Сини народів Кавказу, Середньої Азії та інших поневолених народів СССР! Українські повстанці борються за те, щоб кожен народ Совєтського Союзу мав право побудувати свою незалежну державу, за знищення національного й соціального гноблення в СССР. Не виступайте проти українського революційного руху. Допомагаючи большевицькій Москві душити український революційний рух, Ви заганяєте в ще більшу неволю свої власні народи.

Бійці й командири спецвійськ мвд! Ми знаємо, що багато з Вас опинилися в загонах мвд не по своїй волі. Вас загнали туди силою і терором й женуть проти нас. Ми знаємо, що багатьом з Вас не чужі ідеали волі, національної й соціальної справедливості. Хто хоче в сучасний момент зробити що-небудь корисного для власного народу, для працюючих — хай не виступає активно проти українського національно-визвольного руху, хай не виступає проти ОУН, проти УПА. Включайтеся в цей спосіб в найсправедливішу боротьбу на світі — боротьбу проти кривавого Сталіна і його бандитської зграї.

ХАЙ ЖИВЕ РЕВОЛЮЦІЙНА БОРОТЬБА НАРОДІВ СССР ПРОТИ РЕАКЦІЙНОГО РЕЖИМУ СТАЛІНА І ЙОГО КЛІКИ!

СМЕРТЬ СТАЛІНУ І ЙОГО ПАРТІЙНІЙ КЛІЦІ!

Жовтень, 1947 р.

УКРАЇНСЬКА ПОВСТАНЧА АРМІЯ

Капітан Гниря ще довго сидів, підперши голову руками. Він думав».

5

Кабінет Петра Симка відтоді, як Зорій був тут востаннє, зовсім не змінився: шафа для одягу, стіл, кілька стільців, сейф, невеличка тумбочка в кутку, на якій стояв електрочайник, дві великі чашки, в одній з яких дрімало ситечко із засохлою чайною заваркою. Звичайна казенна кімната, як і в Богдана Даниловича, як і в тисяч інших служивих людей, що зв’язали своє життя з державною правоохоронною системою.

Зорій згадав, як колись йому довелося побувати в кабінеті заступника міністра внутрішніх справ. Квадратура, на якій можна було б розмістити двадцять таких, як у Симка, кабінетів, гримала на собі масивні шкіряні крісла, меблі-стінку з натурального дерева й різьбленими дверцятами та різними розцяцькованими прибамбасами, суперсучасну електронну побутову техніку, важкий старий годинник з мідним маятником. Богдан Данилович добре знав, що в інвентарних реєстрах за тим кабінетом числилися ті ж самі стіл, шафа, стільці, сейф і тумбочка, бо жодна з деталей меблевого інтер’єра заступника міністра за всіма фінансово-господарськими канонами не мала права на свою тут присутність. Не викликало сумнівів і походження цих меблів, які можна безпомилково й сміливо називати «своїм іменем» — хабар. Не обов’язково ж хабарі брати грошима. Меблі, автомобілі, побутова техніка, прикраси, оплата в шикарних готелях і санаторіях відпочинку високих чиновників і членів їхніх родин — звичайна практика в Україні. Ніхто на це давно не звертає уваги. Міністри, депутати, працівники Адміністрації Президента вихваляються одне перед одним розкошами, цинічно називаючи тих, хто працював у таких, як у Зорія й Симка, кабінетах, лохами й недоумками.

А лохи з недоумками мали власні життєві цінності й у гробу бачили своїх пихатих безпосередніх начальників та владне вище начальство. «Слава лохам і недоумкам, таким, як Зорій і Симко!» Та й чи такі вже лохи зорії та симки, як це зовні здається?

— Я вже тебе, старина, чекаю, — Симко подав руку Зорію. — Швиденько дивись одяг — і гайда. Ось він, — Петро подав Богданові пакет.

Зорій висипав те, що було в пакеті, на стіл і… його серце часто-часто забилося від хвилювання. Перед полковником лежали сині джинси, картата сорочка та світлі літні туфлі з дірочками.

— Так, це те, що я шукаю. І знахідка, як мені здається, нічого доброго не віщує.

— Та розкажи врешті-решт, що трапилося? — запитав Симко.

— До мене звернулася народна артистка України Ніна Матвіївна Тесля (пам’ятаєш: «Ой, летіли дикі гуси…»?) з проханням допомогти знайти її чоловіка — відомого письменника Олександра Теслю. Той пішов з дому кілька днів тому й не повернувся. З усього видно — перед нами його речі.

— А з якого дива артистка звернулася до тебе, а не в міліцію?

— Просто я знав… знаю Сашка, ми інколи спілкувалися… Коротше, звернулася, та й усе.

— Зрозуміло — твій агент.

— Хто мій агент, Ніна?

— Може, і Ніна. Вибач, Богдане, то просто в мене вирвалося ненароком. Я не буду тебе більше ні про що запитувати. То — твої проблеми. Але шукати пропажу будемо все-таки разом?

— Спасибі, Петре. За розуміння й участь. Ти справжній полковник.

— Ще ні. Справжніми стають, як у зубах заблищать зірки. Письменника-то ми знайдемо, а от як вихилити стаканяру оковитої, я вже не уявляю: давненько так не знущався над своїм організмом. Здається, останній раз це було… — Симко на мить задумався.

— Коли такі самі зірки стирчали з мого рота, чи не так?

— Здається, так. Ох, і давно ж то було. Скільки вже ти в полковниках ходиш?

— Та вже років з п’ять, якщо не більше.

— А коли ж генерала? — обережно запитав Петро. Він знав, що Богдан не любить таких розмов, але коли вже мова зайшла на ці теми, то Симко ризикнув.

— Петре, ти ж знаєш, що у генералів є свої чада, які теж хочуть стати генералами. А ми з тобою «селянські діти», нам би поближче до землі.

— Та ні, до землі ще рано. Ось збудеться твоя заповітна мрія, переможеш ти всіх супостатів, що при булавах, і той, кого ти приведеш на своєму багнеті до вершини влади, обов’язково віддячить тобі генеральськими погонами, — сказавши це, Симко потихеньку позадкував і став спиною до вікна. — Богдане, і не думай — буду кричати.

Зорій, зробивши серйозне обличчя, повільно почав наступати на друга.

— Що ти там лепетав про мій багнет, на якому я приведу когось до влади? Що за розмови?

Та то я пожартував, — Симко удав, що тремтить, лівою рукою затуливши обличчя, а правою прикривши пах.

— Зізнавайся, з чийого голосу глаголиш, сину мій, — Зорій впритул наблизився до Петра.

Чесно, ляпнув лиш слова для, — кривлявся далі Симко.

І раптом опустив ліву руку і, дивлячись Зорію в очі, серйозно сказав: — Ех, пане полковнику. Невже ти думаєш, що я сліпий і для того, щоб у цьому житті хоч щось розуміти, мені потрібна чиясь підказка? Я ж тебе знаю майже три десятки років. Хіба-таки в час, коли Україна гине, ти сидітимеш і чекатимеш, поки хтось «даст нам избавленье»? Та найпростіша логіка підказує, що єдиний шлях бомбонути по всій злочинній камарильї — прийти до влади або привести туди своїх людей. Бажано б мирним шляхом, без бунтів і революцій.

— Ти знаєш, мені ніколи про таке думати, — суворо сказав Зорій, відійшовши від Петра і ставши перед столом, на якому лежали речі з пакета. — Мені треба шукати письменника Теслю.

— От-от, письменник — з тієї самої опери. Щось не дуже ладиться в тебе, мій друже. А знаєш, чому? Бо ти намагаєшся все зробити сам і довіряєш лише самому собі. А так не вийде. Так не буває. Один у полі, як то кажуть, не воїн.

— Слухай, — Зорій теж став серйозним, — це ж якщо в твою ментівську голову прийшла така «хвігня», то так подумати можуть і люди більш розумні, ніж якийсь начальник відділу карного розшуку, га?

— Ну от, бачиш, усе стало на свої місця: біла кадебістська кістка почала ображати чесного й порядного служителя порядку. Давай, Богданчику, давай.

— Усе, досить, — Зорій склав одяг у пакет і подав Симку, — поки що забери й нікуди не здавай. Слідкуй щодня за оперативними зведеннями, звертай увагу на утоплеників.

— Ага, дякую за цінні вказівки. Без твоєї кадебістської підказки ми не знали б, що й робити, — закопилив губу Симко. — Ти краще скажи, чи не міг твій письменник імітувати суїцид? Люди творчі, так би мовити, схильні…

— Ні, Сашко не міг, — різко кинув Зорій. — То була… то є така людина… — він запнувся. — 3 такими речами Сашко бавитися не стане, — вже твердо закінчив Богдан Данилович.

— Гаразд, не сердься. Ходім уже, нас чекає гарна вечеря. Надіюся, в ресторан ми такий настрій, як у нас зараз, не візьмемо?

— А який у нас настрій? — Зорій підморгнув. — Настрій у нас, як завжди, бойовий.

6

«Недалеко від місця, де точився бій між загоном «Остапа» й енкаведистами, у схроні причаїлася Ганя. Відучора вона тут була сама. Дві доби перед цим у лісовому прихистку перебував командир загону «Сіроманців» «Остап» із кількома охоронцями. Поруч зі схроном у чагарнику вони ховали якусь скриню й по черзі чатували біля неї.

Микола на чати не ходив — «Остап» сказав, що його бійці впораються самі. Хлопець і не наполягав.

А сьогодні, коли всі вийшли зі схрону на поверхню, звідкись узялися ще люди з кіньми, завантажили скриню на воза й рушили, повільно віддаляючись від схову. За кілька хвилин Ганя побачила, як між деревами майнули якісь постаті в одностроях і зі зброєю. Ганя миттю зачинила таємний вхід і причаїлася. З першими пострілами їй стало зрозуміло: загін «Остапа» почав бій.

Схрон, у якому ховалася Ганя, мав запасний вихід. Точніше, то була просто нора, стелю якої в деяких місіях підпирали дерев’яні цурки. Кінець нори виходив у чагарник метрів за п’ятдесят від схрону. Ганя проповзла на колінах до кінця лазу, відхилила ляду, й перед її очима постала картина бою. Звичайно, всього, що діялося довкола, вона бачити не могла, але їй і не треба було. Дівчина уявляла те, чого не бачила: загін «Сіроманців» ув’язався в бій і… там був Микола. Ті Микола. Ганя затулила вхід і порачкувала назад до схрону.

Коли постріли припинилися й усе стихло, Ганя ще довго чекала. Чекала на диво. Іноді їй здавалося, що хтось відкриває лаз до схрону. Але минуло багато часу, а вона залишалася в схові сама. Дівчина засинала, прокидалася,

знову засинала, у неї переплуталися день і ніч. Свічку вона не запалювала, тому зовсім не уявляла, скільки минуло часу відтоді, як нагорі пролунав останній постріл.

Нарешті, обережно відхиливши дверцята лазу й переконавшись, що надворі ніч, Ганя видерлася на поверхню. Хоч навколо було темно, але все ж не так, як у схроні. Ганя розрізняла дерева, між верхівок яких проглядали зорі. Дівчина постояла кілька хвилин, роздивляючись навкруги й прислухаючись. Тиша. По тому, як тьмянішають на небі зірки, Ганя визначила, що скоро світатиме. Так, навколо все прокидалося, починало цвірінькати, крякати-крукати, свистіти й ухати.

Ганя, сторожко озираючись, попрямувала туди, де ще недавно гримів бій. Вона зійшла на розритий, поораний чобітьми горб. Навколо валялися великі й дрібні клапті моху. Дівчина зрозуміла, що саме тут, на верхівці цього пагорба, й відбувалися основні події. Події, які, поза сумнівом, закінчилися трагічно для її побратимів. Для її Миколи.

Обійшовши кілька разів пагорб, ще певний час походивши лісом і не знайшовши нічого, окрім гільз, Ганя повернулася до схрону. За годину дівчина покинула місце, де провела кілька місяців і де зустріла (а нині втратила назавжди) своє перше і, як думалося Гані, останнє кохання».

7

Зорій і Симко вже допивали другий шкалик. Горілка йшла легко, закусь солідно лягала на випите, розмова лилася вільно й довірливо. Новоспечений справжній полковник Симко намагався оминати професійні теми, а бувалий полковник Зорій був радий, що має можливість теж певний час про них не згадувати. Хоча мимоволі підрихтована оковитою крива все ж знову вивела двох служак на улюблену тему оперів — проблему агентури. Морально чи аморально в сучасному житті використовувати такий стародавній спосіб добування інформації, як через таємних агентів? І Зорій, і Симко, хоч і працювали в різних органах, але система добування конфіденційних даних, не

обхідних для розкриття злочинів, не змінювалася ще з часів старозавітного Мойсея. Саме його вважають одним з найперших оперів, які мали у своєму розпорядженні таємних агентів і успішно їх використовували.

— Ось ти мені скажи, — Симко не мав жодної причини для поганого настрою, тому по ньому було видно, що він задоволений зустріччю зі своїм давнім приятелем, а запитання ставить так, для підтримання бесіди, — навіщо ми морочимося з нашою агентурою? У сучасному житті стільки можливостей отримання інформації, що можна, не виходячи з кабінету, знати про речі чи людей, які нас цікавлять, до найменших дрібниць. Ми ставимо жучки, щоб підслуховувати, вмонтовуємо відеокамери, щоб підглядати, можемо з чималої відстані сфотографувати найдрібніші об’єкти, які нас цікавлять, а витрачаємо дорогоцінний час, переступаємо через моральні й етичні бар’єри, щоб схилити людину до співробітництва. Я зараз не кажу про вроджених збоченців, для яких шпигунство й підглядання — природна потреба. Ті й матір рідну продадуть, тільки б відчути себе причетними до великого таїнства проникнення.

— Це ти все сказав лише для підтримання бесіди, чи не так? — Зорій теж мав добрий настрій, і йому зовсім не хотілося в ці хвилини говорити саме на цю тему. Але, з іншого боку, він сам нерідко замислювався над основною дилемою, яку протягом усього його професійного буття мав вирішувати на кожному кроці. — Ми з тобою вже стільки перемололи за свою оперативну кар’єру людських душ, що обговорювати цю тему, та ще й у такий прекрасний вечір, здається мені, буде більше ніж блюзнірством.

— Не скажи! — Симко підсунувся ближче до Богдана. — Ось ти все життя спеціалізуєшся на «лікуванні» людських душ, а точніше, залазиш людям у душі. Так-таки ніколи й не було тобі гидко, що ти втручаєшся в чуже життя, іноді плюндруючи людські долі, через коліно ламаючи їхню волю, гідність, знищуючи їх як особистості, розчавлюєш своїм кадебістським чоботом їхнє щастя?

— Ні фіга собі! — Зорій з подивом втупився в очі друга. — Що я чую? Сахаров ти наш, Солженіцин ти наш, Новодворська ти наша, Жиріновський ти наш…

— Стоп, останнє прізвище…

— Згоден, це не в той ряд… Але ж чи не ти перевербував майже весь злочинний світ Києва? Ти ж без своєї кримінальної агентури ні на що не здатен. Я вже не кажу про себе: хіба ж може якась навіть найсучасніша техніка проникнути в мозок іншої людини, щоб дізнатися, що та думає, що вона планує чи як оцінює ту чи іншу ситуацію?

— Так, для твоїх політичних ігрищ — агентура як панацея.

Без неї ти — нуль. Але коли мого кримінального покидька розшифровують і ставлять на ножі — я шкодую, що провалилася операція, а не за тією гнидою, яка й так топче ряст надто довго. У тебе ж зовсім інша публіка. Я взагалі не розумію, як можна завербувати людину, яка високоосвічена настільки, що прекрасно розуміє, куди й у що її втягують, має високі моральні принципи, а все ж погоджується на співробітництво, пише розписку, що, так би мовити, нікому, ніколи й нічого… А потім іде до своїх побратимів, до друзів, до споріднених духом соратників і однодумців, залазить до них у душу й пише звіти тобі. Тобі, якого ненавидить і зневажає.

Чи, може, скажеш, любить тебе й боготворить?

— Ну, Петре, вчасно ти порушив тему, молодець. Мені зараз якраз твоїх моралізаторств і не вистачає. Я, кажу тобі, як ніколи зрадів нагоді відірватися від тяжких дум, що обсіли мене останнім часом. У тому числі й проблем, пов’язаних зі зникненням дорогої мені людини, а вийшло…

— Зрозумів, вибач, — Симко поклав руку на плече Зорію. — Ти про того хлопця, що втопився?

— Та взагалі така смуга пішла, що ну його нахрін! Іноді мені здається, наче я на грані того, щоб кинути все це і зникнути в невідомому для всіх напрямку, забурлитися кудись у глухомань, щоб нікого не бачити, не чути, не перейматися проблемами, на які, за великим рахунком, глибоко начхати.

— Ага, це якраз говорить той, хто, безперечно, тепер так і вчинить, — скептично мовив Симко.

— Ти знаєш, в один прекрасний момент я почав усвідомлювати, що мене більше не цікавлять ні «шпигунство», ні розвідка, ні ЧК, ні спецоперації, ні штірліци, ні кузнецови.

Я настільки чітко зрозумів: усе це — така херня, такий блеф, такий обман, що воно не варто уваги не те що високоосвіченої людини, а навіть відсталого дебіла. І я себе заповажав від того, що я це нарешті зрозумів. І мені стали пофіг усі проблеми навколо «силовиків», боротьби зі злочинами тощо. Переді мною приклади повного маразму, корисливості, абсолютної зневаги до людей, індичність і продажність моїх колег, серед яких (тепер я твердо впевнений у цьому) я опинився зовсім випадково. Я щасливий з того, що під кінець життя мені нарешті, може, вдасться вийти з цього кола. Але увійти в інше, коло «нормальних» людей, я поки що не можу. Не пускає минуле… Тепер, нарешті, прийшов час, і я вже і не опер, і не хтось інший. Я вже начебто переріс опера, мені стало нецікаво, я вже знаю, що оперативна робота марна, що вона нерезультативна й нікому не потрібна. Це вошкання, метушня з паперами… І кимось іншим я вже не можу бути, наприклад, політиком, журналістом або письменником. Інтуїція, використання можливостей кадебіста й деякі знання з елементарного суспільствознавства дають можливість просто використовувати ситуацію собі на добро, робити вигляд чогось значущого. Це, зрештою, привело до того, що сама обстановка й практика зробили так, що я дечого навчився. Тим більше, цьому значною мірою, з одного боку, сприяло спілкування з розумними людьми, а з другого — наявність навколо нездар і бовдурів, які значно тупіші, ніж я. Ніколи не забуду, як ми, молоді співробітники, сміялися з одного нашого полковника, який на справах оперативного обліку писав червоним олівцем великі літери «А» і «В». Коли його запитали, що ті букви означають, він, єхидно посміхаючись, вирік: «Ну, ви й тупі. «А» означає «аставить», а «В» — «взничтожить». Тобто «на безриб’ї сам раком станеш» — ось це й привело мене до того стану, до тієї ситуації, в якій я особисто опинився.

— Дійсно, як ти все це носиш у собі? Від такої роздвоєності ти б мав уже вибухнути.

— Якщо правда, що всі хвороби від нервів і гріха, то я мав би давно померти — настільки я нервовий і грішний, — задумливо сказав Зорій, а потім враз, наче струсив із себе якусь невидиму пилюку, весело закінчив: — Але ж чіпляюся за життя, молюся, випрошуючи в Бога прощення, ще й маю плани на майбутнє.

Коли це ти увірував? — зрадів і Симко зміні в настрої друга.

— Я не знаю, наскільки в мені сильна віра в Бога. Просто з вірою в Нього легше помирати.

— А звідки тобі це відомо? Ти що, помирав?

— Та було всього у житті. Хіба ж про все розповіси? У всякого — своя доля і свій шлях широкий.

— Так, від Тараса Григоровича нічого не віднімеш: усе, що колись написав, наче відбувається сьогодні. Усе — в точку.

І люди все ті самі: і двісті, і сто років тому. Що тоді були порядні і наволоч, чесні і гівнюки, так і тепер діляться на ангелів і демонів.

— Ну, це вже щось із містики. Усе набагато простіше. Як відомо, життя — театр. І люди в ньому поділяються на акторів і глядачів. Перші ведуть активний спосіб життя, чогось прагнуть, ризикують, зазнають поразок, перемагають, багатіють і банкрутіють. А другі спостерігають за цим усім: з роботи, за яку мало платять, спішать додому, швидко смажать картоплю з яєшнею, сідають перед старим телевізором, мліють від дешевих мильних телесеріалів, дивляться сяк-так новини, чихвостять владу і тих, перших, котрі добилися успіху в житті. Усе людство ділиться на дві частини: одна та, що добре їсть, друга — що заздрить першій.

— Твоя правда. Оцінку тобі дають люди, а не ти сам собі. Один з найрадикальніших правих політиків, як то кажуть, з молодих та ранніх, але все ж недурних, сказав слушно: опера стає видатним культурним явищем не тоді, коли вона вправно написана, а лише після того, як ми влаштували їй бурхливу овацію.

Щоб стати великим тенором — голосу мало. Треба, щоб ложі та гальорка були заповнені людьми, здатними заплакати від розчулення, коли вони почують його. І я з ним цілком погоджуюсь.

А ось, повертаючись до нашої розмови про агентуру, я хочу в тебе запитати одну річ, яка мене давно турбує, але все не було часу її так, як треба, обмізкувати. Чи не вважаєш ти, Богдане, що наближається час, коли влада не зможе контролювати процеси, що зріють у надрах народних? Ти ж, з усього видно, зі своїми агентами вже на владу так, як від тебе вимагають твої керманичі, не працюєш?

— Давай я, щоб не наражати нас обох на небезпеку викриття і звинувачення в антидержавній змові, спробую пояснити все дещо алегорично. Чому III відділення царської охранки не змогло запобігти утворенню революційних гуртків? Принаймні — їхній результативній діяльності? Під контролем були ж усі більш-менш значущі марксистські й інші революційні осередки. Були ж люди, агенти, які мали попередити як про певні дати виступів, їхню підготовку, так і про стратегічні цілі. Причини, звичайно, можна знайти, й немало. Ми звикли (нас так учили) зважати на об’єктивні та суб’єктивні причини тієї чи іншої події, факту. Зокрема й причини виникнення революції (верхи не можуть — низи не хочуть). Це все зрозуміло. Але, говорячи про певних людей, про певні служби, які «працювали» з окремою частиною суспільства, що завжди будила свідомість і розум інших, налаштовувала на боротьбу, закликала до неї, ми називаємо слово — інтелігенція.

Серед інтелігенції було немало тих, які за різних обставин потрапили в тенета III відділення царської охранки. Дехто з них щиро допомагав жандармам, вірячи в те, що робить благородну справу, захищає підвалини монархії. Але поступово під впливом ідеологічної пропаганди визріває стала впевненість агентів у порочності їхньої діяльності, вони перестають бути ними й переходять у табір революціонерів по-справжньому. Дворушництво в цій ситуації неминуче. З’являються «вікна», «пробіли» в надходженні попереджувальної інформації. Крім того, більш упевнено й ефективно починають діяти внутрішні служби безпеки революційних гуртків. Жорстокі розправи революційних СБ за зрадництво і не менш жорстокі покарання жандармів ставили агентів охранки в складне становище. Чимало з них ішло з життя добровільно: хто на межі викриття, хто в ролі мученика, так і не будучи розкритими. Більш тверді чи більш верткі, а чи боягузи (не кожен добровільно піде з життя) залишалися серед революціонерів. Але виконувати свої агентурні функції вони вже не могли (і не хотіли). Тож є фактом, що об’єктивної інформації в царської охранки ставало дедалі менше й менше. І в підсумку — революція. Як скористалися з неї ті, які її організовували — інша справа. У нас в Україні це може повторитися.

— Та не дай Бог! Краще було б, якби розуміння цього прийшло до наших великих політиків раніше, ніж їх посадять на палю. Може, їм хтось усе-таки пояснить, до чого все йде?

()крім тебе ж і таких, як ти, у них є й інші джерела інформації? Ми ж суспільство потенційних стукачів…

— Ти, мабуть, чув про такого радянського розвідника Абеля. Він справді був талановитим кадровим співробітником КДБ, а не агентом. Його справжнє ім’я — Вільям-Август Генріхович Фішер. Після провалу в 1957 році в СІЛА його спочатку засудили до ЗО років, а через п’ять років обміняли на Пауерса — пілота американського літака-розвідника, збитого над СРСР. Потім Абель ще з десяток років учив чекістської майстерності молодих кадебістів. Так от, хто-хто, а Абель знав ціну нашій внутрішній агентурі. Він зі знущанням писав, що не все населення займається виказуванням, а тільки процентів двадцять. Особливо не вистачає донощиків у селах і серед робітників. А от щодо міської інтелігенції, то тут усе благополучно. Якщо чотири друга, пише Абель, зберуться увечері «розписати пульку», то на ранок буде п’ять доносів.

— А чому п’ять?

— П’ятий — від сусіда, який підслуховував під дверима. Тут головне — ідейне стукацтво, а не твої агенти-бандюки… Ти ж їх вербуєш винятково на компрі. А в мене переважна кількість — добровільні, а точніше — ідейні помічники.

— Ага, ідейні стукачі, — Симко налив по повній.

— Ну, як ти можеш таке говорити? — взявши в руку чарку, нарочито серйозно сказав Зорій.

— А як? Можна подумати — твої письменники, журналісти, співаки, театрали так добровільно прибігли до тебе й попросили включити їх у твої агентурні тенета? Добровільні мухи, їдять його мухи.

— Ти знаєш, — Богдан Данилович простягнув руку з чаркою, — я навчився уникати суперечок навіть тоді, коли на всі сто відсотків упевнений, що моя правда. Раніше я б ув’язався в бій, тобто в суперечку, почав би доводити, що я маю рацію.

А тепер… Спокійно відходжу (образно) вбік, і дуже пишаюся собою, що не сперечаюся. Я отримую садистське задоволення від того, що не сперечаюся. Моя правда, знаю, що моя правда, а не показую цього. А найбільший кейф знаєш від чого? Коли візаві сам доходить до того, що я маю рацію. Усвідомлювати те, що ти, виявляється, баран, і до цього ти доходиш самостійно… Ох, як це неприємно. Йому. А мені, кажу ж — кейф. Чи це не садизм, га?

— Давай вип’ємо, садист, — Симко почаркувався. — За наше здоров’я!

…Вони вийшли з ресторану. Недалечко за рогом будинку почулися потужні хлопки, й угорі на тлі темного неба розсипалися кольорові гірлянди вогнів.

— Я б усі нічні феєрверки зібрав до купи й засунув у заднє місце тим, хто платить за них гроші.

— А я зробив би те саме, але постраждалим у мене виявився б той, хто дозволяє такі феєрверки, особливо вночі.

— Ну, ми з тобою й відсталі. Людям же подобається.

— Яким людям? То ж збоченці.

8

«Хоч Аня вже кілька разів відмовлялася від пропозиції капітана Гнирі прогулятися вулицями Львова, сьогодні нарешті погодилася. Чому погодилася — і сама собі не могла пояснити. Може, погода — тиха, сонячна — сприяла, а може, просто бажання вирватися хоч куди-небудь із затхлого осточортілого кабінету, від одноманітної нецікавої канцелярської роботи.

Капітан Гниря зустрів Аню на вулиці. Привітавшись, узяв її під руку, й вони, не домовляючись і не обговорюючи маршруту, пішли собі у напрямку міського парку. Гниря ніколи не розповідав Ані про свою службу, а дівчина й не запитувала. Але сьогодні, прогулюючись алеями парку, Гниря ні сіло ні впало почав розповідати про складність роботи, яку він виконує день у день, точніше — з раннього ранку до пізньої ночі. Добре, що нині ця робота не виходить за межі його кабінету. Іншим ще більше не щастить: ганяються лісами за недобитими бандерівцями. Уже війна закінчилася, а й досі гинуть його товариші.

Ось і сьогодні, наприклад, з чергової операції з Чорного Лісу привезли п’ятьох. Бійня була — не жарт. Щоправда, і бандитів — рештки загону «Остапа» — поклали всіх. Кажуть, саме в цьому загоні був і бандит «Крук», якого вони вже давно ловили, але йому завжди вдавалося вислизнути з оточення. Скоріше б його, Гнирю, відправляли звідси, із Західної України, кудись в інше місце. Начебто для цього вже є деякі передумови: хтось із начальства казав, що таке переведення можливе.

Капітан ще щось намагався говорити, але Аня вже його не чула. Вона поступово стишила ходу і врешті зовсім зупинилася. «Крук»?.. у тому загоні?., поклали всіх?..»

— Що трапилося? — Гниря уважно подивився на Аню. — На тобі лиця немає.

— Нічого, просто голова чомусь запаморочилася. Проведіть мене, будь ласка, додому — мені зле.

Коли Гниря, довівши Аню до будинку й попрощавшись, пішов, дівчина потихеньку добралася до квартири, не роздягаючись лягла на ліжко поверх ковдри, уткнулася обличчям у подушку й майже безшумно гірко-гірко заплакала. І плач дорослої дівчини, хоч і розпачливий, але неглибокий, поступово переходив у розсудливе схлипування зрілої жінки, яка починає розуміти, що жити — не так просто. І що жити — треба. Бо Аня вже не сама. Навіть коли Крук загинув, вона не сама. В її лоні вже зародилося нове життя. Заради якого вона, Анна Петрушко, має теж жити. І вона тепер мусить думати, як зробити так, щоб її дитина з’явилася на світ законно й не мала в житті проблем».

9

Тільки-но Богдан Зорій переступив поріг своєї квартири, як задзвонив мобільний телефон. Полковник подивився на екран: телефонував Петро Симко.

— Алло, Богдане, привіт!

— Привіт, давно не бачилися. Я вже замріяно блаженствую вдома і дякую Богові, що мені вдалося так легко сьогодні від тебе відкараскатися. А виходить, даремне розмріявся. Тільки не кажи, що знову повертаємося в шинок — я вже ходжу в трусах.

— Я радий, що настрій у тебе милостивий і домашній. Але хочеш ти чи ні, я тобі його трішки зіпсую. Словом, зателефонував черговий по області: в Дніпрі в районі Садів знайшли труп мужчини. За попереднім оглядом криміналістів, тіло пролежало у воді 6–8 днів. Від хижаків підводного царства труп сильно постраждав, але єдиний елемент гардеробу, а саме — сімейні труси, цілі, і їх можна ідентифікувати. Хочеш подивитися на утопленика, може, впізнаєш у ньому свого письменника? До речі, ти не запитував у народної співачки, в яких трусах пішов із дому її чоловік?

— Петре, годі блазнювати. Те, що ти став полковником і випив сьогодні горілки, не дає тобі права насміхатися над людським горем.

— Та я ж нічого, навпаки, знаючи, як ти переживаєш за свого, так би мовити, друга, намагаюся тебе підтримати й підбадьорити.

— Гаразд, вважай, що вже підтримав і підбадьорив. Де зараз тіло, що знайшли?

— У морзі на Оболоні.

— Уже зараз пізно, і я, відверто кажучи, боюся телефонувати й говорити про труси. До завтра нічого не зміниться, а вранці ми з тобою спочатку самі подивимося на труп, а потім уже визначимося, що робити далі. Годиться?

— Як скажеш, — Симко полегшено зітхнув. — Я, кажу тобі, боявся, що схочеш терміново їхати в морг. Ти — мудрий керівник.

— Знову починаєш? Ну, ти й зануда. До завтра.

— Бувай.

Попри те, що Симко не лише раз по раз натискав на ґудзика дзвінка, а й гамселив ногою в металеві двері моргу, ті довго не відчинялися. Нарешті почувся скрегіт замка й на порозі з’явився чоловік років п’ятдесяти у засмальцьованому халаті, що лише віддалік нагадував спецодяг лікаря.

— Я ж тобі, Едічка, йопересете, телефонував і попереджав, що буду о дев’ятій у тебе. Ти що, тут проводиш з трупами сеанс спіритизму чи літаєш з ними, як гоголівська паночка-відьма?

Не жартуй, Петю, — пробурмотів лікар. Його рот був набитий їжею, яку він із задоволенням жував.

У супроводі Едічки Симко й Зорій пройшли коротким коридором і опинилися в кімнаті, схожій на пральну. Викладені синьою дешевою кахлею стіни, оторочені такою самою 11, читкою ванни, оббиті цинком чи якимось на нього схожим білим металом столи — усе це справляло гнітюче враження. На одному зі столів — розпанаханий від шиї до паху груп, над яким, мабуть, і ворожив до приходу відвідувачів Едічка. До столу, на якому лежало тіло небіжчика, приставлено маленький металевий столик з медичними інструментами. На деяких із них застигла кров, а між ними лежав розгорнутий папір, а на ньому — порізане сало, хліб та кілька редисок. Від цієї картини Зорія занудило, але він мужньо тримався.

— Чи можемо ми вже зараз приступити до діла? — запитав Богдан Данилович, побачивши, як лікар підійшов до столика, узяв кусочок сала і, вкинувши його в рот, знову почав жувати.

— Ходім-ходім, — зрозумівши стан гостя, промовив Едічка. — Ваш об’єкт не в кращому стані, ніж цей, — він кивнув у бік розпанаханого чоловіка.

Вони пройшли в двері й попрямували довгим коридором. Хоч світло було неяскраве, Зорій із жахом помітив, що по обидва боки коридору під стінами просто на підлозі лежать голі трупи, причому в деяких купах тіла просто перепліталися, й не можна було зрозуміти, чи то цілі трупи, чи, може, їхні частини.

Солодкий нудотний присмак у роті, що з’явився відразу, щойно Зорій переступив поріг моргу, не полишатиме його кілька днів. І згодом, коли мине багато місяців, Богдан Данилович відчуватиме такий самий присмак, наче він знову зайшов у той страшний коридор і опинився поруч із купами напіврозкладених тіл.

Нарешті вони увійшли в кімнату, схожу на камеру схову. Лікар відчинив дверцята й витягнув з металевої шафи ноші, які виїхали на маленьких коліщатках чи на полозках з ніші.

— Ось тіло вашого утопленика, — лікар зібрав простирадло й зіжмаканим запхнув собі під руку.

Те, що Едічка назвав тілом, було лише купою розкладеного й смердючого м’яса. Зорія знову знудило, він відійшов убік і виблював просто на кахельну підлогу. Симко ж і далі спокійно дивився на те, що лежало на ношах.

— Ну, і кого чи що тут можна впізнати? — він подивився на лікаря, немов чекаючи від нього якихось пояснень.

— Я ж тобі ще телефоном пояснив, що сомики й раки тут непогано попрацювали. Хоч як дивно, але єдине, що тут можна ідентифікувати, так це труси, — Едічка гигикнув. — Хоч їх-то дружина, якщо вона в нього є, може упізнати.

— Є в нього дружина, є, — Симко не сердився на лікаря, бо знав, що той щодня й не таке бачить, і вже звик до подібних картин «з натури». — Богдане, що будемо робити?

Зорій уже опанував собою, витерся носовиком, знову підійшов до нош і тепер уже уважно придивився до купи з набору людських останків.

— Ніні показувати цього не можна. Можливо, є якийсь інший спосіб дізнатися, належить це все письменникові чи комусь іншому. Там… генна експертиза чи антропологічна.

— Ви що, панове?! Яка генна експертиза?! Ви бачили, скільки в коридорі невпізнаних трупів? їх стягують сюди щодня з усього Києва, вони тут лежать тижнями, місяцями; завоняли мені і тіло, і душу. А потім все одно ми це все добро совковими лопатами згрібаємо в коробки й он там закопуємо на смітнику, який називаємо кладовищем для невпізнаних. Знаєте, скільки коштує така експертиза? Та й треба з чимось порівнювати, потрібен, сказати б, вихідний матеріал.

— Гаразд, — перебив лікаря Зорій. — Ми підемо іншим шляхом. Ви можете мені дати ці труси з собою?

Можу, звичайно, як виняток. Але після цього вони вже не матимуть жодної судової перспективи, тобто речовим доказом бути не можуть.

Нічого, — Зорій уже заспокоївся й почав мислити як досвідчений опер. — Давайте мені цей речовий доказ, навіть якщо НІН таким уже не є.

— Єдине, що я можу зробити — це віддати на експертизу частину біоматеріалу і рештки крові, щоб встановити в них, наприклад, наявність алкоголю чи отрути.

— А ви можете попросити, щоб усі необхідні дослідження зробили швидко?

— Звичайно, можу.

— Дякую.

Коли Зорій і Симко сіли в автомобіль, Гена Вареник, рушивши з місця й проїхавши кількасот метрів, сказав:

— Ну, ви ж і просмерділися. Від вас же трупами тхне.

— Це ж треба, ще ти тут… — Зорій сердито вилаявся. — їдьмо прямо до мене на дачу, провітримося, перевдягнемося й покумекаємо, що робити далі. Не заперечуєш? — звернувся він до Симка.

— Враховуючи вашу, пане полковнику, героїчну стійкість у морзі, я готовий зараз піти з вами навіть у розвідку.

— Ну ти ж, Петю, й зараза! — у Зорія знову піднімалася зі шлунку хвиля із залишком сніданку. — Вас там, у ментярні, мабуть, чимось годують таким, що ви звикли до отаких картин.

— Ой, Богданчику, твоя правда, — кепкував далі Симко. — Ночами нас підгодовують кров’ю з родильної пуповини.

— Гено, швидко зупини, — крикнув Зорій і прожогом вистрибнув з легковика, коли той ще гальмував.

Глава восьма

«Для кохання потрібні двоє, а для ненависті — дві історії»

Філіп Младженович

1

«Лише через п’ять днів після того бою в лісі Ганя добралася до Львова. Тітка Василина зустріла радісно, ні про що особливо не розпитувала, допомогла помитися, нагодувала. Ганя була вдячна їй за прихисток, але, звичайно ж, розуміла, що рано чи пізно вона все-таки мусить розповісти тітці — якщо не все й не обов’язково правду, то хоч роз’яснити своє бачення ситуації і поділитися планами на майбутнє. І вже Ганя збиралася це зробити, коли тітка Василина заговорила до неї сама.

— Ганюсю, моя рідна племінничко, я не маю намірів допитувати тебе про те, де ти пропадала так багато часу: захочеш — сама розкажеш. Мене зараз цікавить інше: що ти думаєш робити далі? Чи не спробувати тобі знайти якусь роботу?

— Тітко Василино, — Ганя зраділа з того, що їй не довелося вигадувати й добирати слова, якими вона хотіла почати розмову, — я вам дуже вдячна за те, що ви мене добре розумієте. Прийде час, і я вам справді все розповім. А зараз я хотіла б кудись улаштуватися на роботу. А там воно покаже, куди поверне моя дорога.

— Ні, Ганюсю, ти не думай — я не хотіла тобі чимось докоряти. Просто мені вдалося вже дещо напитати. Якщо погодишся, то завтра вже можна піти влаштовуватися. Моя подруга, Марічка, працює в магазині…

— Ні, в магазин мені не можна, — не дала договорити тітці Ганя і швидко додала: — я не люблю мати справу з грошима.

— Так там є місце економіста чи бухгалтера. Будеш собі в комірчині сидіти й зводити циферки, щоб сходилися. Ти ж це вмієш.

— Ну, якщо в комірчині… Тоді я згодна.

Наступного дня Ганя й тітка Василина поговорили в магазині з Марічкою Степанівною — завідувачкою — і домовилися про те, що завтра ж дівчина вийде на роботу. За тиждень Ганя вже почувалася так, наче вона на цій посаді працює все життя. Щоправда, лише сидіти в комірчині їй не вдавалося: Ганю посилали то в якісь контори, то на бази, а то й просто відвезти товар комусь із «начальствених» клієнтів.

Якось Ганю покликала завмаг, яка частенько й сама ставала за прилавок. Вийшовши зі своєї кімнатки, Ганя побачила, що Марічка Степанівна розмовляє з якоюсь парочкою — високим симпатичним мужчиною років тридцяти п’яти й молодою дівчиною, можливо, Ганиною ровесницею.

— Ось Ганя вам усе порахує, а потім саме до вашого весілля ми постараємося те, що треба, підготувати. Вам залишиться тільки забрати товар. Ви, Вадиме Вікторовичу, зараз можете пройти в кімнатку і про все з Ганею домовитися.

Мужчина і його супутниця зайшли до «кабінету».

— Скажу по правді, Марічка Степанівна сильно перебільшила, назвавши одруження весіллям. Такий зараз час, що не до гучних святкувань. Запросимо кілька колег по роботі — ото й усе весілля. У шлюбі головне що? — Вадим Вікторович подивився на свою супутницю. — У шлюбі головне — кохання. Правду кажу, Аню?

— Правду, — якось не зовсім упевнено підтвердила дівчина.

— А ви заміжня? — раптом запитав чоловік Ганю.

Та зашарілася й тихо промовила:

— Ні.

— Тож ми вас запрошуємо на вечір. У Ані майже немає тут у Львові подруг, то ви були б дружкою. Та й потренувалися б, набралися досвіду. Адже така красива

дівчина довго не засидиться в дівках, — він засміявся, задоволений своїм жартом.

— Дякую, але ми зовсім не знайомі, і… — Ганя зам’ялася, — у мене багато різних справ.

— Які справи можуть бути в молодої дівчини? — Вадим Вікторович і далі усміхався. — Якраз на весіллях інших і знаходять свою половинку. До речі, ви давно працюєте в магазині? Щось я вас раніше тут не бачив.

— Давно, — цього разу Ганя навіть не почервоніла. — Просто я рідко виходжу зі своєї кімнати.

— Все одно познайомтеся, це Аня, моя наречена. Мене звати, як ви вже чули, Вадим Вікторович. Я капітан держбезпеки, — чоловік і дівчина одночасно протягнули до Гані руки.

— Дуже приємно. Ганна, — подала свою Ганя. Вона мало не зомліла й лише тому не впала, що швидко опустилася на стілець.

— Тоді вважаймо, що ми познайомилися. У вас з Анею навіть імена схожі, значить, сам Бог велів вам подружитися».

2

Навіть усередині органів мало хто знав про спеціальний загін, який виконував особливі завдання лише найвищого керівництва КДБ. Про спецоперації не заведено було говорити. Але в цьому спецзагоні служили такі самі люди, такі самі кадебісти, як і в інших підрозділах Комітету. Майже такі самі.

Психіка їхня, можливо, була десь трішки порушена зробленим ними чи лише побаченим, але ті, які втрачали здатність адекватно сприймати навколишні події, в органах довго не затримувалися.

Ніхто, звичайно, їх не прибирав. Хворобливі фантазії колишнього грушника, а нині письменника-фантаста Віталія Суворінова про тотальне знищення в спеціальних органах тих, хто вже відпрацював своє, професіонали сприймали, як маячню. Зазвичай співробітникам, які вже видохлися на суворій і справді тяжкій службі та не могли максимально віддаватися при проведенні складних операцій, давали або добру посаду в інших підрозділах, або відправляли на заслужений відпочинок з хорошими пенсіями.

Але й після звільнення вони поводилися не завжди адекватно. Це виявлялося здебільшого в побутових бійках, адже незручностей і незвичного для них у цивільному житті було немало. Тому захищатися від посягань доводилося частенько. А вони це вміли.

А деякі пенсіонери знаходили собі застосування й в іншій сфері буття. їхні навички бійців ще певний час жили в них і виявлялися не лише в побуті. Багато хто не припиняв тренуватися й у цивільному житі: вони бігали, повторювали з дня на день «кати» рукопашного бою, бойового карате.

Таким бійцем був і Петро Крюк. В охорону одного з найбагатших і найвпливовіших людей України Миколи Назарова він потрапив невипадково: для цього йому знадобилися неабиякі здібності й навіть хитрощі. Ще більше хитрування Крюкові довелося застосувати, щоб потрапити в коло найбільш довірених осіб «хазяїна». Саме Петра Крюка нерідко брав із собою як особистого охоронця син Миколи Яковича — Генна дій. Перебуваючи в центрі подій, що відбувалися під час поступового обернення колишнього пересічного економіста Миколи Назарова на державного чиновника найвищого калібру, Петро Крюк не просто виконував оплачені функції охоронця: він дуже скрупульозно збирав інформацію, потрібну йому для втілення найзаповітнішої мрії в житті. Мрії, з якою він не розлучався відтоді, як уперше усвідомив себе людиною, здатною на великий і серйозний вчинок. Вчинок, який приголомшив би не лише тих, хто знав Петра з дитинства, а й усіх нормальних людей, які звикли сприймати навколишній світ як низку взаємопов’язаних та закономірних подій і які звикли покладатися на власний життєвий досвід, не завжди зважаючи на винятки з класичних правил поведінки окремих особин, що траплялися в історії загальнолюдського розвитку.

З такими самими, як він, охоронцями Петро Крюк намагався будувати рівні й прості стосунки за шевченковим принципом: у всякого своя доля і свій шлях широкий. Мовляв, виконую свої функції добросовісно, а в усьому іншому — в душу не лізьте. Мабуть, і хазяї Крюка, відчуваючи в ньому якісь особливі, відмінні від інших бійців риси, ставилися до нього з повагою й певною пересторогою: «мокрих» справ не доручали, кепкували й підколювали обережно, без фанатизму, наче побоювалися, що цей кремезний, професійно підготовлений чоловік може дати відкоша.

Сьогодні Петро Крюк вирішував, можливо, найважливішу в своєму житті дилему: досягати й далі своєї головної мети, до якої вже близесенько, чи спробувати врятувати життя тому нещасному, якого тиждень тому притягли невідомо звідки й кинули до вівчарні. Саме так тут називали підвал, де працювали «раби» — люди, приречені на довічну каторгу й мученицьку смерть. Смерть у невідомості, без сповіді, причащання та відспівування. Петро не знав, скільки таких нещасних працювало в підвалі на так званій «хімії» — не його то було діло. Але той мужик, якого Крюк побачив випадково, довго стояв перед очима колишнього спецназівця. У ньому знову прокинувся дух співробітника спецслужби. Петро знав: якщо й у цьому разі вдавати, наче все, що відбувається, його не обходить, — він перестане себе поважати. Тож він, полковник спецназу Петро Крюк — такий самий покидьок, як і ті кінчені бандити, що ходили разом із ним з пістолетами під пахвами навколо «височайшого тіла», в яке іноді так хотілося випустити всю обойму з «макара».

І Петро Крюк вирішив цього разу вчинити так, як ще в житті не вчиняв: він відмовився від ретельно розробленого й детального плану, без якого ніколи не починав робити навіть найменшого і незначного кроку. Петро Крюк уперше вирішив діяти за обставинами. Діяти так, як підкаже ситуація, як підкаже інтуїція, як підкаже серце.

З

«Бій відлунав, а Микола ще довго лежав у норі. Цей лисичий прихисток він запримітив ще восени, коли обстежував місцевість навколо обладнаного схрону і спостерігав, чи, бува, не стирчить щось із-під землі. Нора між двох товстих ялинових коренів була вузька. Тоді, ризикуючи натрапити на хазяйку підземного помешкання, Микола спробував протиснутися між корінням ногами вперед. Але це йому не вдалося: одяг задерся аж до голови, й чоловік, залізши в нору лише наполовину, насилу звідти виборсався. Та Микола не звик відступати. Узяв зі схрону лопату, повернувся до нори й кількома вправними рухами розширив лаз. Згодом він ще навідувався до цього місця й подумки відзначав: невидимі для стороннього ока мітки, які він попередньо поставив, залишалися недоторканими, що могло означати — лисиця нору покинула.

Коли споночіло, Микола не став вилазити на поверхню. Він, хоч і молодий, але досвідчений воїн, розумів, що зовнішня тиша може бути пасткою. Енкаведисти ж могли залишити засідку, навіть якщо не знайшли схрону. Що нагорі ще не все закінчилося — Микола зрозумів, коли він явно почув: хтось поруч ходить. Рухи невідомого обережні, тихі, скрадливі: навіть принюхавшись, хлопець не вловив ні запаху тютюну, ні перегару, що зазвичай супроводжували бувалих військовиків. Ті звуки невдовзі припинилися — той хтось, мабуть, пішов собі далі.

І хоч як незручно було Миколі стирчати в тій норі, він живий і навіть не поранений, і тому міг, особливо не переймаючись, перетерпіти. Доводилося зазнавати й не таких випробовувань. А головне, у нього багато часу, щоб обмізкувати все, що трапилося з ним. Що трапилося з тими, які ще кілька днів тому оточували його, жили з ним, говорили з ним, ділилися останнім шматком хліба. У його уяві пропливали обличчя побратимів, що один за одним падали від куль ворога. Те, що всі загинули, Микола не сумнівався: це сталося на його очах. Боліло ж, пекло пеком йому інше. Те, що сталося хоч і під час бою, але за значенням для самого Миколи було ще ближчим, ще інтимнішим і ще трагічнішим.

Затиснутий корінням вікової ялини Микола Валюх на псевдо «Крук» прокручував плівку давніх спогадів і накладав ті кадри на події позавчорашнього дня. Ось він, уже дорослий юнак, прощається з матір’ю перед тим, як остаточно полишити цивільне легальне життя й перейти в підпілля. І мати довго не відпускає його від себе, наче відчуваючи, що побачитися з рідним сином їй уже не доведеться. Софія повідала Миколі про те, чого ніколи й нікому в житті не розповідала. Її чоловік Тарас Валюх, який теж уже багато місяців воює з совітами, виявляється, колись зґвалтував Софію, і вона мусила вийти за нього заміж, хоча любимі все життя лише одну людину — Олеся Косовського. Мати це розповіла Миколі тому, що її гріх тяжким каменем лежить на серці, не даючи продиху і змоги жити. Повідавши таємну історію свого життя Миколі, Софія попросила в сина пробачення. Вона не винить у тому, що сталося, батька. Вона просить Миколу просто пам’ятати це. «Не роби, сину, помилок, які довелося все життя спокутувати твоїм батькам. Пам’ятай, що старі люди кажуть: якщо пішло в когось у роду щось не так, то й надалі у всіх поколінь життя буде кострубатим».

Чорно-білі затуманені часом картини з матір’ю поступово стирають яскраві події позавчорашнього дня. Хлопець ніяк не чекав, що до їхнього схову разом із провідником «Остапом» завітає Миколин батько — Тарас. Дивним і несподіваним виявилося й те, що разом із батьком до схрону протиснувся і… Лесь Косовський. Микола його добре знав, бо той жив у тій самій місцевості, де мешкала й сім’я Валюхів. Але побачити їх разом після того, що він дізнався від матері, Микола аж ніяк не чекав. У схроні всі пробули недовго. «Остап» віддав якісь розпорядження, весь його загін покинув схрон і, наскільки зрозумів Микола, вояки прилаштовували якийсь цінний вантаж.

І нарешті те, що не лише найяскравіше запам’яталося, а кровоточило відкритою болючою раною — останні хвилини бою з совітами, коли одними з останніх, хто вцілів і відстрілювався від навали енкаведистів, були його батько Тарас і Лесь Косовський.

Усе трапилося майже миттєво. Косовський крикнув: «Тарасе, пробивайся до своїх, треба їм повідомити, де скриня». Тарас різко повернувся, подивився в очі

Лесеві, підняв автомат, цілячись йому просто в груди.

Але довга автоматна черга прошила Тарасові спину.

Той упав, устигнувши натиснути на курок. І за мить поруч із Тарасом Валюхом уже корчився в передсмертних муках Олесь Косовський.

Ніхто, жодна людина із загону «Остапа» не вийшла живою із тієї м’ясорубки. Ніхто.

Окрім Миколи.

Ніхто, жодна жива душа не знає, хто убив Тараса Валюха. Ніхто.

Окрім Миколи.

І він нікому, навіть своїй матері не розповість, як тряслися в нього руки після того, як він випустив автоматну чергу в свого батька».

4

Тільки тепер, коли Зорій читав уривки з рукопису, який йому віддала дружина письменника Теслі, до нього дійшов справжній зміст того, що розповів Богданові Даниловичу на останній зустрічі на явочній квартирі полковник Файлов.

Тоді, коли основний смисл їхньої бесіди стосувався небезпечної ситуації, що склалася довкола Шершуна, Зорія та й самого Дениса Файлова, Богдан Данилович вислухав сповідь колеги просто як чемна й вихована людина. Насправді в той час Зорієві було не до карколомних кульбітів з історії чужої сім’ї. Тоді Богдан Данилович не дуже-то й зрозумів, хто кому «Антон бабі сестра втретє». Зараз же, читаючи сторінки незакінченого роману Сашка Теслі, Зорій згадав мимохідь кинуту Файловим репліку, що про історію його сім’ї розповів одному письменникові, який звернувся до Дениса після того, як отримав від співробітника СБУ підказку про людей, котрі мають стосунок до архівних матеріалів, над якими в той час працював письменник.

Той монолог Дениса Файлова тепер так яскраво відтворювався в пам’яті Зорія, що він наче чув того знову, зараз, у своїй кімнаті. Причому цей монолог Файлова в уяві Богдана Даниловича переплітався з картиною моргу, де на ношах лежала купа з м’яса й кісток, що могли належати…

Тоді полковник Файлов схвильовано розповідав про своїх батьків. Розповідав саме те, про що Зорій прочитав у рукописі Сашка Теслі. Зорій розумів: деякі деталі розповіді, викладені в романі, є творчим вимислом письменника, Тесля ж ніяк не міг знати, наприклад, того, що думав один з героїв роману Микола Валюх, тим більше — ніхто, окрім нього, не міг знати про те, як загинув його батько Тарас і коханий його матері Лесь Косовський.

Богдан Данилович відкинувся на спинку фотеля, заплющив очі й у кімнаті, здалося, прозвучали слова Дениса Файлова. Наче слухаючи їх знову, Зорій лише тепер усвідомлював, наскільки ті слова для його колеги й побратима були значущими. Саме їхнім змістом (тепер Богдан Данилович був у цьому певен) і жив по-справжньому полковник держбезпеки Денис Файлов, син члена Організації українських націоналістів, бійця Української повстанської армії Миколи Валюха і оунівської підпільниці Галини Босак — тієї Гані, про яку й пише у своєму романі Сашко Тесля.

Але знову-таки, тільки тепер Зорій зрозумів, яка частина розповіді Дениса Файлова була для того найбільш хвилююча, найрідніша й найболючіша.

«…Коли я, закінчивши Вищі курси КДБ, вже працював у контррозвідці, цілком випадково, як це зазвичай і буває в житті, познайомився з гарною дівчиною з божественним ім’ям Злата. Не знаю, хто з батьків дав їй те ім’я, але вона цілком йому відповідала. Злата була не просто красуня. Вона випромінювала світло, її усмішка направду була сонячною. Дівчину всі любили, а я… Я просто помирав, коли ми розлучалися хоч на день. Ми кохали одне одного так, як не кохав ніхто й нікого в житті. У нас було стільки спільного, що ми розумілися з півслова. Тільки-но я про щось подумаю, а вона про це вже говорить. Іноді ми навіть лякалися — так наші думки, погляди й оцінки збігалися.

Ми зустрічалися майже рік і вже однозначно вирішили побратися. На той час Злата закінчила університет і, власне кажучи, майбутній шлюб для нас мав лише формальний характер, бо ми вже кілька місяців жили як чоловік і дружина. Коли Злата повідомила, що вагітна, ми раділи як діти, мріяли, будували плани на майбутнє.

Я познайомив Злату зі своєю мамою. На той час мій батько вже помер, і мама лишилася єдиною рідною людиною, яка мене завжди розуміла, підтримувала й захищала. Вони відразу ж порозумілися: майбутню невістку мама полюбила, як дочку, а Злата її полюбила як свою рідну матір. Ми зі Златою, навіть не соромлячись, зізналися їй, що чекаємо дитину, на що мама, як мені тоді здалося, гірко зітхнувши, лише сказала: «Як вийшло — так вийшло. Долю не обдуриш». Я досі дивуюся, як вона вже тоді могла відчути, що у нашій історії щось не так, і що її зітхання незабаром переросте у трагедію…»

5

«Усе настільки швидко відбувалося, що Аня й незчулася, як дала згоду на одруження з Гнирею. Капітан був наполегливим, але не нахабним. Якби не «Крук», то Аня іншої пари собі й не хотіла б. їй подобався цей симпатичний молодий чоловік. Але у прийнятті остаточного рішення переважили не так почуття, як усвідомлення того, що вона вже вагітна. Стан матері-одиначки її лякав. Вона панічно боялася розголосу. (Ох, цей розголос!) Більше того, Аня уявляла свою маму, подруг і просто їхніх знайомих, малюючи картину своєї появи у себе вдома з черевцем чи з дитиною — й без чоловіка. Тому на раптову й наполегливу пропозицію Гнирі вийти за нього заміж Аня майже відразу відповіла згодою. Для неї найголовніше було те, що вона носить у собі дитину її коханого «Крука», навіть справжнього імені якого вона не знає і якого… Якого вже немає на білому світі.

Так зване весілля пройшло у дворі будинку, в якому жив капітан Гниря. Кілька столів з простими клейонками, дерев’яні лавки, накриті старенькими покривалами й великими вовняними хустками, проста і скромна їжа, рідкі й не дуже наполегливі вигуки «гірко», десяток гостей, серед яких і Ганя. Її посадили поруч із військовиком у формі зі знаками артилериста.

Як потім, за ближчого знайомства сам капітан пояснив Гані, він працює у військкоматі, тому що був тяжко поранений у бою і для справжньої військової служби вже не годний. Капітан Файлов Юрій Михайлович (саме так він відрекомендувався Гані) відразу ж почав залицятися до дівчини і протягом усього весілля майже не відходив від неї ні на крок.

Юрію Файлову сподобалася ця проста й симпатична дівчина. Він щодня заходив до неї в магазин, приносив квіти, цукерки, а після роботи вони гуляли містом, капітан розповідав різні пригоди зі свого бойового минулого, Ганя вдавала, що їй це цікаво, слухала, співпереживала, просила розповісти ще. За два тижні вони побралися. На їхньому весіллі були ті самі люди, що й на весіллі Ані та капітана Гнирі.

Після знайомства й весіль Аня й Ганя часто зустрічалися, гомоніли про свої дівочі справи і майже в один час зізналися, що відчувають вагітність. Так само підтримували дружні стосунки два капітани, які день у день торували собі службовий шлях у напрямку столиці України. І в них це виходило. Один товариш Гнирі на службі, який обіймав посаду начальника відділу кадрів в органах держбезпеки в Києві, пообіцяв йому там-таки знайти пристойну посаду. Ну, а Гниря божився не забути й про Файлова.

Через сім з хвостиком місяців подруги народили: у Ані знайшлася дівчинка, яку за бажанням Вадима Вікторовича назвали Златою, а в Гані народився хлопчик, якого особисто Юрій Михайлович назвав Денисом. Молоді подружжя в неділю гуляли парком біля університету, жінки погойдували дитячі візочки, раз у раз нахиляючись до своїх чад, агукаючи й сюсюкаючи, поправляли пелюшки, чоловіки вели розмови про міжнародне становище, про імперіалізм і про плани на майбутнє, яке вони вже пов’язували з роботою в Києві, яку ось-ось мають отримати.

Під час однієї з недільних прогулянок на алею парку з-за дерева вийшов мужчина у сірому пом’ятому піджаку й перегородив парам дорогу. Жінки, які котили візочки позаду своїх чоловіків, побачили, як незнайомець, не поспішаючи, вийняв з кишені пістолет і навів його на капітана Гнирю. Той з несподіванки став як укопаний. Капітан Файлов, не розуміючи, що діється, теж завмер. Ураз поперед свого чоловіка прожогом вискочила Аня й затулила його собою. Пролунав постріл. Аня зойкнула й схопилася за ліве плече. Гниря підхопив дружину під руки й разом із нею осів.

А за мить пролунав ще один постріл, і незнайомець, лівою рукою схопившись за лівий бік, упав горілиць на землю. Аня рвонулася з рук чоловіка і ступила крок до стрільця. Тут же підбігла до нього й Ганя. Мужчина повільно випустив пістолет, з якого щойно пустив собі кулю в серце: з його рота разом із цівкою крові виповзло останнє слово «…Аня». Обидві жінки присіли навпочіпки й прошепотіли, наче видихнули, «Крук». Потім звели очі одна на одну. Аня дивилася з подивом, Ганя — з неприхованою ненавистю».

6

Петро Крюк уже другий день тинявся маєтком Миколи Назарова, мозолячи очі іншим охоронцям і ризикуючи викликати підозру своєю дивною поведінкою. Хоч бійці охорони й знали одне одного в обличчя, та тісного спілкування між собою уникали. Усі вони були люди здебільшого бувалі, досвідчені, але досвід кожний з них мав свій, не схожий на досвід інших. Частина охоронців прийшла на роботу до «олігарха» після виходу на пенсію зі спецпідрозділів правоохоронних органів, але більшість не могла похвалитися лояльними стосунками із законом.

Ця друга частина навіть зовні відрізнялася від першої: татуювання на пальцях, руках, шиї та інших частинах тіла однозначно вказували на їхнє кримінальне минуле. Відповідною була й повсякденна поведінка представників кожної з груп. Усі охоронці інтуїтивно насторожено ставилися одне до одного, близьких і дружніх стосунків не мали, хоча й не ворогували. Бо на прикладах знали, чим це для них може закінчитися. Після кожного випадку з розборами чи конфліктами їхні учасники кудись зникали. За дотриманням внутрішнього порядку й «статуту поведінки» наглядав начальник усіх охоронців, суворий і таємничий Михайло Дмитрович Чопенко, якого між собою всі називали «Чіп».

Будь-які намагання Петра Крюка хоча б наблизитися до входу в підвали, де була святая святих усього «виробництва», за рахунок якого й існувала імперія Миколи Назарова, щоразу закінчувалися фіаско. Одна за одною лускали, як мильні бульки, всі нашвидку вигадані причини, з яких йому «треба було» зайти до приміщення, де хімічили небезталанні менделєєви, обертаючи різноманітні, здавалося б, побутові речовини на «пігулки кейфу».

Крюк не дуже розумівся на лексиці, якою іноді користувалися люди, що мали доступ до «хімічних» підвалів. Але навіть він, далекий від науки, запам’ятав такі слова, як «прекурсори», «аналоги», «гомологи», «опіати» тощо. Що саме означають ці терміни й поняття, він не знав. Але суть того, що відбувалося в таємних підвалах, звичайно ж, розумів. І саме те розуміння підтверджувало правильність обраного ним шляху, підтверджувало те, що мета, до якої він прагнув і до якої останніми роками наполегливо йшов, — ось-ось нарешті наблизиться. Хоча наближалася вона поступово відтоді, як Крюк потрапив ув «обойму» людей, яким найбільше довіряв хазяїн усього цього «господарства» — Микола Якович Назаров.

Підвал, який усі називали просто «хімією», містився під господарськими будівлями маєтку. Там були кімнати для охорони й прислуги, гаражі, всілякі підсобні приміщення, склади. Входів у підвал два. Принаймні стільки вдалося встановити Петрові Крюку. Один із них — у гаражі, де стояв мікроавтобус «Фольксваген». Він рідко виїздив, а вхід замасковано у стіні оглядової ями, над якою і стояв автомобіль. У разі потреби «Фольксваген» виганяли на вулицю й натискали на потаємну кнопку, після чого двері в стіні ями відчинялися. Другий вхід до підвалу, схожий на пригребицю сільського погреба, зовні, за двадцять метрів від господарських будівель. Якщо стороння людина потрапить у цю пригребицю і спуститься східцями вниз, то опиниться в звичайнісінькому погребі, в якому стоять діжки з солоними огірками, помідорами, капустою, квашеними яблуками, а на полицях — скляні банки з різною консервацією.

І лише обізнана людина могла натиснути на приховану кнопку й потрапити до потаємного підвалу через двері.

Усе це Петро Крюк розвідав раніше, але залишалося невирішеним питання, як потрапити всередину підвалу і, головне, як звідти вибратися. Усі входи охороняли належно підготовлені й проінструктовані люди «Чіпа».

Невідомо, скільки ще довелося б ходити навколо «об’єкта» Крюку, якби не обставини, які склалися незалежно від його зусиль. Річ у тому, що колишній спецназівець не міг знати, що за кожним його кроком уже кілька днів пильно спостерігає не менш розумна й рішуча людина, яка підозрює Петра у вчинках, зовсім не властивих довіреному й найбільш професійно підготовленому охоронцю. Якщо підозри підтвердяться, Крюкові забезпечена єдина дорога — на той світ. Цією людиною був не хто інший, як грізний і безмежно відданий хазяїнові особистий охоронець Назарова — Михайло Чопенко. І саме дії «Чіпа» спричинили швидку, хоча й трагічну для деяких її учасників розв’язку.

7

«Після події в парку Аня і Гниря йшли до свого будинку мовчки. Вдома жінка переповила Злату, а перед очима все ще стояла картина, коли Крук, помираючи, промовив слово «Аня». Чоловік весь час мовчав. Аня вдавала, що все вдома, як і раніше, але при цьому відводила очі, коли Гниря дивився на неї. Аня не знала, що Гниря почув останнє слово Крука, і намагалася показати, що та подія схвилювала її просто тому, що схвилювала б будь-яку жінку, яка так близько побачила раптову й трагічну смерть.

Нарешті Гниря підійшов до Ані, взяв за руку й підвів до столу.

— Сядь!

Аня мовчки послухалася. Вадим теж сів на стілець, що стояв з другого кінця столу.

— Аню, я почув, як ти назвала того хлопця, що намагався вбити мене, «Крук». Я також почув його останнє слово. Він сказав «Аня». Думаю, що буде цілком логічно, якщо я задам тобі просте запитання: що це все означає?

Аня сиділа, випрямивши спину, втупивши очі в стіл, і мовчала. Жінка чекала цього запитання, готувалася до нього, а коли воно прозвучало, то наче заскочило її зненацька. Гниря теж мовчав. Він зараз переживав і хвилювався не менше, ніж його дружина, яку він щиро кохав. Нарешті Аня, зібравши сили, тихо почала.

— Там, у селі Великопілля, коли вбили Красуляків, цей хлопець мене знайшов, але не вбив, а вивів у ліс і відпустив. Я чула, як його називали на ім’я Крук. Тоді він теж запитав, як мене звати. З того часу ми з ним не бачилися. Можеш вірити, можеш ні. Більше я не можу нічого додати.

Гниря підвівся, підійшов до дружини, взяв її голову в руки, нахилився й поцілував у лоб.

— Я тобі вірю, — тільки й сказав.

Хоч була неділя, Гниря швидко зібрався й за півгодини вже сидів у своєму робочому кабінеті в управлінні держбезпеки. Працювати у вихідні для співробітників органів — звичне діло. Ще з часів Фелікса Едмундовича, не кажучи вже про сталінські, нічні пильнування вважалися більше нормою, ніж винятком. Вадим — добрий служака, досвідчений опер і знає, коли й що робити, як ті чи інші обставини повертати собі на добро. Оце й зараз капітан Гниря сів писати рапорт начальству, як він особисто знешкодив останнього вояка з банди «Остапа» на псевдо «Крук». Гниря тоді не міг знати, яку роль відіграє цей папірець у долях людей, котрі його читатимуть через багато десятків років…»

8

Так, знаючи нині кінець розповіді Дениса Файлова, Зорій дедалі більше думав про дивовижні, майже містичні життєві історії, здавалося б, зовсім далеких, чужих і незнайомих людей, долі яких переплітаються таким чином, що хоч-не-хоч

повіриш у містику й небесну визначеність того, що відбувається на Землі. А як інакше пояснити зустріч на величезному просторі, серед мільйонів людей саме тих, які не повинні були б зустрітися ніколи в житті.

Зорій підвівся з крісла, пройшовся по кімнаті. І тут раптом згадав, що в його портфелі лежить пакет з трусами, які він забрав з моргу. Ні, у нього не було бажання зараз діставати цей «речовий доказ». У голові полковника наміть не майнула думка зателефонувати Ніні Теслі й запитати її, у горошок чи в смужку носив труси чоловік.

Тоді навіщо Зорій забрав цей єдиний предмет, що міг розвіяти останні сумніви у тому, що трапилося з Сашком Теслею? Може, справді треба було зіпхнути ці всі проблеми на Симка? То його робота — розслідувати ось такі випадки. Ця думка з’явилася лише на мить і зникла як така, що жодним чином не могла бути реалізована апріорі. Не така ж він уже тварюка, щоб залишити цю справу без особистої участі. Більше того, Зорій чітко усвідомлював: не в останню чергу він сам — причина того, що відбувається тепер навколо нього. З його друзями, співробітниками, з тими, кого він, Богдан Зорій, утягнув у орбіту власних амбіцій. А чим ще, як не амбіціями, можна пояснити втілення таких незвичних для простого полковника спецслужби планів?

І тут йому прийшла проста думка. Чому ж раніше він цього не допетрав? Усе ж так просто. Про це можна знайти тисячі книжок, сотні фільмів. Богдан Данилович розкрив портфель, кинув на стілець пакет з «речовим доказом» і взяв мобільний телефон.

— Алло, Петре, ти ще не спиш? Як ти думаєш, твій Едічка зараз ще жує бутерброди над своїми трупами? До речі, як його по батькові? Іванович? Оригінальне сполучення імені й по батькові. Дай, будь ласка, його телефон: я пам’ятаю, ти казав, що попереджав його про наш прихід. Ага, пишу.

Що я придумав? Та… прийшла в голову одна мисля. Добре, потім доповім вам, пане полковнику, про виконану роботу. Бувай… — Зорій натиснув на кнопку «відбій» і набрав щойно записаний номер, але ніхто не відповів. Зорій знову й знову набирав номер телефона моргу, та після кільканадцяти сигналів виклику нарешті буркнув невдоволений чоловічий голос: «Кому не спиться в глупу ніч?»

— Едуарде Івановичу, доброго вечора. Це полковник Зорій Богдан Данилович. Вибачте, будь ласка, що так пізно турбую. Ви, мабуть, уже прилягли біля якогось мовчуна, — не втримався Зорій, але швидко заторохтів, боячись, що експерт покладе слухавку. — Я розумію, що це буде верхом нахабства, але дуже прошу вас: гляньте на кістки об’єкта, якого ми сьогодні впізнавали. Мене цікавлять ноги. Особливо ліва. Думаю, такому досвідченому спеціалісту неважко буде встановити, чи була поламана коли-небудь кістка, чи ні.

— Та, звичайно, неважко, особливо для таких людей, із такої фірми. До речі, пане полковнику, аналізи по вашому потопельнику ще не прийшли, але мені вже подзвонили: мужик переповнений наркотиками. Від такої дози можна десять разів померти. Схоже, він віддав Богу душу через передозування, а потім уже втопився. Тобто не виключено, що його мертвого просто викинули у воду.

— Спасибі велике, Едуарде Івановичу, за нову інформацію. Я хвилин за десять-п’ятнадцять зателефоную ще раз. Дякую.

Зорій знову вмостився у фотелі. Він знав, як довго тягнутимуться ті п’ятнадцять хвилин. Ні, треба думати про щось інше, тоді час спливе швидше. І, як паличка-виручалочка, звідкись здалеку випливли слова Дениса Файлова: схвильовані, надривні, останні. Останні слова, що, як виявилося, чув із вуст цієї цікавої людини Богдан Данилович Зорій.

«…як вона вже тоді могла відчувати, що в нашій історії щось не так і що її зітхання скоро переросте у відчай і жах. Переросте у трагедію.

Якось Злата запросила нас до себе додому — пора, мовляв, уже познайомитися нашим батькам. Точніше — матерям, бо на той час батько Злати вже помер. Коли ми зайшли до квартири, в коридорі нас зустріла Златина мама. І тут сталося те, чого ми аж ніяк не чекали. Побачивши одна одну, наші матері заклякли. Нарешті мати Злати промовила: «Оце так!», після чого моя мама прожогом вибігла з квартири. Ми зі Златою, нічого не розуміючи, стояли з роззявленими ротами. Нарешті її мама сказала:

— Ми з Ганею знайомі. Давно знайомі. І дуже довго не бачилися. Не бачилися майже стільки, скільки вам зараз років.

Мати Злати пройшла в кімнату, ми — за нею. — Важкі то були часи. Ви народилися у Львові одночасно — з різницею в кілька днів. Але то інша історія. Ви, дітки, в тому не винні.

— У чому ми не винні, мамо? — передчуваючи щось недобре, схвильовано запитала Злата.

— Ні в чому ви не винні, дітки, — зітхнула жінка. —

А зараз, будь ласка, залиште мене. Ідіть десь погуляйте.

— Ні, мамо, я тебе в такому стані не залишу, — Злата звела на мене благальний погляд. — Денисе, іди додому. Здається, ти теж зараз мусиш бути біля своєї мами.

Коли я прийшов додому, мама лежала на дивані й дивилася в стелю. Ото тоді вона й розповіла мені все: і про те, хто насправді мій батько, і про Злату, яка, можливо, теж є дочкою мого батька, тобто бійця УПА Миколи Валюха, який загинув у 1947 році.

Про все, що дізнався тоді від матері, я розказав письменнику, який знайшов документи про мого батька в архіві СБУ. Єдине я не розповів — що трапилося після того, як ми зі Златою дізналися про давнє знайомство наших матерів, а я довідався ще й про те, що Злата — моя сестра. Я не можу зараз передати свій стан, у якому перебував того вечора. Мене мучили найстрашніші думки, і єдине, що мене тоді врятувало від самогубства, це стан моєї матері. Я бачив — їй набагато гірше, ніж мені, вона переживала болісніше, ніж я.

Не знаю, що було б далі, але там, на небесах, усе вирішили без нас. Після безсонної ночі я все-таки вирішив піти до Злати й поговорити з нею. Але зустрітися з живою коханою і… сестрою мені не судилося. Коли прийшов у квартиру Злати, її мати сказала, що тільки-но зателефонували з пункту швидкої допомоги й повідомили: Злату збила машина. На смерть. Після того моє життя втратило сенс. Я просто існував: служив, виконував завдання начальства, їв, пив, спав… Після загибелі Злати невдовзі померла її мати. А п’ять років тому покинула світ і моя.

Оце така історія. Для чого це все я розповідаю вам? Не знаю. Здається, тепер мені легше: я розповів найінтимнішу частину свого життя людині, яку поважаю. А розказав — і

наче покаявся. Я ж вірити в Бога так і не навчився. «Стыдно мне, что я в Бога не верил, горько мне, что не верю теперь». Що ж то за люди такі — поети, які вміли написати про себе так, що ті слова — пророчі для багатьох? До цього часу…»

Ось і минули швидко п’ятнадцять хвилин. Зорій знову набрав номер. Цього разу відповіли відразу.

— Алло, Едуарде Івановичу, це знову полковник Зорій. То що там у нас з кістками потопельника?

9

— Ніно Матвіївно, здрастуйте! Як добре, що ви вдома, — Зорій говорив навмисно впевнено, навіть підпустивши в слова відтінок безтурботності. — Щоб ви не хвилювалися, одразу повідомлю: поганих новин немає. Хоча особливо добрих — теж. Скажіть-но, як ви почуваєтеся?

— Здрастуйте, Богдане Даниловичу, — відповіла Ніна Тесля рівним спокійним голосом. — Як я можу почуватися? Сиджу вдома, відмінила всі гастролі, кожен дзвінок для мене, як атомний вибух. Що мені залишається робити? Чекати. Хоча, мушу зізнатися, я не звикла сидіти склавши руки. Не втрималася, скажу правду, і з’їздила до ясновидиці аж у Томашпіль. Вона за фотокарткою бачить долю людини — так мені говорили. Я показала знімок Саші. Вона одразу ж сказала, що він живий, але перебуває в якійсь клітці чи за ґратами, можливо, в тюрмі. Але я й без ворожки відчуваю, що Саша живий. Якби не та записка…

— Ніно Матвіївно, — скористався з паузи в розповіді жінки Зорій. — Я теж вірю, що Сашко живий. Але в мене є до вас два запитання — про всяк випадок. Наскільки я пам’ятаю, приблизно років п’ять тому, взимку, Сашко зламав ногу, здається, ліву. Ви були на гастролях, і мені довелося відвідати його вдома. Його тоді вже привезли з лікарні, і він лежав на дивані. Нога була в гіпсі. Ви можете це підтвердити, щоб я, бува, не помилився…

— Так, було. Саша тоді пролежав майже місяць, а потім ще шкандибав. Але лікарі все зробили вдало, невдовзі він навіть не згадував той прикрий випадок. А чому ви запитуєте? Щось мені не дуже подобається це запитання…

— Ні, все гаразд. Я ж сказав — про всяк випадок, — Зорій і далі бадьорився. — Просто мені зателефонували, повідомили, що знайшли мертвого чоловіка. У Дніпрі знайшли. Так у нього обидві ноги цілі-цілісінькі. У мене ще одне запитання, тільки я вас прошу, не хвилюйтеся. Я навіть упевнений, що отримаю на нього заперечну відповідь. Ви, може, пам’ятаєте, чи є у Сашка труси сірого кольору з емблемою спереду, на якій вишито «до-ре-мі»?

— Є, є, є, — закричала жінка. Вона заридала і довго не могла заспокоїтися. Зорій тільки непевно повторював:

— Ніно Матвіївно, Ніно Матвіївно, не хвилюйтеся.

Нарешті жінка тихо промовила:

— Де він?

— Ніно Матвіївно, я вам правду кажу — тут якась помилка.

У чоловіка, якого знайшли у Дніпрі, обидві ноги цілі. А труси… Стільки однакової білизни в магазинах… — Зорій говорив, а сам нічого не розумів. Як міг трапитися такий збіг?

— Я хочу подивитися на того чоловіка, — твердо сказала жінка.

— Я вас прошу, не хвилюйтеся. Будьте вдома, вам не варто на те все дивитися. Ви однаково нічого там не розпізнаєте. Повірте мені, я все роблю для того, щоб якнайшвидше знайти Сашу.

— Чому я маю вам вірити? — тихо, навіть мляво промовила Ніна Тесля, й у слухавці почувся зумер відбою.

Оце так подзвонив! Оце так заспокоїв! Кретин, недотепа, тупак. Як же так вийшло? Едічка ж сказав, що він на всі сто впевнений: ноги в утопленика цілі. А в Сашка був відкритий перелом лівої ноги. Значить, справа лише в трусах. Ага, лише. Дрібничка. Труп знаходять у тому місці, де виявили одяг письменника, на потопельнику труси Теслі, а сам Сашко — зовсім не Сашко. Маячня!

Так, потрібно заспокоїтися і думати про інше, поки в голову прийде щось путнє. Можливо, ще якісь обставини з’ясуються. Без нього. Без суперрозслідувача Зорія, їдять його мухи.

Глава дев’ята

Колишні

1

Попри пізній час начальник управління боротьби з незаконним обігом наркотиків департаменту СБУ «К» генерал-майор Владислав Ухаль сидів у своєму кабінеті на Малопідвальній, 29. Він чекав дзвінка. Минуло три години відтоді, як на зв’язок мав вийти його досвідчений агент «Аурум». Коли шість років тому під час вербовки новий агент обрав собі цей псевдонім, Владислав Анатолійович і не підозрював, що «Аурум» справді стане золотим таємним співробітником. За не надто вже й тривалий час співробітництва (як для класичних оперативних понять) агента не раз вводили в найскладніші оперативні розробки, які вели працівники управління СБУ з протидії наркобізнесу, яке зовсім недавно очолив генерал Ухаль. На рахунку «Аурума» — дві ліквідовані підпільні лабораторії з виробництва штучних наркотиків, десятки заарештованих і засуджених наркодилерів. Після останньої операції була реальна небезпека розшифровки агента і, відповідно, загроза його життю. Тому керівництво Служби погодилося з пропозицією Ухаля, й «Аурума» терміново вивели з розробки, зробили йому пластичну операцію, «переписали» біографію та виготовили нові документи.

Після таких складних і не зовсім приємних процедур «Аурума» відправили на заслужену пенсію. Та ба! Агент знову рвався в бій, писав на ім’я високого керівництва СБУ рапорти з вимогою дозволити знову працювати «на благо Батьківщини». І в один прекрасний момент зірки на небі стали так, що збіглися бажання і потреби. Бажання «Аурума» проникати в підпільні наркоструктури, а потреби Служби — вкорінити свою людину в організовану злочинну групу, яка, за оперативними даними, постачала на наркоринок України та інших сусідніх держав пігулки, виготовлені хімічними маніпуляціями із загальнодоступними реактивами. Агента ввели успішно: ось уже понад місяць «Аурум» працював у підпільній лабораторії й регулярно передавав звіти щодо виконання ним поставлених завдань.

Розробка і знешкодження нарколабораторії — складна й ризикована справа. Вона потребує спільних і злагоджених зусиль багатьох підрозділів не лише СБУ, а й МВС, прикордонників, митників, органів прокуратури. І не лише України. Часто-густо наркоугруповання такого ґатунку інтеґровані в міжнародні організації, мають своїх людей у правоохоронних структурах, у найвищих ешелонах влади. Тому нерідко такі операції зриваються, а якщо й доводять їх до логічного завершення, затриманих наркоділків звільняють з-під арешту або виправдовують продажні суди.

Нарешті довгоочікуваний дзвінок. Що це «Аурум», Владислав Анатолійович знав напевне, бо для зв’язку з ним використовувалася не лише індивідуальна сім-картка, а й окремий мобільний телефон. Але навіть за такого зв’язку всі розмови велися в зашифрованому вигляді. Звичайно ж, головною умовою цього шифрування було те, щоб зміст розмови не міг трактуватися двояко й розумівся однозначно.

— Я вас готовий вислухати, якщо ви говоритимете коротко, — генерал першим промовив обов’язкову фразу й натиснув на клавішу записувального пристрою, приєднаного до телефону.

— Я говоритиму лише про головне й постараюся вас довго не затримувати, — слова, що прозвучали з уст «Аурума», означали: агент говорить без свідків і без явного контролю з боку третіх осіб. — Дуже багато накопичилося матеріальних проблем, які ось-ось усе ж мають допомогти розв’язати добрі, хоч і сторонні люди. Способи розв’язання, напевно, використають старі. Думають, що вони перевірені й найбільш безпечні. З’явився один новий дослідник, здібності й можливості якого ще не перевірено. Не виключено, що він прибув не для творчої роботи, а щоб пограти в підкидного. Але у нас під час гри в дурня такий прийом, як блеф, не проходить — я пильно стежитиму за його руками й маніпуляціями. Усе ж новий дослідник може виявитися справжнім ученим, який потрапив на симпозіум цілком випадково. Тоді мені залишиться спробувати навчити його моїх прийомів гри, не розкриваючи до кінця карт. Один із кандидатів наук намагається проникнути в святая святих — просто в альма-матер. Уважно стежу за його експериментами. Здається, у свою чергу, він не позбавлений уваги завкафедри й навіть професора. Перевірте формулу 8,21,16,8 та 2,13,17, 21, 23. Можливо, ця формула відповідає нашому трафарету. Якщо нічого не зміниться, завтра чекаю на отримання солодкого вітання. Усе.

Ухаль спочатку натиснув на кнопку мобільного телефону, потім на клавішу записувального пристрою. Прослуховувати запис він не буде — і так усе зрозуміло. А от зашифровані цифри перевірить.

Генерал розгорнув нотатник, де на останній сторінці записана проста, як шкільна «азбука морзе» для «листування» на уроках, табличка, в якій кожна цифра відповідала букві українського алфавіту. Звіривши цифри переданої агентом «формули», Ухаль прочитав: «Петро Крюк». Цей не дуже поширений збіг прізвища й імені викликав у генерала не лише подив, а й занепокоєння. Він знав тільки одного Петра Крюка, з яким іноді брав участь у спільних операціях зі знешкодження організованих злочинних угруповань. Для силової підтримки оперативні підрозділи СБУ нерідко зверталися по допомогу до спеціальних підрозділів. Але при чому тут у їхній справі, пов’язаній з наркотиками, Петро Крюк? Якщо, звичайно, йдеться саме про того Крюка.

Так, треба розкласти все по поличках. Про що повідомив «Аурум»? По-перше, в «хімічному цеху» в маєтку Миколи Назарова накопичилося чимало готової продукції, тобто синтетичних наркотиків. їх найближчим часом мають відправити звичним, відпрацьованим і відомим Ухалеві шляхом. По-друге, в хімічній лабораторії з’явилася нова людина, яка викликала в агента підозру. «Аурум» вважає, що новенький може бути підсадною качкою. Щоправда, агент у цьому не впевнений. Усе-таки цей новенький чимось відрізняється від інших «невільників», які різними шляхами потрапили в підвали хімічної лабораторії.

Генерал чудово знав стиль роботи «Аурума». Той спробує про всяк випадок увійти в довіру новенького й у разі потреби використати його. По-третє, один з охоронців, який не має безпосереднього стосунку до лабораторії Назарова, намагається підібратися до підвалів. І нарешті, не виключено, що цей «кандидат наук» — не хто інший, як колишній спецназівець, полковник СБУ Петро Крюк, добре відомий Ухалю.

Чи не забагато несподіваної інформації для одного вечора?

Та ще й перед відповідальним етапом у попередньо запланованій і ретельно здійснюваній операції зі знешкодження злочинного угруповання, яке промишляє виробництвом і збутом синтетичних наркотиків. І хоч подібних операцій на оперативному шляху генерала Ухаля було чималенько, все ж у таких ситуаціях він волів би радитися зі старшим товаришем і безпосереднім куратором — начальником департаменту генералом Шершуном.

Від різкого сигналу прямого телефонного зв’язку Ухаль здригнувся. Він глянув на пульт і здивовано відкрив рота: на клавіші, що блимала, дрібними літерами написано «Шершун В.Д.». Ухаль узяв слухавку й натиснув на клавішу.

— Доброго вечора, Володимире Дмитровичу. Слухаю вас.

— Привіт, Владиславе! Як там наша операція? Уже пізненько, а ти не доповідаєш…

— Та тільки-но збирався телефонувати. Щойно агент повідомив нові цікаві деталі. Але, думаю, вони не завадять нам провести вже заплановані заходи.

— Тобто завтра діємо за планом? — Шершун наче витягував з Ухаля інформацію, чекаючи чогось такого, про що той чомусь не розповідає.

— Так, Володимире Дмитровичу, якщо нічого не завадить.

— А що може нам завадити? Ти ж кажеш — усе за планом?

— Мені ще треба перевірити інформацію, яку щойно отримав від агента. Його щось хвилює. Там з’явилися нові люди, один із них — наш колишній співробітник. Не хотілося б його називати навіть по захищеному зв’язку — ви ж розумієте…

— Гаразд, я зрозумів. Уже пізно: може, зустрінемося на автостоянці й перекинемося кількома словами? Чи ти ще працюватимеш?

— Ні, вже теж хотів їхати додому.

— Ну, домовилися. Ходімо.

Вони підійшли до стоянки автомобілів одночасно, поручкалися. Водії, побачивши своїх начальників, увімкнули мотори. Але генерали в автомобілі не сіли.

— Так хто там у нас, Владиславе, намалювався?

— Петро Крюк.

— Отакої! А він звідки взявся?

— Як я зрозумів, Петро працює охоронцем у Назарова. Агент їх усіх потихеньку-помаленьку встановив. Але вже кілька днів, як Крюк намагається проникнути до лабораторії, де виготовляють наркотики і яку охороняють інші люди, їх добирає особисто відомий нам начальник охорони Назарова Чопенко. Крім того, в лабораторії з’явилася нова людина, до якої агент чомусь теж виявив особливий інтерес.

— А яким чином це все може завадити нам провести завтра захоплення нарколабораторії? Головне, щоб ніхто з наших колег не стукнув бандюкам. «Альфа» готова?

— Так, усі попереджені, спільні плани затверджені, але навіть керівництво спецпідрозділу «А» не в курсі, який об’єкт і коли точно треба штурмувати.

— Що значить «штурмувати»? Ми ж домовилися: беремо Назарова за межами об’єкта й переконуємо його, що спротив марний.

— Ну, Володимире Дмитровичу, так то воно так. Але ви ж знаєте — до всього треба бути готовими.

У кишені Шершуна зазвучала джазова мелодія. Генерал дістав телефон.

— Слухаю! Так. Ще не поїхав, але вже стою біля машини. Ні, не сам. З Ухалем. Отакої! Ти там за нами не організовував спостереження? Гаразд, підходь. Організуємо «нараду в Філях», — Шершун поклав мобільний до кишені. — Ще один Дон Кіхот Ламанчеський.

— Хто там ще?

— А як ти думаєш, який дурень, окрім нас з тобою, опівночі стирчить на роботі? Звичайно, Богдан Данилович, твій колишній наставник. Це ж він учив тебе азів оперативної науки? А тепер бачиш, як сталося? Ти вже генерал, а він ще ходить у полковниках.

— Володимире Дмитровичу, ви ж знаєте…

— Та знаю, знаю. З його поведінкою не бачити йому генерала ніколи. Хоча Зорію це все — до лампочки. Потужний мужик, справжній, не фальшивий. А ось і він, явився — не забарився.

2

Зорій, швидко потиснувши руки Шершуну й Ухалю, без будь-якого вступу схвильовано заговорив.

— Добре, що я вас обох застав — не потрібно буде розповідати двічі. Буквально півгодини тому мій Яруга, який мав доручення перешерстити колишніх наших співробітників, які можуть бути причетні до побиття олігархів Назарова, Бойченка та Клютова, доповів цікаву інформацію. Ви ж, Володимире Дмитровичу, пам’ятаєте, що після того, як луснула наша версія щодо причетності до «Терориста» Пацька, ми з вами дійшли висновку: характер скоєних злочинів може свідчити про те, що тут не обійшлося без професійно підготовлених людей, можливо, спецназівців. У мене останніми днями були форс-мажорні обставини, пов’язані з пошуком зниклого мого давнього товариша, і дещо випустив з-під контролю роботу по «Терористу». Але ви ж знаєте мого Яругу: часу не гає, і нюх у нього, треба сказати, дай Бог кожному.

— Не хочеться перебивати «оду вірності», але, якщо можна, ближче до тіла, — вставив Шершун.

— Так от, проаналізувавши обставини побиття олігархів і вивчивши всі особові справи звільнених за останні дев’ять років співробітників наших спецпідрозділів, Яруга зробив припущення, що вчинити замахи на олігархів міг колишній «альфівець» полковник Петро Крюк, який нині працює охоронцем у того ж таки Миколи Назарова.

— Ні хріна с-собі! — аж присвиснув Ухаль, який весь час удавав, що розповідь Зорія його мало цікавить. — Знову Петро Крюк!

— Чому «знову»? — тепер уже здивувався полковник.

— Та тут такі справи, Богдане, що, по-моєму, треба все обмізкувати спокійно, але швидко, — сказав Шершун.

— Зрозумів. Тут поруч є одне непогане місце, — Зорій кивнув у бік Прорізної. — І я певен, там знайдеться затишна кімнатка, де можна не лише поговорити…

— …а й повечеряти, — додав Шершун. — Правда, скоро вже треба буде снідати, але нічого — їдьмо!

— Тут нічого їхати — пройдемося.

У невеличкому кафе було шумно, грала музика, кілька молодих людей без фанатизму танцювали біля своїх столиків. Побачивши нових, незвичних для цього часу відвідувачів, до них кинувся адміністратор.

— Кімната Василя Валерійовича вільна? — Зорій зняв усі очікувані запитання.

— Так, Богдане Даниловичу, — пізнавши Зорія, з готовністю відповів адміністратор. — Проходьте, будь ласка. Та й сам директор у себе. У нього теж гості. Покликати?

— Ні, не треба. Якщо можна, швидко пришліть офіціанта — у нас часу обмаль.

— Якщо ви не заперечуєте, я сам прийму замовлення.

— Не заперечуємо, — Зорій повернувся до колег і жестом запросив іти за ним.

Більшість досвідчених співробітників правоохоронних органів — СБУ, міліції, податкової чи прокуратури — мала свої точки, де в разі потреби можна не лише перекусити, пообідати-повечеряти чи як слід відтягнутися, а й провести зустріч з потрібними людьми, обговорити ті чи інші питання, включаючи й службові. До таких «дорогих гостей» керівники подібних «питейных заведений» ставилися по-різному. Есбеушників поважали й трішки побоювалися: ті завжди платили за рахунками, поводилися здебільшого коректно й без особливого хамства. Ментів і податківців не лише боялися, а й ненавиділи за їхню скнарість, постійні погрози та приниження. Прокурори поводилися по-різному: все залежало від особистої вихованості й відчуття безкарності.

З директором, а по суті майже одноосібним власником кафе, в якому нині вони сиділи, Зорій познайомився років десять тому, коли допоміг його синові виплутатися з неприємної ситуації, пов’язаної зі спекуляцією іноземними товарами, здебільшого джинсами — це те, що зараз вважають дрібним бізнесом, а на початку дев’яностих, як і два попередніх десятиліття, називали просто «фарца». Відтоді Василь Валерійович Грищенко боготворить Богдана Даниловича і всіляко намагається виявити до нього повагу.

Зайшовши до кімнати, всі троє всілися за чималенький масивний дерев’яний стіл. Шершун, озирнувшись, глянув на Зорія і показав поглядом на стелю.

— Ні, все чисто, — зрозумів генерала Зорій, — не раз перевірено. Та навіть якби б хтось цим ділом і грішив, то не будуть же одразу повідомляти об’єктам зацікавленості про наші балачки.

Тим більше, що, чує моє серце, до основних подій, про які ви там біля машин говорили, залишилися лічені години. А може, і хвилини. Чи не так, Владиславе Анатолійовичу?

— Богдане Даниловичу, нащо ви так до мене… — Ухаль удав, наче образився.

— Субординація в нашій службі — велике діло, — Зорій поплескав Ухаля по плечу. — Не сердься — то я з любові.

— Досить вам! — гримнув Шершун. — Як малі діти. Он людина вже цілу хвилину стоїть, чекаючи, коли ми замовимо рибку в клярі, м’ясну нарізочку, мочені помідорчики— огірочки-капусточку-часничок-черемшу і, як на мене, рівно пляшку нашої рідної української горілки. Подужаємо на сон грядущий?

— А що там пити? — засміявся Зорій. — Ми ж мужики. До речі, — він звернувся до адміністратора, — уже все й замовлено. Виконуйте, Леве Михайловичу.

— Єсть! — по-військовому відчеканив адміністратор і вийшов.

— А тепер до справи, — посерйознішав генерал Шершун. — 3 чого чи з кого почнемо?

З

Михайло Дмитрович Чопенко сидів у невеличкій кімнаті й уважно спостерігав за картинками на моніторах, яких тут було з десяток. На екранах нічого цікавого не відбувалося: коридори, кімнати, двері, ворота, застиглі під освітленням прожекторів високі сосни, вимощений бруківкою двір, кілька одноповерхових будівель. Іноді на якомусь екрані з’являвся хтось із охоронців, що повільно прогулювалися між деревами й будинками.

Але досвідчений міліціонер Чопенко задньою частиною свого тіла відчував, що сьогоднішня тиша і спокій оманливі.

Відтоді, як жорстоко побили Миколу Яковича, найголовніший охоронець його тіла перебував на грані між просто вильотом та існуванням узагалі. Чопенко досі не може зрозуміти, як трапилася та надзвичайна подія в ресторані в Голосіївському парку. Лиш на кілька хвилин Назаров відлучився в туалет, як охорона його загубила, а потім знайшла ледь живого біля кущів за будівлею.

Після того надзвичайного в його біографії випадку Михайло Дмитрович в опалі. Хоча, здається, Микола Якович його пробачив і… залишив жити. Чопенко розумів: у будь-який час усе може змінитися, тому гриз землю, бив копитами, аби знайти того чи тих, хто нахабно наважився підняти руку на «таку людину» як Микола Якович.

Міліцейський досвід підказував — тут не обійшлося без когось із своїх. Чопенко проаналізував кожну хвилину того вечора, вивчив дії кожного з обслуги ресторану, а також поведінку всіх охоронців, що в той нещасливий вечір перебували «при тілі», та так тоді ні до чого й не докопався. Але це не означало, що колишній начальник оперативного відділу боротьби з наркотиками МВС полковник міліції Михайло Дмитрович Чопенко кинув цю справу напризволяще. Він і далі копав, стежив за кожним з охоронців, які тоді були в ресторані. І, здається, щось таке більш-менш реальне з’явилося кілька днів тому, коли охорона «лабораторії» доповіла, що навколо входів до підвалів підозріло крутиться Петро Крюк.

Чопенко пам’ятав, що стосовно саме цього охоронця є суперечливі дані про його точне місцеперебування того вечора в ресторані. І хоча Крюк пояснював, що протягом десяти хвилин перебував на своєму посту біля входу до кухні, ніхто з інших охоронців і працівники ресторану цього підтвердити не змогли.

Начальник охорони і служби безпеки Михайло Дмитрович Чопенко уважно дивився на монітори. Він чекав, що біля входу в підвал за кілька десятків метрів від господарських будівель от-от з’явиться саме Петро Крюк.

І він з’явився.

4

Так із чого чи з кого почнемо? — запитав генерал Шершун. — Давай, Богдане, мабуть, почнемо з тебе. Для початку поясни, що там чує твоє серце «за лічені години або й хвилини», які залишаються до основних подій?

— Володимире Дмитровичу, це ж так просто: якщо головний у нашій державі борець з наркобізнесом, молодий і талановитий генерал Ухаль сидить допізна на роботі кілька днів поспіль, а потім не знаходить іншого часу та місця, ніж опівночі, біля автостоянки, аби пошепотітися зі своїм безпосереднім куратором, то навіть найтупіший випускник академії СБУ зобов’язаний зробити висновок — готується фінал чергової операції зі знешкодження або нарколабораторії, або припинення функціонування каналу збуту. Ну, а побачивши ваше здивування після того, як я назвав ім’я Петра Крюка, та знаючи, де він зараз працює, можна зробити ще більш точний прогноз: найближчим часом, можливо, сьогодні вночі, наші героїчні маски-шоу з «Альфи» братимуть штурмом замок Миколи Яковича Назарова, про якого лише наш голова Берун не знає, що той наркобізнесмен. Як, до речі, й інші його друзяки на кшталт Бойченка та Клютова. І що їх прикриває не хто інший, як один з очільників Адміністрації Президента.

Шершун, наче кіт, аж примружився од задоволення, а Ухаль навіть не відчув, що сидить, роззявивши рота.

— Я вкотре повторю: з тобою, Богдане, нецікаво. Залишається тільки запитати: чому ж ти такий бідний, якщо такий розумний? — Шершун знав, що Зорій не любить цього запитання, поширеного в сучасному світі гонитви за матеріальними благами. Але генерал Шершун ні на хвилину не забував, що цих хлопців, яких він любив і довіряв їм безмежно, весь час треба осаджувати й тримати в уздечці, аби ті не переступали допустимої межі та не зазнавалися.

— Та до чого тут багатство, Володимире Дмитровичу?

— Та то я так, до слова. Просто логіка твоя, в принципі правильна, дещо шкутильгає в деталях.

— Що є — те є. Я й сам, коли Яруга доповів мені про свої припущення, не міг уявити Крюка підтирачем у таких бандюків, як Назаров та іже з ними. Тим більше, як він може ходити безпосередньо під Чопенком? У нас же не лише кожен опер, а й спецназівець «Альфи», які часто брали участь у спільних операціях, знали, що «Чіп» — це міліцейський дах, під яким злочинці наводнили Україну наркотою. Ми його свого часу не посадили, бо дах, під яким, у свою чергу, діяв Чопенко, був таким високим, що жодна наша есбеушна драбина до нього не діставала.

— А може, Петро й пішов туди, бо знав усю цю історію, в тому числі й про особисту роль Чопенка? — втрутився в розмову Ухаль. — Богдане Даниловичу, ви ж краще за нас знаєте Крюка: що він за чоловік?

— Я теж, Владиславе, з ним не дуже близько знайомий, хоча не раз і не два спілкувався. Крюк — такий собі служака — виконавець без особливих інтелектуальних проявів. Можу помилятися, але щось не дуже віриться, щоб саме він спеціально влаштувався в те осине гніздо з метою його знищення. Якщо це й так, то навряд, щоб йому вдалося це зробити самотужки. Хіба тільки зможе гніздо те розворушити. Та й він же не зовсім дурний і мусить розуміти, що з ним зроблять ті розізлені комахи. А там — не оси, там — шершні.

Адміністратор відчинив двері в кімнату й тримав їх доти, доки три дівчини одна за одною занесли на тацях страви і, усміхнувшись гостям, вийшли.

— Коротше, треба проаналізувати те, що ми зараз маємо. А маємо ми, як дуже дотепно й феноменально висловився наш перший Президент Леонід Макарович Кравчук, те, що маємо, — Шершун засміявся, але його ніхто не підтримав. — У нас є одним-однісінький персонаж, на якого ми намагаємося повісити всі головні ролі в кількох п’єсах. Наскільки я зрозумів тебе, Богдане, ви з Яругою підозрюєте Крюка в побитті олігархів. Принаймні — Миколи Назарова. Владислав висловив припущення, що колишній спецназівець з патріотичних чи хворобливих мотивів (бо тільки ненормальний наважиться боротися самостійно з тією бандою) вирішив вивести на чисту воду Чопенка, про роль якого в наркобізнесі не знає лише сліпий і глухий. І нарешті в нас з’явилася інформація, — Шершун глянув на Ухаля, і той ствердно кивнув, — що Петро Крюк останні кілька днів наполегливо намагався проникнути в нарколабораторію, до якої він прямого стосунку на роботі не має. Оце така диспозиція, — Шершун підняв чарку. — Давайте ж нарешті вип’ємо.

— А твій агент, — Зорій, почаркувавшись, звернувся до Ухаля, — не повідомив ще якихось деталей? Вони могли б нам допомогти — саме ж у деталях приховується суть.

— Ні, що стосується Крюка — це все.

— А що не Крюка?

— А що не Крюка, — Ухаль глянув на Шершуна, тепер Володимир Дмитрович ствердно кивнув, — то моє оперативне джерело повідомило про якусь нову людину, яка з'явилася в лабораторії і поводиться не зовсім адекватно.

От і все.

— Та-а-к, — Зорій нарешті випив і крякнув. — А як вільно й часто може виходити на зв’язок твоє оперативне джерело? І чи можеш ти ініціативно викликати його на розмову або повідомити йому якусь інформацію?

— Можу, — відповів Ухаль, — але тільки в крайньому випадку, а точніше — лише тоді, коли йому загрожує небезпека.

— Ага, можна подумати, що, перебуваючи весь час у стані ворога, він хоч секунду є в безпеці, — Зорій скептично посміхнувся.

— І то так, але він такий досвідчений і бувалий, що для нього цей стан — звичний, я б навіть сказав, рідний.

— Я в курсі про твоїх безбашенних пройдисвітів, — тепер усмішка Зорія була доброзичливо-поблажливою. —

У мене, на жаль чи на щастя, братія більш поміркована: перш ніж щось зробити, вони проштудіюють весь моральний кодекс будівника комунізму, етичні правила й весь час звірятимуть свої вчинки з власною совістю, — з обличчя полковника сповзла усмішка, він задумався, втупивши очі в одну точку стола, і навіть припинив жувати.

— Щось трапилося, Богдане? — звернув увагу на раптову зміну в настрої колеги генерал Шершун.

— Трапилося, Володимире Дмитровичу. Але то — інша пригода, вона до нашої бесіди зовсім не стосується. Я ж вам доповідав…

— А, ти про свого «Шаляпіна»? Так, шкода хлопця.

— Та тут така справа… — Зорій наче скинув із себе якийсь тягар, — ще нічого остаточно не зрозуміло.

— Ти ж казав, що знайшли труп.

— Я ж кажу, щось не сходиться. Схоже, знайдене тіло не його. Але зараз треба думати про живих. Хоча є в мене така чуйка, що «Шаляпін» живий.

— До речі, а чому — «Шаляпін»? Він що, артист чи просто гарно співає?

— Давайте я вгадаю, — нагадав про себе Ухаль.

— Нумо, Владиславе, дай жару, доведи цьому пихатому павичу, що й ми, Химко, люди, — підбив молодого генерала Шершун.

— Знаючи непогано свого вчителя і наставника Богдана Даниловича Зорія, — підкреслено улесливо промовив Ухаль, — смію припустити, що агент не лише не співак і не артист, а взагалі не вміє співати. У нього абсолютно відсутній слух. Тобто йому ведмідь наступив на вухо, — Владислав Анатолійович дивився на полковника, закопиливши губи, як той італійський диктатор.

— Ну й дав, так дав! — тепер була черга Зорія дивуватися.

— Оце, Володимире Дмитровичу, понастягали ви зі всієї України розумників, що нікого й на х… послати. У самісіньку точку. Я, ще коли вивчав «Шаляпіна» як кандидата на вербування, мав інформацію, що він зовсім не вміє співати, хоча дуже любить це робити, — усі засміялися.

— Гаразд, то що будемо робити? — Шершун знову підняв чарку. — Та нова інформація, яку ми щойно обговорили, якимось чином може вплинути на заплановану операцію? Здається, не може. Принаймні нам сіє невідомо. Давайте доп’ємо — і по домівках. А то завтра ми накеруємо…

На столі завібрував телефон Ухаля. Він, взагалі-то, не мав звички класти трубку на стіл, але це був мобільний, на який телефонував лише «Аурум». Владислав Анатолійович підняв здивовано брови, взяв трубку й натиснув на кнопку.

— Що? Яка атака? Та говори вже прямим текстом! Хто кого вбив? Кого викрав? Алло! Алло! Ти де? — Ухаль кинув телефон на стіл. — Оце ми накаркали…

5

— Що, Чіп, не чекав? — зненацька ззаду чийсь голос. Чопенко різко обернувся й побачив Петра Крюка, який стояв з наведеним на начальника охорони пістолетом.

— Чому «не чекав»? — спокійно відповів Чопенко. — Чекав. Тільки не тут.

— Ясен пень, що не тут. А де ж ти мене чекав?

— Он там, біля входу в підвали, — махнув той лівою рукою в бік моніторів і потягнувся правою під полу піджака, де за паском (надивився американських бойовиків) завжди був пістолет.

— Ще один рух — і ти труп, — різко сказав Крюк. — З’ясовувати, що до чого, у мене немає часу й бажання. Ти мене знаєш: найменша спроба схитрувати — твій перший і останній крок на той світ. Зрозумів?

— Угу.

— Тепер укладемо угоду: будеш робити те, що я скажу, — матимеш шанс зустрітися зі своїми рідними. Хоч і не скоро, бо світить тобі дальня дорога в казенний дім. А смикнешся — стріляю без попередження. Тепер обережно витягни пушку й поклади на підлогу.

Чопенко спокійно виконав команду.

— А тепер я ховаю свій пістолет у кишеню й ми йдемо до входу в погріб. Ще раз попереджаю: один підозрілий рух — і я стріляю. Своїм бодігардам кажеш, що ми йдемо разом виконувати вказівку Миколи Яковича, щоб забрати з лабораторії зразок товару для експертизи. Коли потрапимо всередину — підходимо до людини, на яку я вкажу поглядом, забираємо її з собою і повертаємося тим самим шляхом. Далі йдемо в гараж, сідаємо в будь-яку машину і їдемо в напрямку міста. Дорогою я тебе залишаю обдристати кущі, а сам із заручником рухаюсь туди, куди мені треба.

— Що, вирішив започаткувати власну справу й тобі потрібен наш алхімік? Так ми це можемо зробити разом, — спробував домовитися Чопенко.

— З таким гівном, як ти, я на одному гектарі не сяду. Ти потім біжи в СБУ з повинною — може, скостять кілька років і тоді ще вдасться побачити онуків. На волі.

— Нічого в тебе не вийде. До лабораторії вхід заборонений. Навіть мені. Та й за територію нас не випустять у таку пору й у такому складі — дуже вже підозріло…

— А ти не переживай, — Крюк підійшов до Чопенка ближче, підняв пістолет з підлоги, перевірив магазин, — набоїв вистачить, щоб покласти за кілька хвилин усю твою рать у маєтку. А я стріляти вмію, ти знаєш. Коротше — встав і пішов! Швидко!

Вони вийшли з будинку, перетнули двір і опинилися біля «пригребиці». Чопенко постукав, двері відчинив охоронець, який, побачивши свого начальника й Крюка, мовчки зробив крок убік, пропустивши їх. Коли вони спустилися східцями в погріб, Чопенко запитав:

— А далі що?

— Будеш визватись — для початку яйця відстрелю. — Крюк натиснув на потаємну кнопку. — Більше попереджень не буде.

Двері відчинилися. Перед ними стояли два охоронці з автоматами напоготові. Було зрозуміло, що тих, хто щойно увійшов, чекали. Далі все відбулося за кілька секунд. Крюк лівою рукою схопив Чопенка за піджак і смикнув на себе. Одночасно з правої кишені Крюка пролунав постріл, і один з охоронців упав. Другий натиснув на курок, кілька куль прошили Чопенка, а Крюк знову вистрелив — і охоронець ліг, як підкошений. Петро відштовхнув від себе бездиханне тіло Чопенка й переступив через трупи охоронців.

Тільки тепер він звернув увагу, що в залі, куди він так прагнув проникнути (і потрапив-таки не без вимушених жертв), людей небагато — з десяток. У всіх однаковий спецодяг — темно-сині халати, такого самого кольору легкі матер’яні шапочки й латексні рукавички. Роти й носи затуляли пов’язки. Люди стояли як укопані. Ніхто не крикнув, не заховався під стіл чи за шафи і навіть не пригнувся. Здавалося, їм усе байдуже.

— Усім виконувати мої команди! — крикнув Крюк. — Швидко зняти пов’язки й головні убори та вишикуватись в одну шеренгу тут, — Петро показав рукою на вільне від меблів місце посеред залу. Повторювати команду не довелося: люди зробили так, як наказав Крюк. Він пройшовся вздовж шеренги кілька разів і нарешті зупинився біля одного чоловіка років сорока-сорока п’яти.

— Ти новенький? — запитав Петро неголосно, але виразно. Чоловік мовчав, наче запитання не стосувалося його. — Зрозуміло. Значить, це ти. Ідеш зі мною. Решта чекає тут.

Якщо хочете жити. Хто покине це місце самостійно — відповідає за своє життя сам: у дворі вас чекають відморозки он того покидька, що лежить біля входу.

— А може, з вами? — несміливий голос із шеренги.

— Ні, я сам не зможу вас усіх врятувати. Тим більше, я знаю, що не всі схочуть покинути це місце, бо прийшли сюди майже добровільно. Але то вже інша серія мильної опери.

Крюк схопив за лікоть чоловіка, біля якого стояв, і силою потяг за собою. Той не опирався. Аж ось Петро вловив якийсь сторонній шум, наче хтось неголосно говорив. Він різко повернувся в бік підозрілого звуку й побачив, як за шафою, на поличках якої містилися всілякі колби, баночки-скляночки та інше причандалля, стоїть мужчина в такому самому, як і в інших, спецодязі й щось говорить. Мить — і Крюк, залишивши чоловіка, якого до цього тримав за лікоть, був уже біля шафи. Лиш тепер він помітив, що мужчина говорив у якийсь невеличкий, схожий на наушник пристрій. Останнє, що той встиг сказати, було: «…вбив начальника охорони, а тепер намагається викрасти того хлопця, про якого я говорив…» Крюк блискавичним рухом лівиці схопив пристрій і вдарив мужчину рукояткою пістолета по голові. Той упав, а вже за мить Крюк знову схопив чоловіка, що залишався біля виходу, під лікоть і потягнув його в інший бік.

— Де другий вихід? — крикнув він, проходячи повз шеренгу. Кілька людей вказали на велику шафу. Крюк відчинив дверцята й проштовхнув усередину чоловіка, а потім і сам зник там.

6

Відвідувачі кафе здивовано спостерігали незвичну картину: з кімнати, в якій відпочивали поважні гості власника закладу, прожогом вискочили три солідних дядька і, змітаючи на своєму шляху стільці та столики, розштовхуючи молодь, що танцювала, вибігли з приміщення. Адміністратор, який на

своєму трудовому шляху бачив усяке, стояв, мов ошелешений. Коли VІР-відвідувачі зникли за дверима, він поспішив у зал, де відпочивав директор.

Три високі чини СБУ, попередньо не домовляючись про маршрут, мчали в напрямку Малопідвальної. Добігши до будинку № 29, Ухаль першим заскочив східцями до входу й несамовито натиснув на ґудзик дзвінка. Він робив це знову й знову, але ніхто не відчиняв. Нарешті за дверима почулося якесь шарудіння.

— Хто там? — запитав сонний голос.

— Я тобі…. твою мать, зараз розкажу, хто! — заволав на всю вулицю Ухаль. — Відчиняй швидко!

— Не можна, товаришу генерале, — уже бадьоріше, хоча й злякано пролунало за дверима. — Дзвоніть оперативному черговому. Якщо він дасть команду, ми відчинимо.

— А спати на посту можна? — крикнув Ухаль. — Уволю на х…

Спочатку почулося вовтузіння, голоси, потім клацнув замок, і двері відчинилися. Усі троє, не показуючи посвідчень, швидко проскочили повз двох спантеличених прапорщиків, що витягнулися, віддаючи честь. А далі, проминувши ліфти, помчали східцями на п’ятий поверх, де кабінет Ухаля. Забігши до кімнати, всі троє, хекаючи й кахикаючи, попадали на стільці.

— Оце так марш-кидок! — першим оговтався Шершун. — Хай я старий уже, а ви ж повинні бігати, як молоді козлики.

— Ага, — відхекався й Зорій, — козли ми старі (вибачте, Володимире Дмитровичу), а не козлики. Говорив колись наш вождь і вчитель Євген Кирилович — займайтеся спортом, хлопці, бігайте, бігайте, хоча б для того, щоб коли доженете автобус і заскочите в нього, не віддихуватися до наступної зупинки. Та хіба ж за паперами побігаєш: пишеш, пишеш, пишеш, а потім — палиш, палиш, палиш…

— Що робимо, Володимире Дмитровичу? — повернув присутніх у реальність генерал Ухаль. — Здається, наша операція накрилася, м’яко кажучи, мідним тазом, щоб не згадувати тут про деякі жіночі органи.

— Спокійно, — зовсім не спокійно сказав Шершун. — Кажи, що тобі повідомили телефоном?

Агент пошепки сказав кілька фраз: «…атака на лабораторію…вбив начальника охорони, а тепер намагається викрасти того хлопця, про якого я говорив…» Ото й усе. Потім почувся якийсь шум, зойк, і все змовкло. Думаю, там усередині в них щось скоїлося…

— Крюк, — спокійно промовив Зорій.

— Ти думаєш? — це Шершун.

— А більше немає варіантів. Тепер нам треба просто визначитися, що робити далі: або чекати повідомлень у телеящику, або негайно починати заплановану операцію.

— Владиславе, в якому режимі очікування «Альфа»? — Шершун теж уже був спокійним, говорив рівно й без емоцій.

— Група з п’яти осіб на базі в повній бойовій, ще десять відпочивають там само, на базі. Час готовності — сім хвилин після підйому. Виїзд першої групи — за п’ять хвилин, другої — за дванадцять.

— Скільки їхати до замку Назарова?

— Зараз ніч і дороги вільні — двадцять хвилин.

— Ми там нічого вже не знайдемо, — знову спокійно, як очужілий, сказав Зорій. — А як щось і знайдемо, то Назарова до того не пришиємо. Упевнений: якщо він і був у маєтку, вже його там нема. Ми тільки розшифруємо свій інтерес, і все. Пропоную грати «відбій».

— А ти що думаєш, Владиславе? — Шершун підвівся й ходив по кімнаті.

— Богдан Данилович, як завжди, має рацію. Операцію треба скасувати через непередбачені обставини. Так і доповімо голові.

А Назаров від нас нікуди не дінеться. Він настільки жадібний, що ця подія його не злякає: він і далі своє робитиме. Тим більше, не думаю, що нинішню ніч вони якось поєднають із діяльністю спецслужби. Через своїх людей, що сидять у наших структурах, спробують щось з’ясувати, а коли, сподіваюся, нічого не дізнаються про наші плани, заспокояться і діятимуть у тому самому дусі. Може, змінять місце лабораторії. Але це не проблема.

— Так, це не проблема, якщо твій агент ще живий, — вставив Зорій.

— А що з ним станеться? Він живучий, — упевнено сказав Ухаль.

— Тоді — відбій, — резюмував Шершун.

Вони підійшли до дверей, потиснули одне одному руки. І тут Шершун залився сміхом. Він дивився на колег і не міг стриматися. Вони теж почали сміятися. Шершун уже на виході з кімнати кинув:

— А чого ми тоді бігли, як навіжені? І що подумав про нас директор? Ми ж дременули, не заплативши…

— Нічого, — сміявся Зорій, — з Василем Валерійовичем я все владнаю. Він нормальний мужик — зрозуміє.

7

— Так ти скажеш, нарешті, як тебе звати? — запитав свого супутника Петро Крюк. Це питання він ставив не вперше, але чоловік мовчав. Не зронив він і слова ні тоді, коли вони виганяли з гаража «Фольксваген», ні під час короткої перестрілки з охороною, коли намагалися виїхати з території маєтку. їм пощастило: кілька отворів у задніх дверцятах — найменша шкода, якої можна було очікувати. Крюк, натискаючи на акселератор, раз у раз поглядав у дзеркала заднього огляду, але погоні не помічав. Схоже, втікачі посіяли паніку, а без начальника охорони, накази якого його бійці звикли виконувати, їм залишилося тільки телефонувати хазяїнові. Зустрічі з Назаровим на київській трасі Крюк не боявся: мікроавтобус, на якому вони зараз мчали в напрямку столиці, в разі лобового зіткнення залишить від «Мерса» Миколи Яковича купу брухту. А спецназівець Петро Крюк був настроєний рішуче й навіть агресивно. І йому байдуже, що в тій купі металу знайдуть і його бездиханне тіло. І тіло оцього хлопа, який мовчить.

— Я не думаю, що ти глухонімий, але ми зараз в’їдемо в місто, і я мушу тебе висадити. До речі, щоб ти знав: войнушку я вчинив заради тебе. Сам не знаю, чому, але зараз я почуваюся так, наче звільнив Землю від нашестя агресивних інопланетян. Хоч щось корисне зробив у своєму житті.

— А чому ви впевнені, що зробили для мене краще? — нагло запитав супутник.

— Не зрозумів, — зрадів Петро з того, що мужчина заговорив. — То, може, ти з тих, хто потрапив у підвал за власним

бажанням? Так я ж бачив, у якому стані тебе вперше притарабанили.

— Ні, бажання потрапити з вогню та в полум’я у мене не було. Але, мабуть, десь там нагорі вирішили, що помирати мені ще рано. Хоча й жити далі у мене теж бажання аж ніякого.

— Чому так? — Петро радів, що мужчина хоч щось говорить, і не надто вникав у суть його слів.

— Не можна будувати своє щастя на горі інших. Зроби комусь зло — і воно тобі повернеться.

— І що ж ти такого встиг накоїти, що вбив собі в голову таку, як зараз модно говорити, матрицю?

— Довго розказувати, та й зайве це і нецікаво. Краще скажіть, чи не могли б ви дозволити скористатися буквально на кілька секунд вашим телефоном, якщо він у вас є?

— Звичайно, які питання. Але спочатку мені треба знати, куди тебе везти далі, бо ми вже їдемо Дарницею.

— Усе залежить від того, чи додзвонюся я і що мені скажуть по телефону. І, якщо ви не проти, призупиніть, будь ласка, я на секунду вийду й поговорю. Не бійтеся — я не втечу з вашим телефоном.

— Дорогий мій чоловіче, від мене ще ніхто не втікав, — Крюк прийняв управо й загальмував. — Дзвони, — він простягнув трубку супутнику. Той узяв телефон і вийшов на вулицю.

8

Прийшовши додому, Зорій тихо пробрався у свій кабінет, перевдягнувся у спортивний костюм і сів за письмовий стіл. Останні події так розтермосили Богдана Даниловича, що він був певен: навряд чи йому вдасться заснути.

Полковник дістав із шухляди товсту білу папку з рукописом недописаного роману Сашка Теслі «Хмари над Карпатами», узяв останніх кілька аркушів і поклав на стіл. Він їх уже читав. Ця оунівська агітаційна листівка, що, як і решта аналогічних документів, безсумнівно, була викрадена письменником з архіву СБУ, наче підсумовувала все те, про що йшлося в романі Теслі. Текст, який ледве читався, бо не лише надрукований на цигарковому папері, а ще й схожий на останню копію в закладці друкарської машинки, фокусував у собі ідейну перспективу роману: все те, що комуністична пропаганда впродовж десятиліть подавала, як здобуток і перемогу добра над злом, насправді виявилося грандіозним блефом, усесвітньою оманою, намаганням здобути перевагу у вічному двобої природних людських чеснот і їхніх ницих вчинків. Перевагу, яка, врешті-решт, стала пірровою у глобальному історичному прочитанні. Перемогли не ті, які залишилися жити, а ті, які покинули цей світ нескореними й гордими.

БІЙЦІ, ОФІЦЕРИ І СЛУЖБОВЦІ МГБ, МВД!

Наша батьківщина — Країна Рад — в небезпеці! Ззовні капіталістичний хижак гострить свої кігті, щоб в слушний момент роздерти СССР і перетворити нашу квітучу країну в капіталістичний смітник. Всередині невдоволений народ щораз більше висловлює свої ворожі для партії й уряду настрої. Селяни, незважаючи на світле майбутнє колгоспів, відмовляються від праці на колгоспному полі. Робітник, хоч і є власником заводів, саботує працю, і виробництво належно не зростає. Інтелігенція, заражена гнилими ідеями Європи, перестає ширити найпередовішу російську культуру, а проповідує занепадницькі ідеї. Неросійські народи перестають вже бачити свою мету у віддаванні своїх здібностей і багатств для свого «старшого брата», а починають ставити такі реакційні вимоги, як самостійність, воля, незалежність.

Бійці, офіцери, службовці мвд, мгб!

Ви завжди були надійною і найміцнішою опорою партії і Країни Рад! На вас і сьогодні лежить відповідальність за майбутнє СССР! Від вашої стійкості, від вашої відданості партії, тов. Сталіну залежить майбутнє большевизму. Тому всі на передову!

Ще дужче натискайте на селян! Забирайте у них останнє зерно, останню корову, бо це необхідно для розбудови партійної верхівки, поліційних органів СССР! Не зважайте на те, що вони гинуть мільйонами в голодні роки, бо вони і так не хочуть розуміти, що таке соціалізм. Навіть якщо ваші матері й сестри помирають голодною смертю, ви не звертайте на це уваги, бо в ім’я ідеї це необхідно. Тільки витиснувши з села останнє зерно, можна забезпечити вашим начальникам, вищим офіцерам високі платні й розкішне життя.

Від робітників вимагайте ще видатнішої праці, заставте їх на тисячі процентів виконувати норми, бо тільки за допомогою вашої промисловості тов. Сталін зможе завоювати цілий світ. Не оглядайтеся на їхні сльози, терпіння, бо Петро І також не оглядався на муки козаків, яких заставив будувати Петроград. Тільки заставляючи робітників працювати без передишки, можна створити вищим партійним чинникам справжнє заможне, веселе життя.

Ще пильніше слідкуйте, щоб інтелігент не мріяв про свободу думки, бо вона може розбити на тріски наш любимий СССР. Тільки підкорюючи інтелігенцію єдиній партійній лінії, ви забезпечите мешканцям Кремля спокійний сон.

Ні в якому разі не обов’язок партії дбати про добробут робітника, колгоспника, інтелігента, а, навпаки, робітник, колгоспник і інтелігент повинні віддати свої сили, а як необхідно, то й життя за добробут, славу ВКП(б) і в першу чергу — її вождя тов. Сталіна! Тільки таким шляхом може бути побудований комунізм!

Росіяни, які виконуєте найпочеснішу службу радянського громадянина в лавах мгб, мвд! Не піддавайтеся на підшіптування ворогів, які говорять вам, що над російським народом панують грузини: Сталін і Берія! Хоч і мільйони російських робітників, селян і інтелігентів загинуло у виправно-трудових таборах, хоч мільйони їх помирає по містах і селах сьогодні — ця жертва не є марною: мешканці Кремля живуть сьогодні в таких достатках, яких не знає жоден королівський двір, вищі партійні чиновники можуть сміло конкурувати з капіталістами. Вже недалекий цей час, коли всі вони доженуть і переженуть в достатках Америку!

Українці, що бороните цілісність СССР в рядах мгб, мвд! Пам’ятайте, що історія поклала на вас почесне завдання збудувати всесвітню кремлівську імперію. Віддайтесь цьому ідеалові всією душею, як віддавалися запорозькі козаки, будуючи Петроград, як віддавалися й віддаються ваші батьки, брати й сестри, будуючи біломорканали, кузбаси, освоюючи полярний Сибір. Віддайте Кремлю всі свої здібності, як віддали їх Гоголь, Короленко і віддають Тичина, Вишня і інші. Допомагайте вивозити з України пшеницю, вугілля й залізо. Вам цих багатств і так не треба, а тов. Сталін забезпечить собі за їхньою допомогою панування над цілим світом.

Білоруси, Прибалти, Кавказці, народи Середньої Азії, що виконуєте свій обов’язок перед Батьківщиною в лавах МГБ, МВД! Віддайте скарби ваших земель тов. Сталіну. Він їх використає найбільш доцільно для блага партії і мешканців Кремля. Забудьте про ваше велике минуле, а працюйте виключно для слави найпередовішої нації світу — російської. Нехай вас не засмучує, що батько росіян поглядає на вас з погордою: виконуйте правильно свій обов’язок молодшого брата на вічну славу Росії, Івана Грозного, Петра І, Сталіна.

Бійці, офіцери, службовці МГБ, МВД! Зі все більшим завзяттям винищуйте українських повстанців і революціонерів інших народів, бо це вони несуть народам свободу й добробут, вони хочуть знищити партію, і в першу чергу її верхівку. Вони тиснуть на ваших вищих офіцерів, що так щиросердно піклуються про вас, що недоїдають, недосипають, ходять в подраному одязі, щоб тільки полегшити вашу долю. Не забувайте про свої обов’язки, а ходіть в темні дощові ночі на засідки, віддавайте своє життя за ваші вищі чини, які в погоні за ворогами народу вже вибиваються із сил.

Не щадіть населення, яке вам наказують вивозити в Сибір. Не слухайте плачу дітей, стариків, жінок, бо на Сибіру потрібна робоча сила, а старим і дітям все одно колись Прийдеться гинути. Куйте міцно кайдани для тих десятків мільйонів ув’язнених, бо коли б вони розкувались, міг би розвалитися Кремль і в СССР могли б запанувати воля і добробут. Ваш обов’язок — ніколи цього не допустити.

Пильно охороняйте заводи, шахти, залізницю, щоб знедолені робітники не захотіли їх кидати, бо такий рух міг би заразити все робітництво СССР, і ваші офіцери не мали б легкої і добре оплачуваної роботи.

Прикордонні війська МВД! Пильно охороняйте кордони СССР, щоб до нашої країни не дійшов ні найменший голос ззовні. Пильнуйте, щоб ніхто не міг вирватися з нашої щасливої країни та розказати про наш добробут!

Війська МГБ, МВД! Наголошуємо ще раз: СССР в небезпеці ззовні й зсередини. На вас лежить велика відповідальність. Батьківщина вимагає від вас жертви крові. Якщо треба — загиньте, але не зрадьте партії й тов. Сталіна.

Хай живе Всесоюзна Комуністична Партія (більшовиків)! Хай живе головна опора СССР — МГБ, МВД!

Хай живе наш мудрий вождь і вчитель тов. Сталін!

Всесоюзна Комуністична Партія (більшовиків)

Прочитавши останній рядок листівки, полковник спецслужби Богдан Данилович Зорій був твердо переконаний: якби Сашко Тесля був живий, він закінчив би свій роман саме цією листівкою.

Телефон заграв улюблену мелодію Богдана Даниловича. Бетховен завжди нагадував про суєту життя і марність надій. Полковник натиснув на кнопку.

— Уже дуже пізно, але ви змусили мене вас послухати. Тож порадуйте мене хоч чимось, — Зорій нечасто дозволяв собі такі вільності по телефону, тим більше, що навіть гадки не мав, хто б це міг дзвонити.

— Богдане Даниловичу?

— Так, — почувши голос у трубці, Зорій аж підскочив.

— Це Сашко.

— Хто?

— Сашко Тесля.

Глава десята

Шульга

1

— Спасибі за телефон, — чоловік штовхнув дверцята автомобіля й радісно додав, — тепер — хоч на край світу.

— А де, все-таки хотілося б знати, зараз той край? — Петро Крюк помітив кардинальні зміни, що сталися з його супутником упродовж кількох хвилин, які той використав для телефонної розмови.

— На Оболоні, вулиця Тимошенка. А там — я покажу.

— Це ж треба: і я живу на Оболоні! Тільки на Мате Залки, — Крюк уже повернув управо і їхав вулицею паралельно до Дніпра.

— І хто нас буде зустрічати?

— Вас — не знаю, а мене — друг.

— Тобі добре, у тебе є друг. А мене не зустрічає ніхто з тих пір, як померла мама, — сумно сказав Крюк. — А ти теж неодружений?

— Ні, — відрізав чоловік і вже м’якіше додав, — у мене є дружина. Але після всього, що я накоїв, страшно навіть уявити, як наважуся постати перед її ясні очі.

— Нічого, жінки уміють прощати. А от хто простить мене? — зітхнув Петро.

— 3 усього видно, що вам теж дісталося в житті несолодко, — співчутливо промовив чоловік. А потім, наче схаменувшись, запитав: — До речі, а чому це ви взялися мене виручати?

— Не знаю, можливо, проявилися залишки співпереживання. А взагалі-то, я рятував себе, — Крюк кілька хвилин їхав мовчки, а потім, зітхнувши, додав, — бо теж, здається, як і ти, заплутався.

Петрові раптом закортіло розказати цьому чужому чоловікові те, що він нікому зі знайомих і близьких людей не розповів би ніколи в житті. Можливо, тому, що Крюк знав: зараз він висадить цього мужика і більше ніколи його не побачить. І він почав розказувати так, наче перед цим уже довго розповідав цьому дивному незнайомцю про наболіле, а тепер лише доказує свою пригоду.

— Вони ж навіть не здогадувалися, що я з дитинства був лівша, тобто, як у народі кажуть — шульга, хоча в житті все робив правою. І на тренуваннях основні прийоми захисту й нападу виконував, як правша. Навіть грушу боксерську лупив правою, правою, правою. І коли в спортзалі залишався сам, не дозволяв собі розслабитися й ударити по шкіряній груші лівою. А так хотілося…

Лише раз — під час відпустки в селі у мами — мені довелося порушити роками вироблений для себе самого закон. Я гуляв у лісі, пройшовся знайомими з дитинства стежками, грибними місцями, відвідав славетний «білий горб» (піщаний, тому й білий), з якого взимку з’їжджали тільки відчайдухи, а багато хто ламав не лише лижі, а й ноги-руки.

Горб, що в дитинстві здавався таким високим і крутим, виявився маленьким горбком, порослим високою, але негустою травою. Я відвідав ще деякі пам’ятні місця, а коли дійшов до місця, де росла старезна товста з розкішною кроною сосна, сів під нею, і мене охопили спомини.

Крюк замовк. Так, саме там він мав уперше в своєму житті справжнє чоловіче відчуття. Петро згадав ту Ніну, в якої він тоді вже був аж ніяк не першим, те блядовите маленьке дівча без явних зовнішніх ознак жіночності, з яким, коли вона була ще у восьмому класі, перебули всі старші хлопці, навіть дехто, хто прийшов щойно з армії.

Петро пам’ятав той випадок, коли після танців тихого літнього вечора він забрів з Ніною до лісу. Вона не перечила, щоб він її туди вів. Радше, сама його вела, бо йшла навіть попереду. І он під тією сосною, можна сказати, зґвалтувала його. Петрові було так боляче, наче це не дівчина, а саме він втрачав юнацьку цноту. Навіть злякався й подумав, що на його пуцюрині щось відірвалося — так усе боліло.

— Так-от, — вів далі Крюк, наче чоловік міг чути, про що згадував зараз його супутник, — посидівши під деревом, ще весь у ностальгійних спогадах, я виходив з лісу. Аж ось переді мною наче виросла соснова гілка. Задумався, замріявся й не помітив її, а вона ледь не хвиснула мене по обличчю. Я відсахнувся й уперше в житті незвичним рухом різонув перед себе ребром долоні. Долоні лівої руки. Гілка тріснула й повисла на свіжій тонкій корі, але не відпала. Я аж сам здивувався, що перебив таку товсту гілку. Усвідомлення того, що вдарив лівою, прийшло за мить. Я вирішив «добити ворога». Ударив по завислій гілці правою раз, вдруге, втретє. Але гілка не хотіла остаточно відділятися. Тоді я не захотів спробувати вдарити ще раз лівою, хоч був упевнений: це — страшна зброя, яку можу використати лише в екстремальних ситуаціях. І це — моя таємна зброя. Усе життя тренував себе і звикся навіть думкою з тим, що для всіх я — тільки правша. Може, й не треба було б з тобою ділитися, але скажу більше, — Петро змовницьки підморгнув чоловікові, — саме це й збивало з пантелику всіх слідчих, коли

вони досліджували «злочини» невідомої особи, яка розправлялася з «наривами» суспільства. Я навіть упевнений, що вони назвали справу, яку завели на мене, «Месник». Ох і нагнав я страху на всю Україну й за її межами саме тим, що не вбивав своїх жертв, а лише нещадно, по-звірячому, по-садистськи калічив їх! Вони мучилися, фізично мучилися, на них боляче було дивитися. А ще більш боляче було їм за те, що всі принади життя тепер проходили повз них. їм не можна було нічого: ні їсти, ні відчувати. І вони знали, за що це! Але не мали й гадки, хто це робить. Так само, як тривалий час не мали гадки й ті, які розслідували ці страшні злочини. А може, справедливі, га?

— Так ось чому ви з’явилися серед тих покидьків! І ви зовсім не один із них? — наївність чоловіка аж випирала. Так, не помилився Крюк у тому, що відчув — цю людину треба рятувати. Мабуть, гарну людину.

— Не знаю, це філософське питання, — Петро знову на певний час замовк. — Можливо, я такий самий, як і вони.

— Філософське? — чоловік здивовано подивився на Крюка, наче вперше його побачив. — Цікаво… А от ми, здається, і доїхали. Зупиніть, будь ласка, он там, перед клумбою.

«Фольксваген» зупинився. Крюк вийшов із машини разом із супутником, подав руку:

— Вибач, що не обійшлося без жертв. Здається, ти не звик до таких картинок з натури. Швидше за все, ручка або пензлик — твої знаряддя праці. Вгадав?

— Угадав, — усміхнувся чоловік. — Письменник я, і звати мене — Сашко. Сашко Тесля. Може, чули?

— На жаль, ні. Співачку з таким прізвищем знаю. Ніна Тесля. «Ой, летіли дикі гуси — гой я, гой я!» — спробував заспівати Петро, але в нього вийшло це невміло й смішно.

— Я теж не вмію співати, — усміхнувся Сашко. — А Ніна Тесля — моя дружина. Он, здається, і мій друг на підході.

Петро глянув у той бік, куди дивився Тесля, й мало не отетерів: до них підходив полковник СБУ Зорій.

— Ну, ось усе й вирішилося, — побачивши біля Теслі чоловіка й упізнавши в ньому Крюка, спокійно, наче він чекав цієї зустрічі, сказав Зорій. — А тепер обох прошу беззаперечно виконувати мої команди: залишаймо машину тут і — за мною кроком руш!

2

Сашко Тесля мився у ванній кімнаті, а вони сиділи у вітальні в кріслах одне проти одного: полковник СБУ Богдан Зорій і колишній полковник спецпідрозділу «Альфа» Петро Крюк.

— Я мушу тебе затримати. І не лише й не стільки тому, що твої дії підпадають одразу під кілька статей кримінального кодексу. Я боюся, що на волі ти можеш накоїти бозна-чого й тим самим ще більше ускладниш ситуацію, в яку потрапив.

— Правильно боїшся. Я свою місію ще не закінчив. У моїх планах скрутити м’язи ще не одному глитаю. Так що захищай, Богдане, цю мерзоту, захищай!

— Та зрозумій ти, голова садова, що не можна так діяти, це незаконно. Ти стаєш таким самим злочинцем, як і вони. Треба діяти іншими методами.

— Ага, «мы пойдём другим путём».

— Ленін тут ні до чого. Хоча в Україні зараз класична революційна ситуація: «верхи не можуть, низи не хочуть». Але вже досить кровопролить і громадянських колапсів.

— І що ж треба робити? Чи ж є вихід із цього прокляття, під яке потрапила Україна?

— Вихід є. Але він, повір мені, не в мордобої, не в сучасній оприщині.

— До чого тут Іван Грозний?

— Я сказав оприщина, а не опричнина, маючи на увазі наших карпатських опришків, а не російських опричників.

— Так, Богдане, зав’язуй зі своєю філософією. Я не зовсім дурний і тут можу, повір мені, посперечатися навіть із тобою. Ти мені прямо скажи — що робити?

— Для початку ти посидиш під арештом. Поки що — під домашнім. Оце тобі ключі від моєї дачі. Туди тебе відвезе мій друг. Але ти зараз даси мені слово честі, що не вчинятимеш жодних незаконних дій. Житимеш на дачі, доки я не приїду й не скажу, що будемо робити далі.

— А як же із законом: я ж маю сидіти в КПЗ.

— Туди ще встигнеш. Зараз тобі, здається, більше треба боятися не тюрми. Шукав тебе не лише я. А якщо знайшов я, то й

інші знайдуть. Тим більше, що після бійні в Назарова для них усе стало зрозуміло. От вони з тобою філософствувати не будуть.

— Авжеж. Але я їх не боюся: знав, на що йду. Це як у бою: не відаєш, коли і як загинеш. Перспектива цього завжди є. Хоча й залишається надія вижити.

З ванної вийшов Сашко.

— Ну, як, мандрівнику ти наш? — якось по-батьківськи запитав Зорій. — Відмився?

— Від природного бруду — здається, так, — зашарівся письменник. Він перевдягнувся в Богданів одяг, і хоча той був для нього дещо великуватим, виглядав Сашко свіжим і чистим.

— Ну, а інший бруд будемо відмивати разом. Виявляється, всі ми, кожен по-своєму, накопичили його чималенько. Здається мені, що кожен виніс з останніх подій певний урок. Загальним же для нас усіх є той, що сам по собі окремо жоден із нас чогось вартого зробити не може. Крім, звичайно, дурниць, які приносять нашому оточенню лише біль і навіть утрати. — Зорій підвівся з крісла й підійшов до Теслі. — Сашку, про все, що відбулося й що має ще відбутися, ми поговоримо згодом. Зараз пропоную зателефонувати Ніні. І зроблю це я. Скажу — отримав достовірну інформацію про те, що тебе помилково викрали злочинці з метою вимагання викупу, а потім, з’ясувавши, хто ти є насправді і що в тебе немає грошей, про які мріяли злочинці, тебе просто відпустили. Поясню, що тепер ти в моєму службовому кабінеті, і після необхідних юридичних процедур, опитування тощо тебе привезуть додому. Запевню, що це буде швидко, сьогодні вранці. Ну, а там, дорогий мій, викручуйся сам. Кожен має відповідати за власні вчинки. — Тепер Зорій повернувся до Крюка. — Ну, а зараз ми, мабуть, усе-таки всі разом трішки поспимо. Годинки дві. Скоро світанок. Лягай, Сашку, не роздягайся, на оцей диван. А ми підемо до мене в кабінет — там теж є де прилягти.

— А дзвінок? — захвилювався Сашко.

— Думаю, все-таки краще це зробити зранку. Бо, може, поки я прокинуся, у квартирі когось із вас не знайду. — Богдан Данилович якось по-дитячому пирснув.

Сашка не потрібно було вдруге запрошувати, він швидко вмостився на дивані. Зорій і Крюк перебралися до кабінету.

Богдан Данилович розклав крісло-ліжко, показав Петрові на тахту, мовляв, там тобі спати.

— Усе не наважуся спитати, — Крюк почав роздягатися. — А де дружина?

— Вона, коли я довго затримуюся на роботі, йде до подруги ночувати. У них там свої бабські інтереси. Та я цим задоволений: хоч не так нудьгує. А то ми, ти ж знаєш, усе життя на роботі, про сім’ї думаємо в останню чергу. Ото й ростуть без нас діти, а дружини потроху старіють. Уже не дочекаюся, коли пошлю все це к бісу, піду на пенсію, буду щодня їздити на риболовлю, довбатися в землі, підрізати й обприскувати дерева, милуватися цвітом яблунь та черешень і чекати в гості онуків. Мені весь час, усе життя не вистачало волі. Тобто — свободи. Специфічна робота, яка апріорі передбачала межі, якісь рамки в поведінці, спілкуванні з людьми. Ті невеличкі вільності, що їх допускає кожна молода людина, не можна вважати волею чи свободою.

І ось нарешті — воля. Вона скрізь: починаючи зі сніданку, після якого ти можеш знову влягтися в ліжко чи пройтися вулицями або парком, а може, з приятелем випити чашку кави чи й чогось міцнішого. А може, прибрати в кімнаті чи послухати гарну музику. Ось вона — воля. Що хочу, те й роблю… Одне передбачити неможливо: скільки вистачить терпіння, щоб насолоджуватися такою незвичною волею? У розумінні — чи скоро почну нудьгувати за роботою? А може, в розумінні — скільки ще Боженька відпустить років на таку свободу?

— Угу, на тебе це схоже. Так ти все й покинув. А бубнових хто збиватиме?

— Ти ж пішов — і нічого не трапилося. Незамінних людей немає. Усе минає, як казав мудрий Соломон. Мине і це, — Зорій вмостився в кріслі. — Спи, Рембо, година вранці варта двох увечері. Я думаю, що, мабуть, я тебе на дачу відвезу сам. Замкну там і визначу строк. Так десь років з п’ятнадцять.

Це — мінімум. Бо я ж іще не знаю, що ти там накоїв на фазенді Назарова.

— Що треба, те й накоїв, — сонно буркнув Крюк.

— Ага, що треба… — ледве пролепетав Зорій.

З

Зорій прокинувся від того, що хтось його торкав за плече. Розплющивши очі, полковник побачив Теслю, який нахилився до нього.

— Богдане Даниловичу, — тихо промовив Сашко, — вже сьома година, треба телефонувати Ніні, а то вона може кудись піти.

— Та куди ж вона піде так рано? — ще не зовсім прокинувшись, пробуркотів Зорій. — Може, її взагалі вдома немає, може, вона на гастролях?

— Ні, я відчуваю, що вона Чекає мене і взагалі ні на які гастролі зараз не їздить.

— Чому ти так у цьому впевнений? — Полковник уже остаточно прокинувся. — Можливо, поки ти сам гастролював, вона вже змінила уподобання, й замість письменника у неї з’явився якийсь баритон чи бас. А може, льотчик чи бізнесмен, — Зорій сів на кріслі-ліжку.

— Можете жартувати — мені це байдуже. Взагалі, я став іншою людиною, життя став сприймати по-іншому.

— Гаразд, ми ще з тобою на цю тему поговоримо.

— Богдане Даниловичу, тільки на цю?

— Що «тільки на цю»?

— Тільки на теми життя? Більше ніяких завдань? — пошепки додав, скосивши погляд на Крюка, який міцно спав на тахті.

— Побачимо: саме життя й покаже, — Зорій підвівся. — Ходімо дзвонити, капітан Немо ти наш.

— Чому «Немо»?

— Тому. Потім розкажу. З тобою можна самому ставати письменником — сюжетів, хоч відбавляй.

Вони вийшли нишком з кабінету й зачинили за собою двері. Зорій умився, почистив зуби й лише потім підійшов до телефону. Сашко, щоб Богдан Данилович не шукав, назвав номер.

— Алло, слухаю! — Ніна відповіла відразу, наче не спала й весь час була біля апарату.

— Ніно Матвіївно, доброго ранку! Це Богдан Данилович Зорій. Вибачте, що турбую так рано, але в мене для вас добра новина…

— Де Сашко, що з ним, він живий? — схвильовано майже кричала жінка.

— Живий-живий, — поспішив заспокоїти Зорій, — і не лише живий, а й здоровий. Річ у тім, що його викрали злочинці, переплутавши з іншою людиною, щоб…

— До біса злочинців! — ще сильніше закричала Ніна. — Дайте йому трубку, він стоїть біля вас.

— Це тебе, — тільки й сказав Зорій, простягаючи слухавку Теслі.

— Як мене? — злякався Сашко, беручи трубку й затуляючи мікрофон рукою. — Ви ж обіцяли розказати, що…

— Ніна не схотіла слухати, — зашепотів Зорій. — Та говори вже, вона нас розкусила.

— Алло, — тихо сказав у трубку Сашко, — це я… Усе гаразд…

Я все поясню… При зустрічі…

Зорій з вітальні перейшов до кабінету. На тахті, як і раніше, посопував Крюк.

— Підйом, лежню! — Зорій почав торсати Петра за плече. — Проспиш царство небесне. Пора звикати до іншого режиму.

— До якого іншого? — промимрив Крюк, не розплющуючи очей.

— До якого ж іще? До тюремного.

— Ні, дорогенький, це ти перебрав, — потягнувся Крюк. — До тюрми справа не дійде. Мало я натерпівся в житті, щоб закінчувати його в дискомфорті — без шампанського, чашечки кави? — спародіював Петро відомого персонажа кіноактора Андрія Миронова.

— Буде тобі й кофе, і какава з чаєм, — підтримав жарт Зорій. — Десять хвилин тобі на ва-а-нну — і вперед, поки наші колеги чи братки не нагрянули просто сюди.

— А звідки вони дізнаються, що я тут? — підозріло запитав Крюк.

— Ага, всі навкруги дурні, тільки ми з тобою розумні. Лише позавчора зняли з моєї квартири техніку. І то, думаю, тимчасово.

— І ти під ковпаком? — Крюк уже зовсім прокинувся й підвівся з ліжка. — Як ти довідався, що зняли? І чому ти думаєш, — він на мить задумався, — що тебе взагалі прослуховували?

— Не тільки прослуховували, а й дивилися.

— І це ти знав від самого початку? — здивувався Петро.

— Спочатку здогадувався, а потім, коли мене побили, впевнився на всі сто.

— Так ти знав і… — Крюк замовк.

— Що «і»?

— Та нічого. Потім. Наш письменник уже прокинувся?

— Саме зараз сеанс довіри по телефону. Я намагався, як планували, підготувати, так би мовити, «повернення блудного сина», а вона як закричить: «Дайте йому трубку…» Ото жінка — сила!

— Так, не всім у цьому щастить, — похитав головою Петро.

— Ти на що натякаєш, бандитська твоя морда?! — примружився Зорій.

— Ні на що. Просто констатую. Всяке в житті буває…

— Іди вже, психолог.

Коли вони удвох увійшли до вітальні, Тесля вже поклав слухавку на апарат і сидів задумливо на дивані.

— Ну, і яке було її позитивне рішення? — бадьоро запитав Зорій.

— Ніна сказала, щоб я їхав додому — вона чекає. Ну, і ще багато чого…

— «Багато чого» якого?

— Гарного, Богдане Даниловичу, гарного. Який же я бовдур! Я ж мало не загубив таку людину!

— Це ти про себе? — вже без іронії запитав Зорій.

— Ні, про Ніну. Вона сказала, що якби я не знайшовся, то…

— Чого ж ми сидимо? Ану зі мною на кухню — я покажу, де що лежить. Гадаю, каву заварити вмієш? І щоб за п’ятнадцять хвилин усі були готові до виїзду, — по-військовому скомандував Зорій.

— Єсть! — разом відповіли Тесля й Крюк.

Вони швидко перекусили, ковтнули кави й вийшли з квартири. На першому поверсі Зорій зупинився.

— Так, хлопці, а тепер — розбігаймося. Спочатку вийдемо ми з Петром. Ти, Сашку, почекаєш кілька хвилин, потім виходиш. Якщо за нами стежать, то поїдуть слідом. Як вийдеш, одразу повернеш направо, за тридцять метрів — зупинка автобуса. Ось тобі гроші. Доберешся сам. Пізніше зідзвонимося. Бувай. І ще одне, мало не забув, — Богдан Данилович простягнув Сашкові целофановий пакет. — Це твій рукопис. Класний задум. Закінчиш — перший примірник подаруєш мені.

Тесля потиснув Зорієві руку, потім затримав у своїй долоню Крюка.

— Хоч я і розумію, що мій порятунок організував Богдан Данилович, ви ризикували своїм життям, рятуючи моє. Спасибі вам.

Крюк глянув на Зорія і, нічого не сказавши, просто потиснув руку письменникові.

4

З’явившись на роботі, Зорій недослухав обов’язкового рапорту чергового по управлінню щодо подій за минулу ніч і запитав:

— У зведеннях від міліції щось по нашій лінії є?

— По нашій, пане полковнику, немає нічого, — швидко відрапортував черговий. — Зранку телефонував генерал Шершун і наказав: щойно ви з’явитеся, щоб зателефонували йому.

— Гаразд, дякую. Можете змінятися.

— Єсть! — одночасно відповіли два офіцери — і той, хто здає, і той, хто заступає на чергування.

— Усе-таки дайте мені міліцейські зведення, я сам гляну, — вже у дверях свого кабінету наказав полковник.

Не встиг Зорій дійти до столу, як засигналив зумер прямого зв’язку. «Починається…»

— Доброго ранку, Богдане Даниловичу! — голос Ухаля стурбований. — Хоч трішки вдалося поспати?

— Привіт, Владиславе! А що мені залишається робити? — бадьоро відповів Зорій. — Спав усю ніч, як немовля коло цицьки.

— Коло чиєї? — спробував пожартувати Ухаль.

— А біля чиєї ж цицьки спить немовля? Біля маминої.

— Так то ж немовля… Коротше, нас чекає у себе Шершун. Він сказав, що сходить на килим до голови, а потім хоче поговорити з нами.

— Ну, то які проблеми? Ходім. Чекаю внизу.

Управління, які очолювали Зорій і Ухаль, містилися в одному будинку: Богдан Данилович зі своїми антитерористами на перших чотирьох поверхах, а Ухаль боровся з наркотика

ми з позицій п’ятого. Там здебільшого управлінські підрозділи, а оперативні розкидано по місту — переважно під прикриттям усіляких приватних фірм і державних закладів.

Зорій поклав у папку зведення МВС, робочий зошит і вийшов з кабінету. Він знав, що коли начальник департаменту йшов до голови, чекати його, можливо, доведеться кілька годин. Тому полковник майже завжди брав із собою документи, з якими треба терміново ознайомитися.

Шершун повернувся від Беруна на диво швидко, запросив пройти до кабінету.

— Ну що, хлопці, здається, цього разу відбулися легким переляком. Я доповів про те, чому зірвалася наша вчорашня операція, на що Берун зреагував спокійно, навіть видавив слова, схожі на співчуття, мовляв, з ким не буває, усе ж передбачити неможливо. А потім ні сіло, ні впало: «Де Крюк?» Я аж отетерів. «Який крюк?» — кажу. «Не прикидайся! Петро Крюк, той, що вам усю хатку розвалив у Назарова. І не тільки вам. Бойню, «понимаете ли», влаштував у домі добропорядного хазяїна. Виявляється, ми не можемо знайти не лише тих, хто побив Назарова, Бойченка і Клютова, а скоро ті нахаби почнуть відстріл наших законослухняних громадян. Іди й шукай. Разом зі своїм геніальним Зорієм. До речі, як він там?» — питає. Нормально, кажу, працює. «Ага, — каже, — ви напрацюєте». А тепер скажи, Богдане, ти зведення міліцейські сьогодні читав?

— Ще ні, оце взяв із собою, думав — прочитаю, поки ви будете в голови. Не встиг.

— Я читав, Володимире Дмитровичу, — сказав Ухаль. — Інформації про нічні події в садибі Назарова немає. Жодного слова, наче й не було ні стрілянини, ні трупів.

— І я про те саме, — Шершун почав ходити між столом і вікном. — А Берун уже знає. Як ви думаєте, чому?

— Що тут незрозуміло? — буркнув Зорій.

— До речі, а що нам відомо? Владиславе, твій агент виходив на зв’язок?

— Ні, Володимире Дмитровичу, не виходив.

— А що тобі відомо, Богдане?

— Я тільки через дивний збіг обставин дещо знаю. За даними мого оперативного джерела, яке опинилося вночі в садибі Назарова цілком випадково, хтось напав на підвал, у якому виробляли наркотики, постріляв внутрішню охорону й утік.

— А Крюк?

— Що — Крюк, Володимире Дмитровичу? — мельком глянув на стелю Зорій. Шершун зрозумів жест полковника.

— Ну, гаразд. Я так розумію, що все треба починати спочатку. Ходімо, я вас проведу. — Всі вийшли в приймальню, потім у коридор.

— Богдане, де Крюк? — пошепки запитав Шершун.

— Крюк? — Зорій здивовано підняв брови й теж прошепотів. — А, Крюк… Так Крюк, мабуть, утік.

Шершун пильно подивився на полковника й, нічого не сказавши, повернувся до приймальні.

5

До своєї дачі Зорій добрався лише пізно ввечері. Крюк його чекав і приготував смачну вечерю, яку вже кілька разів підігрівав. Усі інгредієнти Петро знайшов тут же, у шафі. Макарони, м’ясні консерви, консервовані огірки-помідори, цибулю.

— Привіт в’язню замку Іф! — привітався Зорій.

— Салют королівському прокурору! — весело відповів Крюк.

— Ну ти даєш! — Зорій і далі дивувався. — Може, ще й ім’я прокурора назвеш?

— А чому б і ні. Вільфор — не дуже складне ім’я для такого розумника, як я. Тільки безпросвітний бовдур не читав у дитинстві Олександра Дюма. Але менше з тим, геть інтелектуальні забави. Краще розказуй, що нового?

— Насилу вирвався. Та й добиралися сюди не без пригод. — Зорій почав викладати на стіл пакунки з їжею. — Дорогою ми з Геною майже зупинилися. Налетіли хрущі — так несподівано, як по команді. їх там мільйони. Вони як спеціально цілилися у вітрове скло, з силою билися й оберталися на брудні плями. Було справді страшно, ми боялися, що скло не витримає і лусне. Фари висвітлювали дорогу, всіяну трупами хрущів, розбитих об інші машини. Вони теж рухалися повільно — сорок-п’ятдесят кілометрів на годину. Картина моторошна. Такого ще не бачив ні я, ні водій. Чомусь згадалося шевченкове замріяно-ностальгічне «Хрущі над вишнями гудуть». А бодай би їм…

Останньою з пакета Зорій дістав пляшку горілки.

— Розмова буде серйозна й по п’ятдесят грамів нам не завадить. Треба ж відповідати міжнародним стандартам, — Богдан Данилович дістав чарочки, відкоркував пляшку.

Крюк у цей час уже порізав кільце «Краківської», твердий сир, буженину.

— У чому «відповідати стандартам»? У тому, що наїдатися на ніч від пуза?

— Ні, що під час розмови копи або співробітники спецслужб завжди п’ють. Принаймні так показують у кіно.

Вони випили, закусили.

— Я зараз не запитую про деталі тих епізодів, до яких мені й моїм колегам вдалося встановити твою причетність, Петре, — спокійно й упевнено почав Богдан Данилович. — Вони мені більш-менш відомі. Та й не дуже цікавлять. Зараз я з більшим інтересом дізнався б про те, чому така людина, як ти, наважилася на жорстокі й фактично злочинні дії? Ті люди, яких ти гамселив, слова доброго не варті. Але повинна ж бути причина того, що накоїв мій колега й у всіх відношеннях добрий мужик?

— Скільки запитань, Богдане, скільки запитань! А мене зараз більше цікавить інше. Тільки скажи чесно — та ти, як мені відомо, по-іншому й не можеш — я правильно робив, що бив пики тим бандюкам? Тільки без філософствувань: так чи ні?

— Ні! — твердо відповів Зорій.

— Виходить, усе те, що робили ті нелюди, правильно? І правильно, що жодній бляді не було діла до того всього? Вони обдирали народ як липку, знущалися з людей, катували, вбивали, а нікому й на думку не спало хоч що-небудь зробити, щоб припинити їхні злочини. Де були ти і всі твої так звані правоохоронні органи, коли Назаров, Бойченко, Клютов і десятки таких, як вони, за безцінь прибирали до рук те, на що поклали роки життя наші батьки, горблячись за копійки «в ім’я світлого майбутнього»? Ці кровопивці, скориставшись потуранням влади, боягузтвом та імпотентністю правоохоронних органів, у тому числі й наших з тобою «славних» колег, побудували для себе і своїх дітей комунізм на окремо взятій території, пустивши з торбами по світу тисячі, мільйони трудяг, не залишивши їм навіть надії на справедливість. Але в цьому страхітті є і позитив: люди перестали вірити байкам, якими їх годує через продажні пресу й телебачення та камарилья на чолі з головним винуватцем усіх нинішніх бід українців — Президентом.

Та й хіба річ лише в ньому? Вся влада прогнила згори донизу. Скрізь. Не лише в Україні. Назви мені хоч одну країну, де не було б корупції, обману, зловживань владою, підкупу суддів, лобіювання власних інтересів особами, що перебувають на державних посадах? Японія, Німеччина, Франція, Англія, Швейцарія, Італія, хвалена Америка — скрізь і всюди превалювання власних інтересів над державними. І хто з цим бореться? ФБР? ЦРУ? ФСБ? БНД?

Чи, може, ти з твоїм продажним начальством?

Богдан мовчав. Його ошелешив цей монолог Крюка. Монолог людини, яку Зорій знав давно і від якої за багато років він не чув стільки слів, скільки той випалив за кілька хвилин.

А Петро й не думав замовкати.

— Навіть спостерігаючи байдуже за всім цим, люди накопичують негатив, який зрештою досягає рівня критичної маси. У декого здають нерви. І найперше в того, у кого ця маса негативу накопичувалася впродовж багатьох років, можливо, з самого дитинства. Але для того, щоб людина наважилася на такий нелегкий, непростий і небезпечний крок, як заподіяння каліцтва чи вбивство, вона повинна мати принаймні три риси: загострене почуття справедливості, ненависть і прагнення помсти.

Що? Чи це йому не вчувається? Чи ж не Богданові то слова, які в його єстві сидять уже давно? І, виявляється, оцей чоловік, від якого менше за все можна очікувати таких слів, промовляє їх упевнено і твердо.

Ні, ці слова народилися не тепер. Вони вистраждані, наболілі й, відчувається, йдуть від самісінького серця. Загальне відчуття справедливості та опосередковані бажання сатисфакції тут не проходять. Богдан Данилович не лише чудово знає людську психологію, він затятий книгоман і полюбляє детективи.

А там серед основних мотивів, що спонукають до вчинків героїв і антигероїв, — психологія синдрому колишньої травми. Щоб

довести правильність роздумів Зорія, потрібен маленький поштовх, незначна асоціація. І тоді…

— Не кип’ятися, Петре! — перебив Крюка Богдан Данилович. — Ти оце жив-жив собі, служив вірою-правдою в елітному підрозділі органів держбезпеки, і раптом тоді, коли ти вже відпочиваєш на пенсії, якийсь невідомий наступив тобі на хвоста, й ти вирішив провчити всіх, хто апріорі міг це зробити.

— Ні, Богдане. Прийшло це не сьогодні, — довга пауза, погляд прищулений. — За кожну кривду має бути відплата. Поклади життя, а за кривду помстися. Біблійна заповідь, мовляв, коли тебе вдарили по лівій щоці — підстав праву, — це виправдання для слабаків і боягузів. Помста — як бальзам, що загоює старі рани, які довго кровоточать. А задавнена помста — це як раптова й неочікувана знахідка. Ти ще в молодості загубив гаманця з солідною, як тобі здавалося, сумою грошей. А потім у зрілому віці чи й під старість знайшов чужий, але з незрівнянно більшою, ніж була колись втрачена, сумою. Але помста за давню кривду — солодша за будь-який гаманець.

— А кажуть — помста вбиває ту людину, яка мстить, — Зорій витягував Крюка на відвертість.

— З кимось іншим я й не починав би розмови на цю тему. Ти ж — справжній мужик, тому тобі й тільки тобі розповім те, чого не розказував жодній людині на всьому білому світі…

6

Нечасто бувало, щоб він отак сидів і не знав, що робити. Уже кілька місяців поспіль голова Служби безпеки України Герасим Васильович Берун почувався втомленим. Утомленим не фізично. Голова СБУ на здоров’я не нарікав: він регулярно займався спортом, грав у футбол, великий теніс, залюбки возився на дачі з тваринами, працював на землі, в саду. Але події останніх днів особливо схиляли Герасима Васильовича до думки, що наближається час «Ч», коли йому доведеться зі своєї посади піти. Це — в кращому разі. Обставини можуть скластися так, що навіть добровільне зречення місця голови не гарантує йому безтурботного життя. Чи й взагалі — життя.

Те, що сталося вчора в садибі олігарха Назарова — лише маленька й незначна ланка в ланцюгу подій, що нещадним дев’ятим

палом накрили Україну. На тлі тотального зубожіння населення й масових заворушень, що назрівали, безпардонно, нахабно та безкарно виставляли свої набиті лискучі пуза різні назарови, клютови, бойченки, гитібки, коломиєнки, мирташі й іже з ними. Не усвідомлюючи того, що діється в країні, не звертаючи уваги на народний гнів, жили собі в якомусь іншому вимірі, служили золотому тільцю — йому і тільки йому. їхні діти збивали своїми дорогими автомобілями людей, вживали наркотики, гинули — а цим «хазяям життя» усе байдуже.

Після того, як з кабінету вийшов генерал Шершун, Герасим Васильович ще раз проглянув зведення, що їх вранці заніс начальник ОТУ Юрій Ігорович Тимченко, а потім натиснув на кнопку пульту управління відеоплеєром. Кабінет знову заповнили голоси Назарова, Бойченка й Клютова, а на екрані з’явилися зображення їх самих.

«— Вікторе Романовичу, не переживайте: я все підчистив, слідів не залишилося. Людей з підвалу відправили в інше місце. Там ще надійніше, ніж було в мене.

— Ой, не сміши мої капці. У нього було надійно! Та ти мало не завалив усю справу. Ще невідомо, чим усе закінчиться. Та лабораторія — мать її так: не буде її — іншу організуємо. Ти пригрів змія, який нас усіх міг порішити, — аж зривався на крик Клютов.

— Вікторе Романовичу, ще ж невідомо, чи причетний мій охоронець до нашого побиття, — як учень перед директором школи виправдовувався Назаров.

— Де там невідомо?! Мій Кувалдін уже переговорив із твоїми хлопцями й охоронцями Юрія Володимировича, — Клютов кивнув у бік Бойченка. — Усе сходиться. Та й нікому більше. Почерк, дорогий мій Миколо Яковичу, почерк.

Я цих есбеушників за кілометр чую. І як тебе сподобило взяти його на роботу?

— Та то мій начальник безпеки Чопенко лохонувся. Але з нього вже не спитаєш. Крюк його так підставив, що мої телепні самі ж його й грохнули.

— А як ти думаєш, де тепер ця гнида?

— Біс його знає. Як крізь землю провалився. Більше того, він прихопив деякі матеріали, що… — Назаров замовк, наче наткнувся на невидиму стіну.

— Які матеріали? — примружився Клютов.

— Та були там деякі відеоспостереження, що здійснювали мої технарі по об’єктах нашої зацікавленості.

— І що на них записано? — не вгамовувався Клютов. — Де ти все те писав?

— У різних місцях, — невпевнено відповів Микола Якович.

— Зрозуміло. Нас теж писав?

— Що ви, Вікторе Романовичу, Боже збав, навіщо воно мені?! То так, у межах організації охорони і власної безпеки.

— Отож і я кажу — для власної безпеки. Довідаємося, що щурячиш — дивись мені. А тепер до наших планів, пов’язаних із владою. Без серйозної підтримки згори скоро буде працювати важко, а то й узагалі неможливо. Хочу повідомити, ми просуваємо свою людину на вершину хоч і не дуже швидко, але впевнено. Талимеризіба виявився тямущим хлопцем, влаштувався міцно, потроху прибирає все до своїх рук. Але й за ним треба приглядати. Бо влада — така штука, що коли на неї спинаєшся, потім важко крутити головою і критично оцінювати свої вчинки та можливості. Завербовані нами есбеушники сидять і не рипаються — звикли до подачок, а ті придурки, з якими не вдається домовитися, нам поки що не завадять. їх — одиниці. Ми їх, як можемо, нейтралізовуємо, а їхній начальник теж під нами. Берун — слабак. Він тіні своєї боїться, за свій вошивий бізнес і за ґешефти свого синка — аж труситься. Щоправда, і він іноді починає удавати із себе целку, хоче вести свою гру, але кебети в нього на серйозні рухи не вистачає…»

Берун вимкнув відеоплеєр. «Значить, як засада, так «Герасиме Васильовичу, рятівник ви наш! Виручайте!» А на ділі ви зі мною отак?» Берун розхвилювався, знову почервонів і вголос вимовив:

— Ну, що ж, давайте, пацани, ще потягаємося, хто кого. Ворог мого ворога — мій друг. Раз ви наїжджаєте на Шершуна і Зорія — я їм у дечому допоможу. А як у них справді вийде те, що вони там задумали, то, може, й про мене не забудуть. У нашому грьобаному житті все може трапитися. Буває, що й п’яний співає.

7

— Ми з тобою не можемо вважатися дітьми війни, бо народилися майже через десять років після її закінчення, — вів далі Крюк. — Але не мені тобі розказувати, як важко жилося в те повоєнне десятиліття. Та й далі було не набагато легше. Ти ж знаєш, що більш-менш заможно люди в СРСР почали жити тільки наприкінці шістдесятих, коли нарешті зализали воєнні рани й у країні з’явилися «дурні» нафтодолари. А в п’ятдесятих роках… У сім’ї, в якій батько не пропивав усе до останньої копійки, або й просто він був, діти мали що і одягти, і попоїсти. А якщо сім’ю тягла на собі сама жінка, то виживали тяжко.

Нас у мами було двоє — я і старша сестра. Батько помер від якоїсь хворі невдовзі після мого народження. Мама, хоч і пройшла майже всю війну фронтовою сестрою й немало бачила крові та сліз, зберегла чуйне серце і м’який характер. Попри те, що в неї було чимало бойових нагород, вона ніколи не виставляла їх напоказ, навіть у селі мало хто про це знав. Її іноді запрошували в День Перемоги до президії в сільському клубі, але вона на сцені завжди сідала позаду всіх — така була скромна й сором’язлива. Одного разу на чергових урочистостях про неї вперше забули. Вона все ж пішла до клубу (тоді так було заведено), забилася десь у куточку і спостерігала, як у президії чванилися ті, які ніколи не були на фронті й пороху навіть не нюхали.

Тоді я вперше побачив мамині сльози. Вона прийшла додому і заридала. Я насилу допитався в неї, чому плаче. Мати обняла нас із сестрою: «Сиротинки ви мої, як же вам тяжко буде в житті!» Ми чомусь теж заревіли і втрьох плакали довго й гірко.

Відколи себе пам’ятаю — мені хотілося їсти. Але не голод і холод були головним випробовуванням для нашої невеличкої сім’ї. Ми із сестрою дорослішали, й дедалі частіше доводилося стикатися з несправедливістю й нерівністю. Навіть у простих ситуаціях, коли сваряться діти й виникає потреба батьківського захисту чи хоча б співчуття, ми були позбавлені і того, і другого. А мама могла лише разом з нами поплакати. І найперше наше з сестрою завдання було — якомога менше приносити мамі прикростей. Сестра в школі навчалася майже на самі п’ятірки, а я ще з пелюшок дотримувався власної «теорії нейтралітету».

Усе, що я міг зробити добре й у строк, робив так, аби не лаяли. Багато читав, усі домашні завдання виконував, хоч на уроках часто «валяв дурника», відповідаючи рівно на трійку. Вчителі намагалися мене перевиховати, ставили за приклад сестру, викликали до школи маму, але особливих претензій до мене не було, тож усі від мене відчепилися, і я спокійно накачував м’язи. У прямому й переносному значені.

От скажи мені, Богдане, — звернувся Крюк до полковника Зорія так, наче до того він розповідав усе комусь іншому, — для тебе все те, що дізнався про мене в ці кілька днів, стало абсолютною несподіванкою? Для всіх же, хто мене знає, Петро Крюк — справний служака, ніколи ні над чим глибоко не замислювався, в тому числі й над наказами, які треба виконувати. А що там думати, ге ж? Виконуй те, що тобі кажуть, і все тут. Думання забирає багато калорій, які краще використати з вигодою в іншій справі — накачуванні м’язів. Чи не так?

— Я поки що помовчу…

— Ото ж бо. А я навмисне удавав, що не вмію і не хочу думати, хоча, скажу нескромно, від природи — тямущий хлопець. Я з дитинства мислив і реагував на все адекватно. До восьмого чи дев’ятого класу нічим, у тому числі й фізичними даними, не вирізнявся. І лише в шістнадцять почав качатися, «набивав собі мишцу» — металевою рукояткою саморобного ножичка. А знання, які давали у школі, залягали в мені, немовби про запас.

Я вже казав, що не хотів показувати оточенню, що знаю значно більше, ніж говорю. Навіть на улюблених уроках історії та української літератури, коли в мене запитували домашнє завдання, завжди знаючи відповідь і будучи готовим до уроку, я не розповідав усього, а наче частинами, чим неабияк розлючував учителів. Ті не розуміли, як до мене ставитися: чи як до тугодума-дебіла, чи як до лінивого нероби, що не хоче вчитися.

Але жоден з учителів навіть гадки не мав, що Петрик Крюк — пречудовий актор, розумник і взагалі цільна особистість, у якого вже з юних літ у планах було таке, що, здавалося, нормальному хлопцеві навіть і на думку не могло спасти.

— Ну, й про що ж мріяв Петро Крюк, що хотів, до чого прагнув, чого добивався? Яким чином хотів досягти здійснення

СВОЇХ, поки що не зрозумілих мені, мрій? — монолог колеги:і мусив трохи занервувати Богдана Даниловича.

— А все дуже просто: я лише хотів, щоб збулися дві заповітні мрії. Перша — помститися тим, кого вважав винними в усіх своїх нещастях і бідах. На жаль, я надто пізно зрозумів, що це завдання стане для мене таким, якого я ніколи не виконаю.

— Про другу мрію можеш і не говорити — і так усе зрозуміло.

— Невже?

— А що ж тут складного? Ця задачка — для першого класу.

Якби не вона, ми з тобою так швидко не зустрілися б.

— А все-таки?

— Після скоєних нападів на глитаїв ти не дуже-то й ховався. І не вбивав їх не тому, що тобі їх було шкода, або ти з якихось причин не зміг це зробити. Ти просто від самого початку хотів, щоб усі дізналися, що ці акти помсти робив саме Петро Крюк. Чи не так?

Петро, здавалося, зовсім не здивувався почутому. Перед ним же сидів досвідчений служака, якого вважали мало не найкращим аналітиком у СБУ. Більше того, Богдан — близький Крюку за духом і психологічно міг відчувати навіть те, про що думав Петро.

— Коли я звільнився зі служби, де мене вважали таким самим Петром, що й у школі, — тяжким на думку, легким на кулак, я, опинившись на волі, зрозумів: потрібно діяти. Я усвідомлював, що, зважаючи на досвід служби, нині перебуваю в такому вигідному і зручному для справжнього «старту» становищі…

— …і що час, до якого стільки готувався, настав, — продовжив за нього Богдан Данилович. — Тим більше, що знання, інтелект були, без перебільшення, значними. Якось ти сів і зробив інвентаризацію власного «бойового» арсеналу. Проаналізувавши свої можливості, ти дійшов висновку, що нарешті розпочинається твоє справжнє життя й тепер ти «зробиш» усіх тих шнурків, що хизувалися перед тобою своїми зв’язками, фізичними й розумовими здібностями. І ось людина, яка має колосальні можливості для справжньої боротьби, стає звичайнісіньким хуліганом, здатним лише на те, щоб натовкти комусь пику.

— Що? Оце так ти оцінюєш мої вчинки? — Петро почервонів, стиснув кулаки, здавалося, він от-от кинеться на Зорія.

— Ти, здається мені, пропустив найголовніше зі сказаного, — Богдан Данилович спокійно підвівся, підійшов до газового балона, відкрутив вентиль, чиркнув сірником, поставив на конфорку чайник. — Оскільки і я, і ти до алкоголю ставимося спокійно, розмова далі піде лише під чайок. А говорити будемо довго. І без жартів…

8

Сашко й Ніна Теслі сиділи в невеличкій затишній кухоньці й пили чай. Серйозно про щось говорити не хотілося. Вони просто насолоджувалися одне одним — поглядами, дотиками пальців, думками. Не бачилися ж цілу вічність. Ці люди, які ще кілька годин тому майже не сподівалися на зустріч, тепер вірили в те, що тоді, в розлуці, про найстрашніше навіть не думали. Не думали про реальну можливість закінчити життя. Закінчити життя окремо, в муках страшенних сумнівів і тривоги. Але тільки — не зневіри. Така в них, у Теслів, склалася життєва формула: любити й довіряти. Буквально ще зовсім недавно ця формула могла втратити свою доказовість. Бо саме віра виявилася найбільш вразливою ланкою в багаторічних подружніх стосунках двох відданих одне одному людей і мало не стала причиною краху. Краху довіри. Але саме вона, віра, їх тепер і врятувала.

— Коли ти зник і з’явився цей полковник, я спочатку нічого не розуміла. Та лише після багатьох безсонних ночей до мене дійшло, як тяжко тобі було жити з цим, — Ніна зробила наголос на слові «цим», зовсім не маючи на увазі Зорія чи ще якусь конкретну людину. Але пояснювати нічого не стала — Сашко й так усе зрозумів. — Я так рада, що ми знову разом, а все, що було вчора, — то лише сон. Кошмарний, страшний, болісний, але тільки сон. Ми, наче вранці прокинувшись, помолимося, попросимо у Господа пробачення й помочі та спробуємо забути. І повернемося знову до нашої любові. Це вона врятувала нас від того есбеушного полковника.

— Ні, моя дорога Нінусю, це полковник урятував мене. Ти просто його не знаєш. Він дуже потужна і харизматична особистість.

Сашкові так говорити було непросто. І Ніна це відчула. Вона поклала руку на руку чоловіка й ніжно-ніжно, наче проспівала,

сказала:

— Бог з ним, Сашо. Навіщо він нам. Ми все життя жили без нього і далі житимемо. Маємо жити!

— То добре було б, якби так… — опустив очі Сашко.

9

Зорій і Крюк говорили довго й серйозно. Після цієї розмови Богдан Данилович уже майже на всі сто був певен: у нього з’явився дуже надійний соратник. Не помічник, а соратник — у тому, первинно-етимологічному розумінні.

— Не знаю чому, але я відчував, що саме ти мене знайдеш.

Тобі це невідомо, але наші шляхи кілька разів перетиналися навіть тоді, коли ми особисто не зустрічалися.

— Як це?

— Я не знаю, як тобі розповісти, і взагалі, чи варто це робити. Ідеться ж про дуже особисте, я навіть сказав би — інтимне.

— Петре, я розумію, що нервова напруженість, яку тобі останнім часом довелося витримати, могла вплинути на твою психіку, але…

— Богдане, припини. Мова йде про серйозні речі. І це стосується саме тебе, а не мене.

— Ти ж кажеш про інтим. Чи, бува, я не снився тобі в еротичних снах?

— Я ж сказав: це стосується лише тебе, — Петро вже й не радий був, що порушив цю тему. Але тепер необхідно викручуватися. Те, про що нині не наважується розповідати Крюк, справді незвичне, й невідомо, як поведеться Зорій, коли Петро викладе йому все, що знав, і про що, в свою чергу, Богдан Данилович навіть гадки не має. Але, сказавши «А», мусиш говорити й «Б».

— Ще раз хочу попередити тебе, що про все я дізнався випадково. І навіть тепер не знаю, добре це, що саме я потрапив у потрібний час у потрібне місце, чи навпаки — кепсько. Якщо з погляду того, що я припинив можливий шантаж чи компрометацію, то це, радше, добре. А якщо взяти, що я оце стою тут перед тобою і не знаю, з чого почати і чим закінчити, то це погано.

— Петре, — сердито сказав Зорій, — не пиндючся. Або говори, або будемо вважати, що ти цією розмовою намагався відвернути мене від серйозного обговорення ситуації, в яку потрапив сам.

— Ні, Богдане, я серйозної розмови не уникаю. Те, що я зараз усе-таки розповім, є не менш серйозним, — Петро глибоко зітхнув, наче минув межу, що не давала йому, нарешті, розповісти те, що має почути полковник Зорій. Потім, наче схаменувшись і щось згадавши, Крюк полегшено випалив: — Усе, знаю. Мені не треба нічого тобі зараз розповідати. їдьмо зі мною. Я покажу тобі те, про що хотів розповісти. Ти сам подивишся, а тоді мені поясниш, що й до чого. Якщо захочеш.

— їдьмо. Я думаю, воно варте того, щоб ми оце зараз, замість смачної вечері, кудись полетіли, — Зорій підвівся.

— Варте, Богдане, варте. До речі, я тобі зразу про одну штуку не сказав, хотів до кінця пересвідчитися, що ти мене добровільно, тобто з ідейних мотивів, не здаси, — Крюк це сказав так, наче всі питання щодо його актів помсти вирішені, прощені й забуті.

— Які ще сюрпризи ти приготував?

— Не хвилюйся, «их еще єсть у меня». Але зараз скажу головне: я сюди найближчим часом не повернуся. У мене є де сховатися. Ти ж не думаєш, що я, готуючись до таких серйозних вчинків, не подбав про місце, де можна зачаїтися й перечекати негоду.

— Навпаки, впевнений, що саме так ти й учинив. До речі, не тільки ти такий розумний. Я теж хлопець припасливий.

— Молодець. Але з цього виходить — ти не впевнений, що плани, про які ми в загальних рисах говорили, здійсняться?

— Усе може бути, Петре, все може бути…

Довелося проїхати весь Київ у західному напрямку, доки не потрапили на Житомирську трасу. Хвилин за тридцять звернули в ліс, а потім — у невеличке село Рудяки.

— Авто лишаймо тут, а самі пройдемося пішки, — сказав Крюк.

— Зрозуміло. І часто ти тут буваєш? — запитав Зорій, зовсім не сподіваючись на правдиву відповідь.

— Ні, не часто. Тут живе однокласниця моєї мами, стара як світ баба Секлета. Усі в цьому селі думають, що я її син, і співчувають їй, що так рідко буваю в гостях. Усі знають, що я ніколи у неї не ночую — якийсь начальничок і маю багато

роботи. Але ще ніхто з чужих жодного разу не цікавився моєю особою. І це поки що мене влаштовує.

— Справді, у цьому раю можна й назавжди поселитися, — оглядаючись навкруги, зазначив Зорій. — От чому в цій красі не жити, га? Пруться наші недорослі до столиці, туляться в гуртожитках, у кутках, десятиліттями чекають на квартиру, в тих умовах виростають їхні діти, і вважається, що це вони живуть. А старі батьки доживають віку в самоті, тузі й весь час очікують: може, у чад виникне бажання проїхатися у вихідний день, щоб поласувати маминими пиріжечками або татковими грушками?

— А мені здається, що якби була жива моя мама, я б сів біля неї, взяв би за руку — і ніколи не відпускав. Що маємо — не бережемо, коли втрачаємо — плачемо.

Вони дійшли до невеличкої дерев’яної хатки з красивими різьбленими, хоч і старенькими віконницями, побіленими крейдою стінами та бляшаним дахом. Наче відчуваючи прихід гостей, у двір з помешкання вийшла старенька бабуся.

— Я ж знала, що ти сьогодні будеш! — якось чудернацьки прицмокуючи, сказала баба Секлета. — Ото й не вір снам.

— Здрастуйте, мамо Секлето, — дивно привітався Крюк. — І що ж вам сьогодні вночі снилося?

— Та, не важливо. Головне — що сон у руку. А хто ж це з тобою такий молодий і гарний?

— Богдан. Добрий день, тітко Секлето, — Зорій підійшов ближче до старенької.

— Ось і добре, що приїхали. Погостюйте хоч кілька днів, а то я кожного разу, як прощаюся, то вже думаю — і навіки.

— Та що ви таке говорите, мамо Секлето. Живіть, помагай Боже, ще довго. Ви ж у мене одна-єдина рідна душа, що залишилася на цьому світі.

— У мене й обід готовий. Я ж кажу — знала, що приїдеш. Проходьте до хати, — старенька першою піднялася східцями й зникла в сінях. За нею поспішив і Крюк.

Зорій, зійшовши на першу сходинку, зупинився, а потім і сів на дерев’яний ґанок. Йому враз стало млосно, горло здавив спазм, і запаморочилося в голові. Ґанок на чотири сходинки був точно такий, як у їхньому будинку в селі, де він народив

ся й виріс. На таких самих дерев’яних ґанках-лавочках вони з мамою частенько вечорами сиділи й про щось розмовляли, іноді співали українських і російських народних пісень. «Цвіте терен, терен цвіте, та й цвіт опадає…» змінювало «Ой, рябина кудрявая, белые цветы…». Мама гарно співала, але чомусь це робила нечасто і якось невесело. Богдан пам’ятає, що їхній з мамою спів майже завжди закінчувався її сльозами. Тоді, ще будучи малим, він не розумів, чому мама так часто плаче. І лише згодом, коли став дорослим, до Богдана дійшло: мама плакала від невідомості. Що в житті чекає на її сина, який у цьому жорстокому й немилосердному світі росте напівсиротою, без батьківської опіки й захисту?

Богдан підняв очі й подивився на двері, що вели в хату. Праворуч, в одвірку, на рівні плеча чорнів заяложений і від частого використання відшліфований отвір для саморобного металевого пристрою, який називався ключем. Його в отворі не було, але Богдан знав, що він лежить десь поруч: або он під тим віником, або під тією невеличкою дощечкою. Зорій озирнувся й побачив невеличку іржаву металеву пластинку, можливо — обрізок з покрівлі. Богдан підвівся, підійшов до бляшанки й потихеньку відсунув її ногою. Так, масивний металевий ключ лежав просто в траві, і по тому, що трава була покручена й мала бліде забарвлення, можна зробити висновок, що ключем користувалися рідко.

— Ось так, — сказав уголос Зорій, — звичайнісінька ситуація.

У селах раніше рідко зачиняли хати на замок чи на засув. Найнадійнішою пересторогою, мовляв, хазяїв у хаті немає, був віник, що стояв перед дверима, або гілочка, застромлена в ручку дверей. Такий замок ніхто з односельців відчинити не наважувався. Баба Секлета жила ще тим життям, до якого звикла здавна, коли народ був і совісним, і чесним. Коли то було…

Зорій піднявся східцями, відчинив двері й знову оторопів. Перед ним були точно такі самі сіни, як і в маминій хаті: у стелі — дерев’яна ляда, в кутку — драбина, по якій можна залізти на горище, двоє дверей — вправо і прямо. Богдан знав: за дверима, що перед ним, буде невеличка кухня, яку в селі називають «хатина», а другі двері приведуть у світлицю. Ця світлиця зазвичай темна, бо зовнішні віконниці у вікнах весь

час тримали зачиненими, щоб улітку зберегти прохолоду, а взимку, тепло. Хоча взимку рідко хто жив у світлицях. І з міркувань економії навіть не топили. Та й зараз двері туди, напевно, зачинені.

Богдан смикнув за ручку — двері не піддалися. Тоді він натиснув на ручку дверей, що були перед ним, і опинився в невеличкій кімнатці, де за дерев’яним старим облізлим столом уже сидів Крюк. Баба Секлета швидко збирала на стіл. Зорій звернув увагу, що окрім столу, одного стільця та неширокої дерев’яної лавки в кімнатці в кутку на звичайній табуретці стояв невеличкий, але новенький телевізор-двійка. Крюк, простеживши за поглядом Богдана Даниловича, сказав:

Ні, телевізор тут, на жаль чи на щастя, не ловить. Якась сірість, рябизна та смуги. Мабуть, десь поруч військові релейні лінії або ще якась зараза. У нас Секлета Прокопівна — людина просунута. Я їй привожу касети, вона з великим задоволенням дивиться ті ж таки мильні серіали, які полюбляють й інші жінки, по відику. А для новин і погоди у неї ще від царя Гороха он біля печі висить радіо, яке в народі інакше, ніж брехунець, не називають. Правда ж, мамо Секлето?

— Правда, синок, правда, — жінка, здається, закінчила нехитре сервірування і стояла біля столу, не знаючи, що далі робити.

— Мамо Секлето, — Крюк ніжно подивився на стареньку, — ви з нами перекусите? Вип’ємо по грамульці…

— Дітки, якщо можна, я схожу до баби Варки, віднесу їй попоїсти, а то вона зовсім стара, і я трішечки їй допомагаю.

А ви тут без мене — випийте і закусіть. А потім поговоримо: розкажете, що там у світі робиться, чи не буде війни? Ну, я пішла, — вона взяла пакет і зачинила за собою двері. Богдан з осудом глянув на Крюка.

— Твоя правда: я попросив її, щоб вона прогулялася. Нам же треба вирішити головне питання, задля якого ми сюди приїхали, а тобі, я так розумію, розсиджуватися ніколи, — Петро виліз із-за столу, вийшов у сіни. Зорій чув, як він поліз на горище, хвилин з п’ять там чимось шарудів і повернувся з чималеньким обмотаним скотчем пакунком у сірому папері.

— Схоже на бомбу, — засміявся Зорій.

— А це бомба і є, — Петро взяв зі столу ножа й почав звільняти вміст пакунка. Коли всі обгортки зняв, у руках опинилися кілька звичайних побутових відеокасет. Петро вибрав одну з них, вставив у магнітофон і натиснув на кнопку пульта. На екрані з’явився чоловік, що ходив по кімнаті. Зорій відразу впізнав себе. Коли той Богдан, що на екрані, засунув руку в свої штани, Зорій різко сказав:

— Припини! — він устав з-за столу й вийшов надвір. Крюк вимкнув телевізор і теж пішов слідом.

Вони стояли під яблунею і знову говорили. І що більше пояснював Зорій, то світлішим і радіснішим ставало обличчя Крюка. Цей загартований у бійцівських поєдинках, бійках та операціях чоловік розумів пояснення свого колеги про причини того, як нормальний, без психічних відхилень і збочень мужик управлявся в самозадоволенні. Більше того, Петро ще раз переконався, що для Богдана немає перешкод, які б він не здолав, ідучи до своєї мети. І він заповажав свого побратима ще більше.

— Там, окрім цього непорозуміння, є ще дуже багато цікавого. Назаров писав на відео все, що відбувалося в його садибі, в тому числі й своїх партнерів. Тих записів вистачить, щоб поставити їх усіх на коліна і примусити робити мінет усій Службі безпеки України.

— Ні, Петре, то була б велика честь для них. Ми поставимо їх усіх перед судом. Це крутіше. Я можу забрати з собою ті касети?

— Думаю, хай вони поки що побудуть тут. І не тому, що я начебто тобі не довіряю. Просто ти зараз будеш у такому пресингу, що… — Крюк поклав руку на плече Зорія, — коротше, хай будуть у мами Секлети на горищі. У кутку є стара металева духовка — в ній лежатимуть касети з компрою на тих бандюків. А там матеріалів справді вистачить, щоб засадити їх надовго.

— Угу, — похитав головою Зорій, — засадиш. За цієї влади швидше тебе зашлють туди, де Макар телят не пас. Міняти владу треба, міняти.

— Авжеж, міняти, — думаючи про щось своє, промовив Петро. — Ходім вип’ємо.

— Я ж за кермом.

— За яким кермом? Не бачу в твоїх руках керма, — засміявся Крюк. — Ходім уже…

10

Вони знову дивилися на Богдана по-особливому. В їхніх поглядах надія, віра й упевненість перемежовувалися з сумнівом і навіть тривогою. Невже вони йому не зовсім вірили? Невже ці найближчі Богданові люди не впевнені у його здатності довести задумане до кінця?

Жінка сиділа, як завжди, за столом на покуті. В.М. — там само, по праву руку. Ті самі лампадка й ікона Божої Матері.

Цього разу Богданові Даниловичу захотілося докладніше розповісти про останні події. І тільки-но він уже зібрався це зробити, як жінка спокійно, але суворо сказала:

— Те, що ти хочеш нам розповісти, ми знаємо, й у нас є сумніви щодо правильності деяких твоїх учинків. Ти, Богдане, як нам здається, останнім часом не дуже-то переймаєшся долями людей, які погодилися тобі допомагати в серйозній справі. Через твою неувагу мало не загинув письменник Тесля, який тобі завжди вірив і надіявся на тебе. Смерть твого побратима й однодумця Дениса Файлова, якого вбили твої, а не його вороги, теж на твоїй совісті. Зараз ти взяв відповідальність за майбутнє ще однієї людини — Петра Крюка, хоча й переклав частину його гріхів на свою душу. Чи, може, ти забув ще про одну особу, з якою пов’язані твої надії змінити на краще ситуацію в країні? Пора б тобі вже визначитися в пріоритетах і звернути увагу на те, що навколо твоєї основної козирної карти, якою ти плануєш побити всіх тузів, теж збираються хмари. Не думай, що для твоїх противників залишилися непомітними кроки, які роблять твої люди, щоб добратися до вершини влади.

В. М. кивав, підтримуючи те, про що говорила жінка. Між ними не було ієрархічних умовностей. Вони не підпорядковувалися одне одному й були незалежними, як бувають незалежними ті, які тримають акції однієї великої справи у співвідношенні 50 на 50. Богдан Данилович теж однаково поважав цих двох людей, але думка жінки для нього все ж була вагоміша й визначальна.

Усе сказане — щира правда. Ці двоє як ніхто вболівали за нього та його справу й саме по них він вивіряв кожен свій крок.

Але найголовніше, що понад усе цінив Богдан у їхніх незвичних стосунках, — безсумнівна доброзичливість разом із цілковитою об’єктивністю й безхитрісністю. Кожне таке спілкування давало Зорію не тільки наснагу й упевненість у власних вчинках, а й сприяло усвідомленню того, що за кожним його кроком спостерігають і дають оцінку.

— Спасибі, я все зрозумів. Справді, мені треба більше думати, — Богдан Данилович знав, що жінка й В. М. не скажуть йому більше ні слова. І він знову був на полі битви, куди вийшов уже давно, й ось тепер вступає в найвідповідальнішу її фазу — підготовку до вирішального наступу.

Якщо не вийде так, як він запланував, та ще й, не дай Бог, будуть жертви — ті двоє найкращих його доброзичливців стануть найсуворішими й невблаганними суддями.

КНИГА ТРЕТЯ

Транквілізатор для дами

… У нього було два життя: одне явне, яке бачили і знали всі, кому це потрібно було, повне умовної правди й умовного обману, схоже цілком на життя його знайомих і друзів, й інше — що тривало таємно. І за якимось дивним збігом обставин, можливо, випадковим, усе, що було для нього важливо, цікаво, необхідно, у чому він був щирий і не обманював себе, що становило зерно його життя, відбувалося таємно від інших, а все, що було його неправдою, його оболонкою, в яку він ховався, щоб сховати правду… — все це було явним. І по собі він судив про інших, не вірив тому, що бачив, і завжди припускав, що в кожної людини під покровом таємниці, як під покровом ночі, проходить його справжнє, найцікавіше життя…

А. П. Чехов «Дама з собачкою»

Глава перша

Останнє танго

1

Полковник Зорій уже вкотре за останній місяць заходив до свого приятеля, начальника архіву Олександра Михайловича Житника, і просив у нього один і той самий том архівної справи № 2534. Богдан Данилович знав майже напам’ять кожен аркуш цього товстого фоліанта, в якому підшито документи щодо подій у Західній Україні 40-50-х років. Його цікавив саме цей том, хоч такого добра в архіві КДБ-СБУ до біса.

Зорій розгорнув том на сторінці 215, вкотре почав читати доповідну записку Львівського управління НКВД:

Цілком таємно

Примірник єдиний

Народному Комісарові Внутрішніх Справ України

Доповідна записка

На виконання Вашого особистого наказу стосовно виявлення та знищення банди «Остапа» — (Іванця Степана Степановича), придані мені оперативні сили й війська НКВД 5квітня 1947 року в Чорному лісі, що між селами Малівці й Осипине Львівського району Львівської області, оточили банду «Остапа» в кількості ЗО осіб, які під час бою були повністю, всі без винятку, знищені. Труп «Остапа» ідентифікований жителями села Малівці, звідки «Остап» родом і якого жителі цього села добре знали, тому що «Остап» часто навідувався до своїх родичів, іноді навіть вдень і не ховаючись.

Після взяття висоти на найвищому місці під товстою ялиною була виявлена свіжоскопана земля, неподалік якої знайдено дві лопати, що нас відразу зацікавило. Точніше, спочатку були знайдені дві лопати, а потім завдяки пильності сержанта Берьозкіна виявлені сліди свіжоскопаної землі, не зовсім вдало замасковані листям і хмизом. У результаті розкопок на глибині одного метра знайдені тіла чотирьох бандитів, що загинули в цьому ж бою раніше і яких бандити ще встигли поховати. Ці особи теж упізнані. Після кількох спроб копати глибше від рівня знайдених трупів ці дії ми припинили, оскільки ґрунт був надто щільний, що свідчило про його незайманість.

У результаті проведеної операції, крім знищених ЗО бандитів на чолі з їхнім ватажком «Остапом», узято цілий арсенал зброї (перелік додається).

Разом з тим мусимо констатувати, що ті речі, стосовно яких Ви мені усно давали вказівки особисто, під час операції не виявлені. У зв’язку з цим особовий склад управління націлений на подальшу роботу в напрямі виявлення і знищення інших націоналістичних банд.

Додаток: карта місцевості, де відбувся бій, та схема місця, де знайдені закопані в яму трупи чотирьох бандитів.

Начальник управління НКВД Львівської області

полковник Дацюк

Богдан Данилович дивився на аркуш, і в його голові народилася нова думка. Хоч би скільки він читав цей нехитрий документ, складений самим служакою-полковником, не прилизаний помічниками й заступниками, з корявим убогим текстом, ще ніколи Богдан Зорій не був так близько до розгадки, можливо, найголовнішого питання його життя. «Після кількох спроб копати глибше від рівня знайдених трупів ці дії ми припинили», — прочитав ще раз полковник. — «Ґрунт був надто щільний, ґрунт був надто щільний», — повторював і повторював Богдан Данилович. — Не «дуже» щільний, а «надто» щільний. А яким же йому бути? Може, в тому місці ще жодного разу за час існування того пралісу не копали? Чому ж тоді начальник управління акцентує на тому, що ґрунт був надто щільний? Чому ж він був щільний? У тих же місцях — пісок. Та й який дурень під час бою закопує убієнних? Ні, тут щось не так…

Зорій викликав Яругу. За кілька секунд Віктор зайшов до кабінету.

— Візьми оці карту й схему і зроби з кожного аркуша по одній копії. Чуєш — по одній. І, сподіваюся, в наш Секретаріат не побіжиш це робити? У місті зроби, десь у відділі кадрів якогось закладу. Тільки швидко. Матеріали треба в архів повернути сьогодні, щоб не було жодної підозри, — Зорій подивився на стелю, потім на телефон: — А, дідько з ними, нехай слухають.

2

Київські парки ранньої осені…

їх ніколи не забуде той, хто хоч раз пройшовся жовтневим бабинолітнім сонячним днем по різноколірному килиму листя, що тільки-но відірвалося від гілок і знайшло спокій біля підніжжя розлогих київських каштанів, кучерявих кленів, опецькуватих лип, струнких тополь. Ні, про спокій листю лише мріяти. Розвесела дітвора й пустотлива юнь шарпає його ногами, підкидає і жбурляє одне в одне руками, наче підсвідомо відчуваючи в цьому прощання з літнім теплом і передчуваючи сльоту пізньої осені та нещадні морозні — з вітрюганами й сніговіями — зимові дні.

Богдан хотів узяти Любу за руку, але не наважувався. І не тому, що вона б, можливо, відсахнулася, як колись, давно-давно так робила, а тому, що… страшно. Богдану так соромно, але він боявся людей, що гуляли, як і вони, в парку навпроти Кабміну. Ніяково, незатишно було обом. Люба прекрасно відчувала стан Богдана, розуміла його, але… То що ж, нічого так і не змінилося за багато-багато років?

Ні, звичайно, змінилося.

Вони постаріли. Постаріли на ціле життя.

— Ти майже така сама, — хотів упевнено й радісно сказати Богдан, а вийшло сумно й з тремтінням у голосі.

— Таке скажеш, — вона, як і колись, знітилася й очі — долу.

Не може дивитися? Ні, підняла карі ґудзики очей, глянула в блакитну бездонь Богданових. — Я зовсім інша. І не лише зовні. Тодішня Люба тут не стояла б. А я, бач, набралася нахабства і от — з тобою.

— Який я щасливий, що ми зустрілися! Пропоную відразу план: зараз їдемо обідати, а потім — до осіннього лісу. Чи до тебе в готель?

— Ні-ні, тільки не до готелю, — відповіла злякано.

— Добре, хоч хтось із нас має бути сміливішим. Беру повне кураторство над твоєю поведінкою. Якщо ти не заперечуєш, буду поводитися радикально. Інакше з тобою каші не звариш, — Богдан намагався жартувати, говорив весело, щоб не відчувалося тремтіння в голосі.

— Згодна на будь-які пропозиції, — несподівано для себе самої впевнено промовила Люба.

У ресторанчику, невеличкому й затишному, що тут же, в парку, затрималися надовго. Говорили, говорили, говорили.

Про все: про дітей, про здоров’я, про роботу. І лише коли почало вечоріти, Богдан підвівся з-за столу.

— Зачекай кілька хвилин, я збігаю по свою тачку.

У період, коли в Києві ще не наставав час пік, вулицями столиці можна проїхати більш-менш вільно. Виїхали на стару Обухівську трасу, минули Чапаєвку, ще за кілька хвилин були вже в лісі. Тут теж — барвисте свіже осіннє листя.

Мовчки. Лише мовчки. Листя прийняло їх, не відштовхнуло, не посміялося. Не осудило.

Усе відбулося швидко, обопільно, солодко…

Затихли…

Тільки пахло осіннім лісом.

Провів на поїзд. Ті, що у вагонах, і ті, що на пероні, як завжди, кричали крізь задраєні вагонні вікна, але товсте скло поглинало голоси. Допомагали жестами, мімікою. Богдан дивився на Любу і не казав нічого. Вона теж мовчала. Не було про що говорити. Там, у лісі, їм стало все зрозуміло. Вони вже не ті. Вони дорослі люди, з життєвим досвідом, з життєвою мудрістю, з життєвими ранами й тягарем невблаганних літ. їм обом стало зрозуміло, що, можливо, ця зустріч — остання.

Чи потрібна вона була взагалі?

Як мовлять французи: On revient loujours a ses premiers amours! — Завжди повертаються до свого першого кохання. Можливо, і французи помиляються? Повернутися можна, але ж чи то вже кохання?

З

Віктор Яруга поклав на стіл Зорія цілий стос паперів, сів на стілець, не чекаючи, що скаже полковник, почав доповідати.

— Я приніс лише частину документів, які надійшли протягом останніх кількох днів з інших оперативних підрозділів. З їх змісту можна зробити головний висновок: не лише ми з вами, Богдане Даниловичу, такі розумні. Якщо захочете — ознайомитеся з документами детальніше. А поки що, коли дозволите, я коротко переповім їх зміст.

— Ти ж знаєш, Вікторе, що я люблю сам копатися в паперах. Тим більше, якщо це зведення про оперативно-технічні заходи. Мене ж медом не годуй, дай поритися в чужій брудній білизні. Але, справді, нині замало часу, давай доповідай, що там у тому стосі цікавого такого, що змусило тебе перервати плин моєї геніальної оперативної думки.

— Кілька тижнів тому наші колеги із зовнішньої розвідки повідомили мені, що закордонні джерела попередили їх про прибуття в Україну Майкла Фера.

— Чи це, бува, не той, за яким ми по Києву бігали з тобою, як пришелепкуваті, та так нічого й не вибігали?

— Так, Богдане Даниловичу. Майкл Фер — розвідник ЦРУ.

Тоді нам вдалося лише точно це встановити, але задокументувати його шпигунську діяльність нашим контррозвідникам не вдалося.

— А чому це розвідка відкрила тобі таку таємницю?

— Не май сто рублів, а май сто друзів. Пояснити це дуже просто: коли Майкл Фер минулого разу відвідував Київ, по ньому працювала ціла група співробітників: і контррозвідники, і працівники нашого управління. Кожний іноземець же апріорі вважався ідеологічним диверсантом: література там усіляка, що могла підірвати наші ідеологічні підвалини, порнуха та інші матеріали аморального змісту. Наша група тоді добре попрацювала. З деякими хлопцями ми здружилися, підтримуємо тісні контакти й після того, як групу розформували. Один із тих хлопців нині працює в розвідці, ну і…

— порушив службову таємницю й накази, які регламентують порядок ознайомлення з таємною інформацією, — повчально-занудним тоном продовжив Зорій.

— Богдане Даниловичу, так то воно так, але якби ми — маю на увазі й декого, хто сидить у цьому кабінеті, крім мене — у всьому дотримувалися букви наказів, то жодної серйозної справи не довели б до кінця. Зараз я доповім вам зміст документів, що лежать у вас на столі, і тоді, я впевнений, зміните гнів на милість.

— Коли ти встиг усе це накопати? Я ж, здається, знаю про кожен твій крок. Сам надавав тобі стільки завдань, що на десятьох вистачить. Чи, може, ти нічого не робиш у наших справах?

— Пане полковнику…

— Жартую, Вікторе, жартую. А втім, вчинімо так: ти йди працюй, а я почитаю документи сам. Якщо чогось не зрозумію — запитаю в тебе. Домовилися?

— Ех, Богдане Даниловичу, позбавили мене такого задоволення. Я ж так мріяв доповісти про все особисто! Тим більше — в тих папірцях, що лежать перед вами, є інформація про наших давніх знайомих. Хіба ви не знаєте, що іноді підлеглим треба давати можливість реалізовувати їхні марнославні природні здібності? Ви ж так можете вбити будь-які бажання здорової конкуренції і задоволення егоїстичних природних інстинктів.

— Знаю я твої природні інстинкти.

— На що ви, пане полковнику, натякаєте?

— Ти б пожалів бідних дівчат. Вони ж сподіваються, що кожна з них — єдина у тебе. Одна вона і лише вона. А ти розвів гарем. Негарно так, молодий чоловіче, негарно.

— Ой, хто б казав!

— Не зрозумів. Що ти маєш на увазі?

— Та то я, так би мовити, для самооборони.

— Дивись мені, а то розповім усе твоїй Тетяні, — Зорій погрозив пальцем.

— Я теж знаю ваш домашній телефон, — Віктор підвівся зі стільця й потихеньку позадкував до дверей.

— Згинь, нечиста сило, — Богдан Данилович різко встав і удав, що має намір побігти за Яругою. Той засміявся й прожогом вискочив у коридор.

4

Богдан Данилович направду любив особисто ознайомитися з оригіналами зведень про здійснення оперативно-технічних заходів, читав звіти розвідників зовнішнього спостереження. Бо ж нерідко траплялося так, що, пишучи короткі меморандуми оперативних матеріалів «для начальства», оперативні працівники опускали важливі моменти, вважаючи їх несуттєвими, і в яких досвідчений начальник міг знайти потрібне зерно або й ключ до розгадки.

Зорій відклав документ, над яким працював, коли зайшов Яруга, і почав уважно читати папери, принесені підполковником.

Таємно

Прим.№ 1

Зведення Служби зовнішнього спостереження

Спостереження розпочато о 9 годині 32 хвилини.

Об’єкту присвоєно оперативне ім’я Брут. Описання об’єкта: мужчина років 45, вище середнього зросту (приблизно 1 м 80 см), без головного убору, волосся темне, одягнений в осінню легку куртку темно-сірого кольору, темні брюки, чорні осінні туфлі. У руках тримає целофановий пакет, на якому зображена якась геометрична фігура. Зміст пакета зовні визначити не вдалося.

Брут один, без супроводу, вийшов з готелю «Дніпро», повільною ходою попрямував вулицею Хрещатик у напрямку Майдану Незалежності. Перетнув перехрестя, не спускаючись до підземного переходу, і, дійшовши до державної консерваторії, хвилин десять ходив біля цього будинку.

10:00. Брут пройшов повз кінотеатр «Україна», дійшовши до станції метро «Хрещатик — театр Івана Франка», увійшов у фоє. Купив жетон, спустився ескалатором до підземної станції, сів у поїзд, що рухався у напрямку Дарниці. Не перевірявся, ні з ким не спілкувався.

10:28. Брут вийшов на станції «Гідропарк», пройшов, ретельно перевіряючись, углиб парку, дійшов до внутрішнього озера, походив біля нього, «милуючись природою». Дістав з пакета білий батон хліба, відщипнув кілька разів і кинув шматки батона диким качкам, що плавали в озері.

10:55. До Брута підійшов мужчина, щось сказав, показуючи на качок. Об’єкту-2 присвоєно оперативне ім’я Красунчик.

Описання Красунчика: мужчина років 35–38, високий, зріст приблизно 1 м 85 см, смаглява або засмагла шкіра, рівний прямий ніс, волосся русяве, на вигляд — симпатичний, навіть красивий, одягнений у спортивну куртку світлого кольору, брюки теж світлого кольору вільного покрою, без стрілок. У руках тримав целофановий пакет. Брут віддав батон Красунчику, той відламав шматочок, кинув качкам, поклав хліб до целофанового пакета й спочатку повільно, а потім швидко пішов у напрямку метро. Зустріч об’єктів задокументовано на фото та відео.

Красунчика взято під нагляд бригадою зовнішнього спостереження капітана Триноги.

Брут тим же маршрутом повернувся до готелю «Дніпро» (12:00).

До 21:30 Брут не виходив з готелю. За даними довіреної особи М.І.П., об’єкт весь цей час перебував у своєму номері.

О 21:30 Брут вийшов з готелю, протягом сорока хвилин прогулювався Хрещатиком, у контакт ні з ким не вступав.

О 22:15 об’єкт зайшов до готелю «Дніпро» й більше звідти не виходив.

Спостереження закінчено о 23:58.

Начальник 1 відділення 2 відділу

Служби зовнішнього спостереження СБУ

капітан Власенко М. О.

Зорій відклав убік прочитаний документ, почав читати наступний.

Таємно

Прим.№ 1

Зведення Служби зовнішнього спостереження

Спостереження розпочато об 11:15.

Об’єкт Красунчик переданий під нагляд бригадою капітана Власенка М.О. Описання об’єкта: симпатичний мужчина років 35–38, зріст 1 м 82 см — 1 м 85 см, волосся світле, одягнений у куртку й брюки світлого кольору. У руках — целофановий пакет.

11:25. Красунчик сів у вагон електропоїзда на станції метро «Гідропарк» у напрямі центру міста. Вийшов на станції «Хрещатик», протягом години прогулювався центром столиці (метро, Центральний універмаг, Бессарабський ринок, знову метро, перехід зі станції «Майдан Незалежності» на станцію «Хрещатик». Вийшов на станції «Арсенальна», піднявся ескалатором на поверхню, пройшов вулицею Московською до будинку №…, піднявся на третій поверх і зайшов у одну з квартир. Протягом усього спостереження будь-яких контактів з іншими особами не зафіксовано. З поведінки можна явно передбачити, що Красунчик перевірявся на предмет спостереження.

О 13:50 спостереження за погодженням із замовником припинено.

Здійснено фотозйомку та відеозапис Красунчика.

За даними оперативної установки, отриманими через ЖЕК (довірена особа Т.О.П.), установлено чоловіка, який проживає в квартирі № 9 за вказаною адресою.

Ним виявився: Божко Адам Іванович, 1965 року народження, уродженець м. Львова, прописаний за вказаною адресою в Києві у 1990 році. До цього часу проживав у Львові. У квартирі на вулиці Московській прописаний сам. Квартира придбана теж у 1990 році. Місце роботи і рід занять не встановлено. За даними сусідів, Красунчик веде спокійний спосіб життя, гостей, які б відвідували об’єкта, не помічали.

Фото та відеоматеріали надсилаються замовнику.

Старший розвідник Служби зовнішнього спостереження СБУ

капітан Тринога В. І.

Богдан Данилович поки що не розумів, про що йдеться та який стосунок мають ці папери до їхньої роботи чи взагалі до компетенції управління, яким він керує. Імовірно, все стане зрозумілим з інших документів, що лежать у папці, яку приніс Віктор Яруга. Чомусь же підполковник зацікавився Фером і Божком. І Зорій читав далі.

Довідка

за результатами вивчення Божка А. І.

Божко Адам Іванович, 1965 року народження, уродженець Львова, після закінчення Львівської середньої школи №… вступив до Львівського державного університету імені Івана Франка на факультет іноземних мов. У 1987 році закінчив університет. Вільно володіє англійською й німецькою мовами. Після закінчення університету один рік стажувався в Сполучених Штатах Америки. Працював у кількох навчальних закладах Львова викладачем англійської мови. Разом з тим оперативні джерела відзначають активну громадську діяльність Божка А.І. Він є членом Народної Сили України. Брав активну участь у багатьох акціях, організованих цією політичною силою. За характером комунікабельний, товариський, швидко знаходить спільну мову

з оточенням, впертий, дещо самолюбивий і навіть самозакоханий, разом з тим здатен твердо відстоювати свою точку зору. Неодружений, у зв’язку з чим, а також через привабливу зовнішність має неабиякий успіх у жіночої статі, чим нерідко користується.

За інформацією агента «Лілеї», Божко А. І. має авторитет в очільників Сили, хоч його самого в керівні органи чомусь не вводять. Причина переїзду в столицю достеменно невідома, хоча, за оперативними даними, Божка навмисне не хочуть засвічувати як організатора масових акцій цієї громадської структури, оскільки він виконує одну з відповідальних функцій — негласно контактує з представниками неурядових закордонних організацій, зокрема й із Сполучених Штатів Америки.

За деякими даними, Божка перевели до Києва з метою координації діяльності місцевих органів Сили і центральних керівних структур у столиці України.

Довідково: останнім часом спостерігається тенденція переїзду активістів деяких національно активних організацій з периферії до столиці, оскільки організовувати виступи й взагалі роботу в регіонах важко. І тому було прийнято рішення: частині активістів осісти в столиці. Гроші на купівлю квартир дає Захід. Саме за ці гроші й була придбана квартира в Києві Божку А.І.

Після переїзду до столиці Божко особливо не висовувався (та й інші «сірі кардинали» намагалися не світитися: достатньо кількох десятків «підірваних» фанатів, якими зручно керувати майже з підпілля).

Як висловився один з наших конфіденційних аналітиків, після ГКЧП й успішної «тихої революції» 1991 року, зі здобуттям Україною незалежності, після ейфорії з вивішуванням прапорів, символіки, перейменуванням вулиць настало протверезіння. До влади після 1994 року прийшли знову партноменклатурники, які, де треба, для антуражу, показували, що вони беруть у свою владу представників «національних елементів». У той же час Україну й далі грабували. За кілька років з України було вивезено 16 млрд. дол. США. Нині національно свідомі елементи шукають способів активізації своєї діяльності. Дехто з керівників громадських організацій, у тому числі й Народної Сили України, активізували контакти з українською діаспорою за кордоном.

У зв’язку з отриманими серйозними даними, що дають всі підстави для більш ретельного вивчення Божка А. І., вважаю за необхідне після його перевірки за оперативними обліками завести стосовно нього оперативну справу.

Начальник відділу Управління боротьби з тероризмом СБУ

підполковник Яруга В.М.

«Оце вже дещо ближче до діла. Як то кажуть, уже тепліше. Хоча займатися одним і тим самим об’єктом кілька підрозділів без погодження не мають права. Якщо розвідка дізнається, що ми намагаємося забрати в них їхній хліб, буде скандал. Навіщо це нам? Тим більше, нічого не зрозуміло з цим Божком. Навіть за оперативними обліками ще не перевірений. Хоча вже видно, що Яруга виконав чималеньку роботу. Є в нього оперативний нюх, є».

Так роздумуючи, Зорій узяв черговий документ і, прочитавши кілька рядків, остовпів. Знову перечитав початок документа, потім і весь. Полковник відкинувся на спинку стільця й зплющив очі.

5

Адам Божко зняв куртку і просто в туфлях упав на ліжко. Він сьогодні находився. Якби просто зробив те, що треба, а не крутив карусель містом, позбавляючись умовного хвоста, то так би не заморився. Але ретельне виконання інструкції — запорука успіху. Він робить серйозну справу, тому тут дрібниць не повинно бути. Від цього залежить не лише успіх запланованих заходів, а й життя його самого.

Але довго відлежуватися Божко не мав права. У пакеті, що він приніс і який тепер лежав на тумбочці в коридорі, було те, заради чого Адам Іванович і колесив півдня містом.

Чоловік підвівся, вийшов у коридор, дістав з пакета батон і зайшов на кухню. Коли завісив штори в кімнаті, Божко розламав батон. У руках опинився невеличкий пенал. Діставши з нього папірець, мужчина кинув пенал у раковину й пустив холодну воду. Пенал тут же розчинився і зник у каналізації. Божко перейшов до іншої кімнати, взяв з полиці книжку Стендаля «Червоне і чорне» і розгорнув на потрібній сторінці…

Коротка інструкція резидента ЦРУ лише підтверджувала ті настанови, які агент «Амур» отримав раніше, зокрема й під час перебування Божка в Сполучених Штатах. Він повинен активізувати роботу з пошуку підходів до людини, яка шаленими темпами набуває авторитету в Україні і яка в перспективі може стати наступним керівником держави. І хоча в американців був свій кандидат у Президенти України, вони як реалісти розуміли, що треба об’єктивно оцінювати можливості тієї чи іншої людини. На даний час Божко має чіткі завдання щодо певної особи, і він знає, як виконати завдання своїх господарів.

Прочитавши розшифрований текст інструкції, Божко набрав у порцелянову чашку гарячої води й опустив туди аркуш, який дістав з батона, а потім спалив папірець із текстом, який щойно написав, розшифровуючи інструкцію.

Агент «Амур» як справжній українець пам’ятав перефразоване прислів’я щодо небажаності залишати на завтра те, що можна зробити післязавтра. Але попри шалену втому почав діяти згідно з істинним змістом відомого крилатого вислову, тобто за можливості невідкладно робити те, що потрібно. Божко взяв папір і почав писати:

«Завдання продовжую виконувати. Згідно з новими інструкціями свої дії скорегую. Мною проведено відповідну роботу стосовно об’єкта «Несамовита». Розроблено підхід «до тіла». Перші кроки можна вважати успішними. Ваші припущення виявилися правильними: заступник міністра набирає політичної ваги і виходить в уряді на перші ролі. Як підтверджують незалежні одне від одного джерела, «Несамовита» є одним з найбільш вірогідних претендентів на посаду Прем’єр-міністра, а можливо, і Президента. Прошу підготувати забезпечення технічного документування моїх «близьких» стосунків з об’єктом для подальшого використання матеріалів як компрометуючих. Подальший контакт з Вашим кур’єром вважаю ризикованим. Зв’язок каналом N. У разі непередбачених обставин (все ж об’єкт «Несамовита») прошу дозволу скористатися для відступу варіантом Z. Бажано б забезпечити мене конфіденційною розвідувальною інформацією, отриманою з владних джерел, щодо спроб впливових угруповань просувати своїх людей на вершину

влади. Це допомогло б мені у прийнятті необхідних правильних рішень. Ми на порозі вирішальних подій в країні. Потрібне також вагоме фінансове забезпечення. Амур».

Божко знову розгорнув книжку «Червоне і чорне» й почав зашифровувати написане.

6

З документа, який Зорій щойно прочитав, виходило, що Яруга справді недаремно їсть есбеушний хліб. Тільки великий професіонал міг з тисяч мегабайтів непотрібної аналітичної всячини, що тиняється комп’ютерними мережами української спецслужби, звернути увагу на майже непомітну деталь, малозначущий для пересічних співробітників факт, а саме — вивчення шляхів доступу Адама Івановича Божка до заступника міністра економіки України Валентини Ромниченко. Усі документи, які лежали на столі перед Богданом Даниловичем, окремо самі по собі нічого не важили. Але разом…

Так-так-так! Он воно куди все котиться! Ну, що ж, це дуже добре, панове колеги невідомо поки що яких спецслужб. Отутечки ви і зламаєте свої нахабні зубки.

Зорій пошкодував, що відпустив Яругу. Зараз би вони й розробили план наступних дій. Хоча… якщо відразу зреагувати на зібрану підполковником інформацію, то Ярузі стане все зрозуміло щодо справжніх планів Зорія. А полковник цього не хотів. Принаймні поки що.

Глава друга

Кожний знаходить свій скарб

1

Це було не те щоб розчарування, а лише сум за втраченими роками. Богдан Данилович і не чекав від зустрічі чогось незвичайного. Він, досвідчена й уже в літах людина, з одного боку, сприймав світ об’єктивно, реально, й будь-які романтичні картини могли бути й були тільки в його уяві. Навіть не в мріях, а лише в уяві. З другого боку, в Богдана Даниловича після зустрічі з Любов’ю залишилося відчуття, що він чогось недоговорив, а ще — сумніви, чи правильно він учинив, що навіть не прохопився словом щодо якихось планів на майбутнє. їхніх спільних планів. Ніхто з них не допустив ані найменшого натяку на можливість змінити особисте життя кожного з них окремо на спільне. Обоє розуміли: надто багато кожного з них пов’язує минуле, надто багато кожного пов’язує з тим життям, де були інші люди, інші переживання. Інші втрати. Та й інші радості.

Богдан Данилович ішов додому. А саме туди йому йти не хотілося. Не хотілося — і край. Він відтягував ту мить, коли натисне ґудзик дзвінка, відчиняться двері й він знову, як і майже три десятки років, побачить те саме обличчя, ту саму жінку та почує ті самі осточортілі слова «їсти будеш?».

Він відтягував ту мить завжди, хоч би звідки він ішов, хоч би звідки повертався, хоч би скільки був відсутній удома.

Богдан Данилович попрямував до магазину, взяв там пляшку пива, хлібину, підійшов до каси. Якби знав, що буде така велика черга, не заходив би взагалі. Попереду стояла дівчина років дев’ятнадцяти-двадцяти з коротко підстриженим темним волоссям. Богдан Данилович бачив її обличчя лише мигцем, але статурою ця дівчина когось йому нагадувала.

Раптом вона повернулася до Богдана Даниловича.

— Вибачте, ви будете стояти?

— Та стою ж поки що.

— Я ще збігаю дещо візьму, однаково довго чекати.

— Будь ласка.

Дівчина швидко відійшла, а в Богдана Даниловича калатнуло серце, наче він зустрів знайому людину, та не може згадати, де він її бачив. За кілька хвилин дівчина знову стала перед Богданом, сказала «Дякую».

— Здається мені, що ми з вами вже десь зустрічалися, — Богдан сам ошалів від такої банальності. — А вам так не здається? — Зорій наче забув, скільки йому років.

— Ні, — просто відповіла дівчина, навіть не повернувши голову в бік Зорія.

Але Богдану цього було мало. Він уже знав напевне, що десь цю дівчину бачив, а можливо, і не просто бачив, а й спілкувався з нею.

Хоча Богдан Данилович стояв у черзі за дівчиною, вийшов змагазину першим, бо вона ще затрималася біля столика — вкладала харчі в пакети.

— Я на вас чекаю, — Богдан Данилович зробив крок назустріч дівчині. — Не бійтеся, я не маніяк, мені від вас нічого не треба. Просто, якщо я зараз не з’ясую, де ми з вами зустрічалися, я не спатиму до кінця свого життя. Більше того, кінець настане значно швидше, ніж мені хотілося б.

— Я нічим не можу вам допомогти. Усі мої знайомі значно молодші. Вибачте, — схаменулася дівчина. — Я не хотіла вас образити.

— А що ж тут образливого? Що є — те є. Зате я молодий серцем і душею. Правда, інші частини мого тіла трохи старші, — намагався пожартувати Зорій.

Вона засміялася. Щиро і скромно. Не «га-га-га», як скалять зуби пусті поганулі, а просто засміялася. І тут уже Богдан Данилович був певен, що він цей сміх чув багато разів. Але згадати, де й коли, так і не міг.

Вони вже не стоять біля магазину, а йдуть тротуаром, і якби хтось збоку за ними спостерігав, то подумав би, що ці люди знають одне одного давно.

— Давайте піднесу пакети. Вони ж нелегкі. — Зорій наполегливо взявся за ношу дівчини. — І справді, важкенькі. Скупилися на цілий тиждень. У будні ходити по магазинах ніколи — навчання. Ще й самій собі треба готувати вечерю.

А мама далеко. Сніданок — ще сяк-так. Який там у студентки сніданок: чай, кава, булочка, рідше — яєшня. Обід — в інститутській їдальні. А ось вечеря — святе діло. Вечерю бідний студент, якщо він не синок чи доця багатенького Буратіно, готує вдома. Так? Усе вгадав?

Дівчина зупинилася й насилу вимовила:

— Ні, не все. Я навчаюсь в університеті, а не в інституті.

— Ну, це не так уже й важливо. А який факультет і якого університету, якщо не секрет? Колись було простіше: в Києві існував лише один університет. А зараз їх розвелося, як грязі.

— Університет народного господарства. Спеціальність — економіст. Ще точніше — міжнародна економіка.

Тобто звести дебет з кредитом можемо? — знову пожартував Зорій.

— Звичайно. Але ми вже й прийшли. Я живу в отому будинку. Спасибі, що піднесли мій продовольчий пайок.

— Не варто подяки. Якби ви дозволили, я б носив ваші пакети щоразу. Навіть ранець до школи, вибачте, до університету вранці підносив би.

— Дякую, але я з ранцем не ходжу. До побачення.

— Ось бачите, ви навіть не подумали, що сказали. А ви залишили мені надію на те, що ми ще з вами побачимося.

— З якого дива?

— Ви ж сказали «до побачення». Тобто — до наступної зустрічі. А у вас є в квартирі, яку ви тимчасово винаймаєте, телефон? Якщо є, а я чомусь у цьому впевнений, я обіцяю без потреби не телефонувати.

— А яка може бути у вас до мене потреба? — удала здивування дівчина.

— По-перше, я обов’язково згадаю, звідки в мене відчуття, що я вас давно знаю. Невже вам не хочеться теж дізнатися, де ми з вами зустрічалися?

— Та, правду кажучи, не дуже. Бо я в це не вірю. Так говорять усі мужчини, щоб познайомитися.

— Ну, це в нашому випадку не так. Але є ще друга причина. Ви дуже багато й серйозно працюєте, тобто вчитеся. Іноді для

розвантаження головного мозку корисно просто потеревенити з розумною людиною. А я ду-у-же розумний. І головна моя чеснота — це скромність.

Дівчина знову засміялася. Щиро і просто. І в Богдана Даниловича знову серце тьохнуло. Ні, все-таки він цей сміх десь уже чув.

— Гаразд, запам’ятовуйте, — дівчина назвала номер телефону.

— Краще, якщо я занесу його до свого мобільного. Бо останнім часом я не дуже довіряю своїй пам’яті. На яке ім’я записати номер?

— Олена. А тепер я піду. До побачення. — Цього разу вони засміялися разом. — Та хто ж це придумав такими словами прощатися?

— Розумна людина придумала. До зустрічі… До речі, мене звати Богданом. Тобто — Богом даний. Так що ви зі мною обережно, — засміявся Зорій.

2

Роззувшись у коридорі, Олена пройшла до кухні, поклала пакети з продуктами на підвіконня. Ще в магазині, дивлячись на полиці з харчами, дівчина лише ковтала слину — так їй хотілося їсти. Зараз апетит чомусь відразу зник.

«Якась цікава людина цей Богдан. Хоча який він для мене Богдан? Може, Богдан Іванович або Богдан Дмитрович. Наче й говорить банальні слова, не нахабніє, хоч і нав’язується зі своїм знайомством. Та й у «женихи» явно не набивається — неозброєним оком видно, що підтоптаний уже. Сам чудово це розуміє».

Але чому ж тоді Олена його відразу не відшила? Хоча, напевно, вона так не вміє. Як це, людина до тебе звертається — ввічливо, по-доброму, а ти їй: «Та йди…» Ні, Олена так не може. Не те виховання. А чому ж тоді цей дядько не виходить з голови? І обличчя чітко не запам’яталося, і слова не всі, що говорив, а от голос…

«Тьху ти, дідько! Усе, досить! Розбирати продукти, їсти — і вчитися. Останній курс — річ серйозна».

3

Богдан Данилович ще кілька днів після зустрічі з Любою в Києві, а особливо після їхнього спілкування в лісі в Кончі-Заспі ходив заклопотаний. Згадував розмову, аналізував те, що говорив сам і що говорила Люба. Врешті-решт Богдан Данилович дійшов висновку: те, про що думав і мріяв усе життя, минуло, змінилося і ставлення до його вічної любові.

Зорій не раз у ці дні також згадував дівчину, з якою випадково познайомився в магазині, не раз брав мобільний телефон, щоб зателефонувати їй, але не наважувався. Що він їй скаже? І взагалі — чого він від неї хоче? Дівчина як дівчина — симпатична, здається, скромна. Молода. Та ні — ще зовсім юна. Тим більше…

І все ж за тиждень Богдан Данилович набрав номер Олениного телефону і, привітавшись, просто запропонував зустрітися. Дівчина одразу погодилася, навіть не запитавши, хоч би для годиться, навіщо зустрічатися і що вони робитимуть.

Зорій ішов на зустріч, як на перше побачення. Хвилювався, прокручував у пам’яті, що скаже, куди запропонує піти. Аж ось і Майдан Незалежності, консерваторія, каскадні фонтани. Богдан Данилович побачив Олену ще здалеку, прискорив ходу.

— Оленко, вибачте, що прийшов пізніше. Але, здається, я не запізнився?

— Ні-ні, — дівчина зашарілася. — Це просто я тут гуляла. Люблю ці місця. Хоч би скільки ходила Хрещатиком, Майданом — усе мені здається, що я тут уперше. Якась особлива аура цих історичних місць притягує, сприяє особливому думанню, і взагалі… щось я не те мелю, — Олена ще більше знітилася.

— Не лише поділяю ваші враження, а, більше того, іноді відчуваю таку потребу походити тут, посидіти на лавочці, помріяти, подумати, що іноді серед буденного робочого дня кидаю все і приходжу сюди. Божественне місце.

— Мене якби хтось із знайомих побачив тут у той час, як я думаю про одну річ, то взяв би на кпини. Бо маю тоді завжди ідіотський вигляд.

— А популярніше, по суті можна роз’яснити для тугодумів? — Богдан Данилович поводився, як юнак, що невміло, але натхненно заграє до малознайомої дівчини.

— Бо я, коли потрапляю на Майдан, завжди усміхаюся. Чомусь згадую слова Павла Григоровича Тичини: «На майдані коло церкви революція іде…»

— «Хай чабан, — усі гукнули, — за отамана буде!» — закінчив відому фразу Зорій. — Ото таке викладання було й у нас у школі. Павло Тичина запам’ятався нам тільки як автор віршів-агіток. А насправді він лірик. У нього ж є такі чудові твори про кохання, про українську природу. До речі, слово «майдан» означає не лише велику центральну площу.

— А що ж іще, цікаво знати?

— Майдан — це ще й смолокурня. Тобто місце, де колись варили смолу у великих казанах.

— То, може, використати майдан в архаїчному значенні? — Олена засміялася.

— Тобто натопити смоли у великому казані й покидати туди всіх правителів, що на тих-таки майданах наплели людям купу різних солодких обіцянок. Нехай із того казана востаннє подивляться на народ і зрозуміють перед смертю, що накоїли.

— Ого, жорстоко! — Олена сказала це напівжартома, але вже не сміючись.

— Нічого, зате іншим наука була б.

Того дня, що перейшов непомітно у вечір, Богдан Данилович

іОлена довго гуляли вулицями Києва, пили в кав’ярнях сік і каву, розмовляли про всяку всячину і лише пізно попрощалися біля Олениною під’їзду. Зорій повідомив з неприхованим сумом, що на кілька днів виїздить у відрядження.

— Буду в Карпатах, — мовив, — що привезти з синіх гір?

— Червону руту, — засміялася Олена.

4

Богдан Данилович Зорій нарешті спромігся вибратися з Києва. Цього разу нагальні столичні справи не завадили полковникові поїхати у Львівську область. Стоячи біля вікна в коридорі вагону потягу Київ-Львів, Зорій з усмішкою згадав, як, будучи ще старшим лейтенантом, їхав уперше так само до столиці Галичини і як не відходив від вікна, не в змозі відірватися від галицьких краєвидів, що відрізнялися від звичних картин його рідного краю, де він народився

й виріс, не лише рельєфом і взагалі природою, а навіть присадибними грядками, стодолами й стіжками, тинами й загородами.

То був час, коли Богданове уявлення про цей край обмежувалося знаннями про героїчну боротьбу радянської влади, що принесла місцевим жителям визволення від усіляких супостатів, «кривавих бандерівців», які по-звірячому вбивали молодих вчительок-східнячок. Дивлячись тоді на невеличкі села, хутори та окремі селянські подвір’я, що пропливали за вікном вагона, старший лейтенант Зорій немовби бачив, як з-поза копиці сіна виглядає чиясь голова в кашкеті з тризубом, а поруч стирчить дуло кріса, з якого ось-ось має вилетіти пекельне полум’я й куля, призначена для якогось радянського патріота-активіста. А он там, у переліску, риють яму, щоб живцем закопати в ній маленьких діток голови сільради чи яструбка.

Нині Зорій з усмішкою згадує свою наївність. Звідки йому тоді було знати правду? Пропагандистська комуністична машина знала своє діло. Великодержавна всеохопна «історична правота», здавалося, не залишала жодних шансів навіть кволим паросткам правди про реальні події тих страшних часів — правди, яка не могла пробитися до людей.

У львівському управлінні СБУ Зорія зустріли насторожено. Богдан Данилович не раз відвідував цей регіональний орган протягом своєї службової кар’єри. То були відвідини з різними завданнями. Якщо треба перевірити колег в області щодо якоїсь певної оперативної справи чи надати їм у цьому допомогу — одне діло. Здійснити комплексну перевірку за лінією роботи і зробити висновок щодо кваліфікованості й старанності в роботі окремого підрозділу — діло друге.

Але незмінною в усі часи й за будь-якого керівництва залишалася поведінка особового складу Львівського УСБУ. При цьому навіть ті рядові співробітники чи й начальники різних рівнів, яких направляли в це управління з інших областей України або зі столиці «на зміцнення кадрів», за дуже короткий час ставали «галичанами» — зі своїми витребеньками, хитрощами, лестощами й незмінними намірами надурити ближнього заради власної вигоди.

Знав Зорій і відмітну рису львівських колег — намагання будь-що відвернути увагу співробітників Центру від справжньої роботи й перенести її на традиційне ознайомлення з місцевими культурно-історичними принадами. А робити це, треба сказати, львів’яни уміли. Навіть у часи суцільного дефіциту перед гостями відчинялися двері найкращих кав’ярень і ресторанів, сауни, басейни та інші об’єкти для розваг і відпочинку, які в ті часи для більшості пересічних людей були недоступними. І контролери зі столиці, хоч би якими принциповими й суворими вони були, розм’якали після випитих літрів львівського пива і львівської кави та змішаних з ними в шлунках делікатесних на той час смачностей на кшталт мисливських копчених сосисок, канапок з червоною ікрою, дрогобицькою ковбасою з часничком та божественним заморським палтусом. Довідки й доповідні за результатами перевірок набували толерантності, висновки ставали лояльними й обтічними, рекомендації — батьківськими.

Ідучи до Львова, Богдан Данилович усвідомлював, що найважчим його завданням буде збереження в таємниці мети його приїзду до столиці Галичини. Але Зорій вірив: йому вдасться виконати заплановане й нарешті розгадати той ребус, який не давав спокою вже давно. Велику надію полковник покладав на свого давнього приятеля й колегу Ігоря Прощуна, з яким Зорій з’їв не один пуд солі і який своєю поведінкою помітно вирізнявся з-поміж інших співробітників львівської держбезпеки.

Ігор мав журналістську освіту й до оперативного складу органів потрапив випадково. Добираючи на службу працівника преси, його на ділі обдурили, туманно й у загальних рисах пояснивши обов’язки й суть роботи, яку він мав виконувати. Тому, дізнавшись, що йому доведеться вербувати агентів серед своїх колег-журналістів та інших творчих людей — письменників, акторів, співаків, музикантів, художників тощо, Ігор Прощун запротестував і категорично відмовився це робити, відверто пояснюючи свою позицію моральними принципами.

Службовці, які добирали й зараховували на службу в КДБ такого «кадра», зрозумівши свій прокол і намагаючись якось згладити помилку та уникнути неминучої і справедливої догани, запропонували молодому співробітникові посаду, не пов’язану з оперативною діяльністю. Так Ігор Прощун став працівником архівного підрозділу обласного управління КДБ.

Не відразу ініціатори цього кадрового ходу зрозуміли, що припустилися ще однієї фатальної помилки: журналіст потрапив туди, куди ще не ступала нога творчої людини. А Ігор був вихований у кращих традиціях національно свідомої галицької сім’ї, яка не лише з книжок знає історію свого краю з її заплутаними і здебільшого кривавими сторінками.

Після того, як Зорія і Прощуна звела робота над однією архівною справою, вони підтримували тісні стосунки, в основі яких — не лише виконання службових обов’язків. Прощун побачив у Зорієві собрата й однодумця. У них виявилися майже однакові погляди на історію, літературу, та й узагалі їхні життєві принципи були тотожними.

Після суто формального відвідання начальника Львівського управління СБУ Богдан Данилович вийшов з будинку № 55, що на вулиці Дмитра Вітовського, й пішки попрямував угору вулицею Гвардійською. Десь на цій вулиці мав бути музей Ярослава Галана — полум’яного борця з українським буржуазним націоналізмом. Зорій пізнав цей будинок, біля якого й зупинився, щоб, наче розглядаючи історичну споруду, перевіритися. Одного миттєво кинутого погляду вздовж майже безлюдної вулиці було достатньо, щоб підтвердити побоювання полковника: за ним стежать.

Постоявши ще кілька хвилин і вдаючи, що роздивляється фасад будинку, Зорій притьмом повернувся направо і швидко попрямував у той бік, звідки щойно прийшов. Він бачив, як відвернув від нього погляд чоловік років сорока, який повільно йшов йому назустріч з портфелем-дипломатом у правій руці. На протилежному боці вулиці молода дівчина з невеличким сірим рюкзаком за плечима ні сіло ні впало зацікавилася табличками з написами вулиці й номерами будинків. На обличчі Зорія мимоволі з’явилася усмішка: ще кілька подібних «перехожих» сидітиме в автомобілі, який мав би стояти десь поруч. А ось і він. Полковник порівнявся з «десяткою» «Жигулів» і, проходячи повз неї, навіть крізь затемнене скло вікон засік у салоні на задньому сидінні два силуети.

«Слабенька база, слабенька, — Богдан Данилович швидко йшов униз вулицею, — у нас у Києві «наружка» вже давно шастає на іномарках».

Щоб відірватися від зовнішнього спостереження, Зорію знадобилося години зо дві. Він ще не раз для певності перевірився й за дві хвилини до призначеного часу був біля входу на Личаківський цвинтар. Полковник швидко пройшов у браму й розтанув серед могил, хрестів, пам’ятників, склепів та капличок. За кілька хвилин доріжкою пройшов чоловік, якого не впізнати було важко. Ігор Прощун мав специфічну ходу й, маючи невеличкий зріст і природну опецькуватість, наче кулька котився стежкою, при цьому весь час підсмикуючи лівою рукою полу пальта.

Зорій, почекавши з півхвилини й переконавшись, що за Прощуном ніхто не «топає», попрямував назирці. Біля могили Володимирові Івасюку вони обнялися.

— Знову щось придумали, — замість привітання констатував Прощун. — «Не згаси вогонь холодом долонь». Класний пароль вам спав на думку.

— Привіт, Ігорю! Радий тебе бачити і ще більше радий, що ти не втратив кмітливості й правильно зрозумів, навіщо я тобі в телефон проспівав куплет з пісні Івасюка.

Зорій і Прощун трішки постояли мовчки біля могили українського генія-пісняра й, розмовляючи, повільно побрели доріжками й алеями історичного кладовища.

— Богдане Даниловичу, вибачте, будь ласка, що, можливо, не по темі вашого приїзду, але хочеться знати вашу думку.

Маю на увазі — смерть Володимира Івасюка.

— Чому ж не по темі; де ж іще говорити про це, як не тут, — Зорій кивнув у бік могил.

— Тож як ви вважаєте: Володимир Івасюк сам наклав на себе руки чи йому допомогли?

— Хто ж про це, Ігорю, може відати напевно? Коли знайшли тіло композитора в лісі, а це, як ти знаєш, трапилося у травні 1979 року, я в органах пропрацював лише два місяці.

Щоправда, пізніше, коли мені вже дозволялося не лише ставити старшим незручні запитання, а й самому подивитися на деякі матеріали, до яких раніше було зась, я цікавився цією темою. Зізнаюся, деякі речі для мене стали справжнім відкриттям. Але потім, глибше вивчивши тему, я вже мав свою думку.

По-перше: мені в той час здавалося, що то лише я з усіх кадебістів такий просунутий у музиці, палкий прихильник таланту Івасюка. А виявилося — майже не було серед мого оточення співробітників, які не любили б пісень цього видатного хлопця. Мої колеги просто обожнювали їх, співали, танцювали під них, декламували як вірші.

По-друге: не було наприкінці сімдесятих у найвищих партійних органах Союзу людини, яка дала б вказівку на знищення особистості такого рівня, як Володимир Івасюк. А в Україні, яка була васалом Росії, ніхто не наважився б на такий крок без височайшого повеління з Москви.

По-третє: попередники КДБ мали такий необмежений досвід ліквідації неугодних радянському режимові людей, що ніколи не вдалися б до такого примітивного прийому, як імітування повішення. Я перечитав гори офіційних і неофіційних документів, свідчень, спогадів тощо і для себе зробив висновок: Івасюк не міг укоротити собі віку. До його смерті також не має прямої причетності тодішній КДБ, як про це багато в той час говорилося. Тоді що? Його вбив хтось інший, перед цим по-звірячому познущавшись. Він справді прийняв мученицьку смерть (щоб ті, хто те зробив, вічно кипіли в пекельній смолі!).

— Можете, Богдане Даниловичу, далі не переконувати. Я теж так думаю, хоча в мене є своя версія саме щодо того, хто й за що забрав життя людини, яка, окрім добра, нічого людям не робила. Не треба забувати, що Володя був творчою натурою і йому не були чужими прості людські уподобання. Та й слабкості.

— Ти маєш на увазі шльондру та її коханців? — Зорію захотілося сплюнути, але він вчасно себе зупинив (усе-таки кладовище) і не зробив ЦЬОГО. — Ні, якби Володю вбили через ревнощі, то зробили б це швидко. Такі речі — прерогатива емоцій. Вони робляться під впливом афекту, здебільшого спонтанно, без особливих обдумувань і хитромудрих планів. А йому методично ламали пальці, били, наче хотіли про щось дізнатися.

— То ви все-таки схиляєтеся до версії про негідників, котрі хотіли заволодіти грошима Володі, які він мав отримати за випущену в Канаді платівку?

— Ну, можливо, не лише ці гроші, але та версія, хоч би якою вона здавалася простою і примітивною, найреальніша. Єдине знаю: якщо до убивства Івасюка причетна не одна особа, а хоча б дві — правда колись випливе на світ божий. Усе таємне згодом стає явним. Ти ж знаєш, що з двох громадян Союзу один обов’язково був таємним конфідентом органів. Хтось колись однаково проколеться, похвалиться, поскаржиться, згадає, покається. І правда може виявитися зовсім не такою, якою ми собі її уявляли чи уявляємо. Але повернімося до наших баранів, — Зорій озирнувся і далі сказав тихо: — Навіть якщо нас і засікли, то прослухати, що ми тут наговоримо, майже неможливо.

Богдан Зорій та Ігор Прощун повільно йшли алеєю Личаківки.

— Мені треба потрапити он у той ліс, — Зорій тицьнув пальцем у карту. — А там — до цього ось пагорба, — полковник показав місце на скопійованій Віктором Яругою схемі зі справи про знищення загону «Остапа».

— А, знаю це місце, — уважно подивившись на карту, спокійно мовив Прощун, — і навіть не дивуюся, чому воно вас, Богдане Даниловичу, зацікавило.

— І чому ж? — навіть не пробуючи заперечити, запитав Зорій.

— Та чув і я про ту чекістську операцію, навіть ознайомився з деякими архівними матеріалами, — Прощун зупинився й повернувся до Зорія. — Облиште цю справу, Богдане Даниловичу. Немає там ніякого скарбу. Якби був — давно б уже хтось віднайшов.

— А хто його шукав? Як мені відомо, цього серйозно ніхто не робив відтоді, як пролунав останній постріл у тому лісі, — Зорій знову рушив уперед, а разом із ним — Ігор. — Але мене, кажу тобі, більше цікавлять ті події із суто пізнавального боку.

Віднедавна я почав прискіпливо вивчати нашу історію. Та ще й оказія така трапилася… — Зорій замовк.

— Ви не подумайте, Богдане Даниловичу, — я не втручаюся у ваші справи. Для мене велика честь вам допомогти, хоч би яку ви мали мету цього приїзду.

— Є в мене один знайомий письменник, — наче не почув репліки Зорій, — який описав у своєму романі події тих років так, наче сам був присутній у тих місцях, знав своїх героїв особисто.

— Як називається книжка?

— Ще ніяк, — швидко відповів Зорій. — Мені довелося випадково ознайомитися з частиною рукопису. Але після того ознайомлення я підсів на цю тему, як на наркотик. Ото й вирішив скористатися можливістю, поки ще працюю і можу на дурничку, під виглядом нагальних службових справ задовольнити свою цікавість.

— Та не турбуйтеся, Богдане Даниловичу, я ж пообіцяв, що не буду цікавитися вашими справжніми намірами, — засміявся Прощун. — Ви так детально заглибилися в предмет, що складається враження, наче виправдовуєтеся.

— Гаразд, Ігоре, вибач. Вважаймо, що прелюдію закінчено. Так ти впевнений, що знайдеш ті місця без проблем?

— Без найменших, Богдане Даниловичу.

— Тоді давай домовимося, коли і як ми туди доберемося. Бажано, щоб зайві очі, ноги та колеса нас туди не супроводжували.

— Думаю, треба зробити таким чином…

Богдан Зорій та Ігор Прощун залишили територію кладовища хоч і одним шляхом, але порізно. Недалеко від брами — входу на Личаківський цвинтар — пара пильних очей їхній вихід зафіксувала…

5

Ігор Прощун виявився вправним водієм. Більше того, він добре знав тутешні дороги, передбачливо гальмував перед небезпечними перехрестями й роз’їздами, вчасно обминав глибокі ритвини й різні предмети-перешкоди, що раз у раз траплялися на шляху.

— Переїдемо ось це село, потім буде майже непомітний з’їзд із траси, а там і потрібний нам ліс, — Прощун крутнув кермо вправо-вліво, об’їжджаючи чергову яму. — Я, Богдане Даниловичу, довезу вас до потрібного місця, а далі вже ходіть самі.

Буду чекати на просіці. Тільки щось мені не подобається наш кортеж, — Прощун раз по раз поглядав у дзеркало заднього огляду.

Зорій повернувся на сидінні й подивився в заднє вікно.

На відстані двохсот метрів рухався автомобіль-седан сірого кольору.

— Ану, Ігоре, піддай газу! — Зорій потер руки, наче передбачаючи якусь цікаву гру. Вони саме виїжджали з села, і Прощун натиснув на акселератор. «Шкода-октавія» різко набрала швидкості.

Зорій знову повернувся назад.

— Не відстають, гади! Ну, що ж робити?

— Богдане Даниловичу, а то ви не знаєте? — Прощун проїхав ще метрів з триста й різко зупинився на узбіччі. — Краще з’ясувати все зараз і тут, бо до повороту в ліс залишилося кілометрів зо два.

Сірий седан спочатку теж різко загальмував, а потім усе-таки поволі став наближатися. Прощун і Зорій сиділи в салоні, спостерігаючи за діями переслідувачів. Зрозуміло, що в чистому полі, де окрім двох автомобілів немає жодних предметів, які рухалися б або чимось іншим привертали до себе увагу, в пасажирів сірого седану не було шансів закамуфлювати свій інтерес до переслідуваних.

Нарешті сіра машина наблизилася, і Зорій міг уже розпізнати не лише її марку, а й номер. То був «Фольксваген-пасат», за кермом якого сидів…

Упізнавши водія і зрозумівши, що той в автомобілі сам, Зорій рішуче вдарив себе рукою по коліну й видихнув: «їдьмо».

— Куди? — широко розплющив очі Ігор.

— Туди, куди ми їхали.

— А…?

— Там той, хто треба. Щоправда, він у мене дістане по перше число. Уперед!

«Шкода» рушила, а за нею поквапився і «Фольксваген».

6

Герасим Васильович Берун, як і більшість керівних членів у найвищих ешелонах української влади, мав хобі. Ні, у великий теніс чи більярд голова СБУ грав коли-не-коли, кататися на лижах у Карпати чи до Швейцарії він теж вряди-годи вирушав разом із сім’єю. Але нестримну пристрасть Герасим Васильович виявляв у зовсім нехарактерній для чиновників такого рангу царині. Він розводив курочок. У своєму заміському маєтку Берун мав спеціально виділену територію, на якій копошилися десятки різних чубарок, зозулястих, несучок, екзотичних і звичайних курей та півнів. Вони кудкудакали, співали, квоктали на всі голоси і всіма, що є тільки на землі, тонами. І в усьому цьому гармидері голова СБУ був спецом значно кращим, ніж в оперативних справах.

Оце й зараз він приїхав сюди, щоб одвести душу, поспілкуватися зі своїми улюбленцями, потримати деяких з них на руках, погладити, поговорити. Тільки-но Берун одягнув поверх костюма свій улюблений спецхалат, як до вольєру підбіг захеканий сторож Сергій Олександрович і притьмом випалив:

— Герасиме Васильовичу, там до вас приїхали.

— Хто? — насупив брови Берун.

— Віктор Романович Клютов.

— Сам?

— З водієм і охоронцем. Каже — нагальна справа.

— А як же він дізнався, що я тут? У мене ж робочий час і маю бути зараз у себе на Володимирській, — це Берун сказав, звичайно, сам собі, бо звідки сторожеві Сергію Олександровичу, який за сумісництвом виконував ще й обов’язки завптахоферми, було знати, чому саме сюди приїхав один з найповажніших людей сучасної України і чому саме зараз його хазяїн Герасим Васильович замість бути на службі годує в спецодягу курей.

Берун зняв халат і попрямував до будинку. Назустріч йому, по-театральному розкинувши руки, йшов Клютов.

— Шановний Герасиме Васильовичу, скільки літ, скільки зим! — Клютов і Берун обнялися. — Зовсім забули про свого старого друга. Я розумію, що нам і не снилися настільки серйозні справи, якими переймається така державна людина, як ви, Герасиме Васильовичу.

— Та які там наші справи, Вікторе Романовичу, — стримано сказав Берун. — Тягнемо свою лямку, як можемо. Та хоч як стараємося, не завжди належно оцінюють нашу роботу, — голова показав рукою в бік будинку. — Прошу до нашого скромного помешкання. Чим зобов’язаний такому раптовому візитові? Було б попередити — я приготувався б.

— Хочете сказати — непроханий гість гірший від татарина? — Клютов вишкірив зуби.

— Боже збав, — злякався Берун. — Я вам завжди радий. І все-таки?

— Якщо ви приділите мені кілька ваших дорогоцінних хвилин, буду дуже вдячний. Валентине, неси-но сюди те, що в багажнику, — кинув Клютов у бік Кувалдіна, який чекав неподалік. Начальник охорони олігарха швидко підійшов до автомобіля, що стояв за воротами, і невдовзі разом з водієм уже ніс до будинку величезні важкі пакети.

— Це вам, дорогий Герасиме Васильовичу, від щирого серця до святкового столу. Не відмовте, будьте ласкаві, мені в такому невеличкому задоволенні. Так рідко зустрічаємося, а поговорити, як мені здається, є про що, — Клютов змінив тон з підлесливо-запопадливого на строгий діловий. — Треба б у деяких питаннях дещо з’ясувати й розставити крапки над «і».

— Ну, що ж, — Берун хвилювався, очікуючи непростої розмови й не уявляючи, про що йтиметься, але зовні вигляду не подавав, — я теж маю поставити вам, шановний Вікторе Романовичу, кілька цікавих запитань.

— То, може, з них і почнемо? — в інтонації Клютова остаточно зникли грайливі нотки.

— Та ні, слухаю я вас уважно, Вікторе Романовичу.

Вони зайшли в будинок, у вітальні вмостилися в зручні шикарні шкіряні крісла. Поруч, за кілька метрів від них, накривали на стіл, але це їм не заважало говорити.

— Упевнений, що вам, Герасиме Васильовичу, як керівникові спеціальної служби вже дещо відомо про наміри різних дуже серйозних людей позмагатися в здобутті чільних позицій у найвищій ланці влади нашої держави. Дехто від просто

намірів уже перейшов до активних дій у цьому напрямку. Не повірю, якщо скажете, що вам невідомо про наміри й декого з моїх друзів позмагатися за найвищий владний пост. Смію вас запевнити, що наміри наші дуже серйозні. Я не можу сказати, що нинішній Президент для людей мого кола мало зробив чи не допомагав у розбудові нашого бізнесу. Ні, навпаки, ми йому дуже вдячні за батьківську поміч і сприяння. Але він наробив багато помилок і, схоже, його час як поводиря нації закінчується. Ми, бізнесмени, бачимо і прораховуємо ходи трішки далі від так званих політиків. Тим більше, ви добре знаєте, які навколо Президента зібралися «політики». Гріш їм ціна в базарний день. Нові люди, які прийдуть на зміну нинішній владі, не залишать нагорі більшості з тих, які нині ще почуваються господарями ситуації. І я не позаздрив би тим, хто чинитиме серйозний спротив новим силам. Тому в цей відповідальний час я хотів би запитати вас…

— У цей відповідальний час саме я хочу вас, Вікторе Романовичу, запитати, — перебив Клютова Берун. — Чи нині усвідомлюєте ви те, що я можу записати все, що ви тут наговорили, й покласти сьогодні ж записи на стіл Президентові? А я так і зроблю, бо те, що ви говорите, тягне на державний злочин. Більше того, ви вплутуєте у свої брудні ігри мене, вважай, головну особу в країні, яка стоїть на сторожі…

— На чому ви, Герасиме Васильовичу, стоїте? — тепер уже Клютов перервав полум’яну промову Беруна і глузливо додав.

— Раніше, ніж ваші записи потраплять на стіл Президенту, він уже читатиме матеріали про ваші з синком оборудки з алюмінієвим комбінатом, про те, як ваша фірма продала державному органу під назвою СБУ апаратуру для прослуховування в три рази дорожче, ніж можна було купити в італійців. Президент з великим обуренням дізнається, як його два найвірніших цербери Берун і Кривученко прослуховують одне одного, ведуть одне за одним зовнішнє спостереження, воюють на знищення тільки через те, що прагнуть урвати найжирніший куш під час приватизації того, що ще залишилося від нашої розграбованої економіки.

— Вами розграбованої, вами, пане Клютов, — крикнув Берун.

— Ні, шановний Герасиме Васильовичу, нами, — Клютов замовк. Мовчав і Берун. Тільки тепер вони помітили, що у вітальні немає нікого, окрім Кувалдіна, який стояв біля сервірованого столу. Решта кудись поділася, наче випарувалася.

— Чи не час вам, вельмишановні панове, перекусити, — набрався нахабства охоронець. Він знав, що страшенно ризикує, але досвід і собача чуйка не раз виручали його в патових ситуаціях. І його хазяїна теж.

— А його-таки правда, Вікторе Романовичу. Який же я в біса господар, коли тримаю дорогого гостя голодним.

— Ну, це інша справа. Валентине, налий нам по чарці та йди трішки провітрися.

7

«Нору» Богдан Данилович готував собі довго й ґрунтовно.

Він передбачав, що колись настане мить, коли йому треба буде десь заховатися, щоб перечекати, подумати або й просто врятувати шкуру. Ця схованка, куди зараз забрався полковник, містилася під старою напіврозваленою хатою, до якої вже років з десять ніхто не навідувався, в невеличкому селі неподалік од Києва. Колись у цій хатині доживали віку батьки близького приятеля Богдана, нині вже генерала — Володі Ямошенка. Ще молодими капітанами приятелі деколи навідувалися до батьків Володимира — порибалити в ставку, що розкинувся на кількох колгоспних гектарах, полежати у вишняку, випити по келишку домашньої батьківської наливочки.

Коли батьки померли, Володя вже не навідувався в село, але хати принципово не продавав, хоча вона без нагляду швидко занепала, обсипалася і, зрештою, обернулася на руїну…

Сюди Зорій приїздить лише глупої ночі, коли впевнений, що його ніхто не побачить. Стара хата стоїть над ярком, подалі від інших сільських будівель. Тепер Богдан Данилович насилу притяг із собою важку валізу з коштовностями, яку вони з Петром Крюком знайшли й викопали в львівському лісі.

Для будь-якої серйозної боротьби потрібна організація. Не партія чи якась іще структурна одиниця, а група людей, які разом виконували б необхідну роботу — складну й небезпечну. Один у полі не воїн. Для організації потрібні гроші. Для багато чого потрібні саме гроші, тим більше — для серйозної боротьби. Ентузіазму одного чи й кількох фанатиків замало, щоб досягти мети. А мета у Зорія — ого-го! Тому він і сидить отут, у своїй «норі», й перебирає коштовності зі скрині. А чого тут тільки немає! Золоті обручки, каблучки, ланцюжки, кольє, годинники, сережки, підвіски, шпильки, монети й просто зливки. Через скільки рук пройшли ці речі, через скільки доль! А нині есбеушник Зорій перебирає їх своїми загребущими руками…

Зорій усміхнувся своїм думкам. Оце б хтось побачив, як він схилився над розкладеними цінностями! Нехай, тепер тре’ по-розумному цим усім розпорядитися. Золото — ще не гроші. Але у Зорія вистачить клепки, щоб обернути людям на добро цей, мабуть, неправедно зібраний скарб і не вляпатися…

8

— А як ти мене вирахував? — запитав Зорій, щойно вони з Крюком усілися за стіл у хаті тітки Секлети. — Де я проколовся? Перевірявся ж весь час серйозно. Нічого підозрілого на маршруті від львівської «управи» до Личаківського кладовища не помітив.

— А я й не плентався за тобою. Я ж не зовсім дурний, то я тільки на вигляд такий, — Крюк засміявся. — Головне в нашій справі — знати звички й повадки об’єкта. А я тебе, слава Богу, знаю не лише з чуток.

— І які ж мої звички й повадки навели тебе на мій слід?

— Ти ж не лише опер до мозку кісток, ти ж у нас ще й сентиментальний романтик. А будучи у Львові й не дуже гарно знаючи його зручні для зустрічей місця, маючи намір з кимось таємно пошептатись, іншого місця, ніж Личаківка, годі й придумати. Тим більше, ти не міг утратити нагоду провідати свого улюбленого Володимира Івасюка. Ось я і простовбичив добрих півдня в затишному місці недалечко від вхідної брами, доки ти не вийшов з тим хлопом із цвинтаря. А потім ти вже не так ретельно перевірявся, і я міг спокійно топати за тобою, як нитка за голкою.

— Зі мною був Ігор Прощун, співробітник обласного управління. Гарний хлопець, хоча трішки своєрідний. Не уявляю, що б я робив, якби тебе не принесло, — Зорій простягнув руку з повного горілки чаркою. — Каюсь — не хотів тебе вплутувати ще й у цю халепу.

— Нічого собі, халепа! — Петро Крюк почаркувався із Зорієм, залпом випив оковиту й потягнувся по солоний огірочок. — Якщо скриня з коштовностями — халепа, то, мать би його так, я можу з нею змиритися, — він відкусив огірок. — Єдине, що мене чомусь непокоїть, то це надійність схованки, куди ти заникав скарб.

— Хвилювання твої марні. Ту частину коштовностей, що ми прихопили з собою, я заховав так, що дав би Бог самому тепер відшукати. Мене більше турбує те, що ми не змогли забрати всього скарбу. Тепер же цілісність того пагорба порушена, і хоч би як ми старалися замаскувати місце, де копали, його все-таки помітити можна.

— Та хто його там шукатиме?

— Ми ж знайшли, — Зорій потягнувся по пляшку і знову налив у чарки. — Надія на те, що там глухомань, та й не сезон лісами шастати. Треба не затягувати й проскочити до Львова ще раз, щоб душа заспокоїлася. За це й вип’ємо.

— А Прощун не здасть? — торкнувся Богдановой чарки Крюк.

— Надіюся, що ні. Та він, вважай, нічого й не бачив. Ми ж з тобою все зробили самі.

— Що ж він, зовсім дурний, чи як? Здогадатися неважко, для чого ми ходили в ліс. Та й, до речі, за законом скарб ми повинні здати державі.

— А ми й здамо. Тільки здамо іншій державі, не цій, якою правлять бандити і здирники.

— Посадять нас, ой посадять…

— Якщо й посадять, то не за це. Та й саджати нас ніхто не буде. У разі чого — до суду ми не дотягнемо. І ти, і я вже стільки напрацювали на перепустку на той світ, що, може, не встигнемо й дізнатися, хто відірве її контрольний корінець. Просто обернемося з людей на статистичну одиницю смертності.

У сінях почулося тупотіння, якесь вовтузіння, потім двері відчинилися, й до кімнати зайшла тітка Секлета.

— Я вам, дітки, не помішала?

— Що ви, мамо Секлето, як ви можете нам помішати, — підладився до її говору Крюк. — Наоборот, ми тут удвох сидимо й чуствуєм, шо якось не по-людськи получаєця. Без третього і рюмка в рот не лізе. Присажуйтесь, пожалуста, до нашого, тобто до вашого столу, не погребуйте.

Крюк підсунув ближче до столу стільця, що стояв біля стіни, й наповнив горілкою третю чарку. Він знав, що тітка Секлета спиртного вже майже не вживала, але якщо й пригубляла, то тільки горілочку.

— Давай, Богдане, вип’ємо за Секлету Прокопівну. Вона усім своїм життям заслужила того, щоб за неї, за її здоров’я пив увесь світ. А нам — сам Бог велів, — Крюк почаркувався з тіткою Секлетою, із Зорієм і випив до дна. Те саме зробив і Богдан Данилович. Закусили.

— А розкажіть-но, Секлето Прокопівно, як вам тут зараз живеться? — Зорій знову потягнувся до пляшки. — Я маю на увазі не лише вас особисто. Як люди в селі живуть? Чим займаються, чим на пропітаніє заробляють? Є в селі щось на зразок колгоспу чи якогось сільськогосподарського товариства? Хто керує в селі?

— Ой, синочку, шо тобі сказать… Розруха в селі полнейшая. Молодьож п’є та куре. Дівчата, молоді сцикухи, ходять по селу з пивом та сігарєтами. Живуть за счьот батьків і пенсій бабів та дідів. Я вже не говорю про аморальну, так сказать, сторону вопроса. Який колхоз? Розкрали все казьонне, корів повирізали, хверми порозтягували, землі позаростали бур’янами, гуляють незасіяні. Якби Сталін устав та подивився на оце все безобразіє, то, мабуть, знову впав би замертво од шоку, — тітка Секлета замовкла, наче переживала, чи не зайве вона тут наговорила. А потім, немовби згадала ще щось важливе, рішуче вела далі: — Оце в нас був колись голова колгоспу Андрій Іванович Труколенко. Коли він після войни возглавив хазяйство, то не було чим ні орать, ні вирощене зібрати. А через десять год колхоз став мільйонером. Труколенко за кажду бурячинку, за каждий колосочок міг любому в пику заїхати. Ні, він нікого не отдав під суд. Він цілими ночами мотався на своїй лінєйці, запряженій сірим конем у яблуках, по полях і ганяв ворів. Помню, розрішив Миколі Ковганці взять на бригаді коня, шоб шось привезти додому, а той чи неправильно надів хомут, чи перетянув черезсідельник, но хвакт той, шо коняка натерла десь під ногою чи під шиєю кров’яну рану, так Труколенко ганявся за Миколою з пістолетом, чуть не застрілив.

— З яким пістолетом, мамо Секлето? — підозріло зіщулившись, з іронією запитав Крюк.

— Як «з яким»? У нього ж іменной револьвер був, ще з войни. Строгий чоловік був, строгий. Мені його до сіх пор жалько, — тітка Секлета похитала головою.

— А чому ж вам його «жалько»? — підіграв старенькій і Зорій.

— Та отож доїздився ноччю, доперевірявся. Поймав у кукурузі расхітітєлєй, а воно получилось, шо неізвесно, хто кого поймав. Здорові лебці попалися, посадили, нелюді, Труколенка несколько раз, звиняйте, заднім местом на засохші грудки й втекли. Голова після того ще год протягнув і умер, царство йому небесне.

— А що ж сталося з тими злочинцями? Знайшли? — запитав співчутливо Зорій.

— А нікого й шукать не треба було. Андрій Іванович їх узнав ще там, хоч і глупа ніч була. Та такий вже він чоловік інтересний був — простив окаянних. Там у каждого з них дітки маленькі були. Не став сиротити їх, не став, — тітка Секлета по-старечому знову заохала, заплямкала й похитала головою. — Нема січас таких людей, прєданих дєлу. Одні вори й хапуги. А найбільші нєгодяї — це власть. Добрались до корита, і даже сраним віником ти їх оттуда не вигониш. Ось узять, напрімєр, депутатів. Чого вони поперлись у ту Верховну Раду? Шоб здєлать мою жизнь луче? Дулю з маком! По радіу тільки й чую, як вони лаюцця та бьюцця. Харашо, шо хоть тілівізора у мене нема, а то ще на рожі їхні дивилася б, то вобще ноччю не спала б.

— Тітко Секлето, ви такі речі, надіюся, не говорите нікому, своїй подрузі, бабі Варці, наприклад? — Крюк злегка підморгнув Зорієві.

— От тобі й на! — тітка Секлета аж захлинулася. — Та ви чули б, шо другі люди кажуть про нашу власть! Пройшли ті врємєна, коли ми даже своєї тіні боялися. Особенно мені, так вобще нічого вже не страшно. Я своє одбоялася. Я, дітки, такого за свій вік надивилася, — старенька поклала жилаві руки собі на коліна, знову похитала головою. — І вже аж ніяк не думала, шо прийдеться дожить до таких позорних времьон.

9

— Натопталася я, синочки, — тітка Секлета підвелася, — піду в другу комнату, трошки полежу, мо’, здрімну.

— Ідіть, мамо Секлето, — Крюк теж підвівся. — Давайте я вас проведу до ліжка.

— Та ні, синочку, я сама. А ви ще угощайтеся. Мабуть, і побалакать є про що, еге ж? Там же у вас не дадуть і рота розкрить, шоб правду сказать. Балакайте, дітки, балакайте.

Старенька вийшла в іншу кімнату, а Зорій і Крюк багатозначно переглянулися.

— Оце так! Ми з тобою, мабуть, і зовні подібні до змовників, якщо нас навіть тітка Секлета вирахувала, — прошепотів Зорій.

— Та ні, просто старенька набагато розумніша, ніж більшість із наших тупорилих можновладців. Відчуває, що не просто так ми з тобою сюди зачастили, — Крюк тихо підійшов до дверей, за якими зникла тітка Секлета, і трішки відхилив їх. — Уже лежить. За хвилину засне. От нерви — тільки приляже, уже й похропує! — Крюк знову сів до столу. — Зараз нарешті ми зможемо поговорити про головне, заради чого й приїхали сюди.

Вони ще трішки випили горілочки, запили узваром. їсти вже не хотілося — животи аж репалися від щедрої, хоч і простої сільської їжі. Крюк поліз на горище, дістав звідти відеокасети, що прихопив із собою зі злодійського кубла Назарова, поставив першу, натиснув на пульті «play».

Після чотиригодинного перегляду записів Зорій і Крюк одяглися й вийшли з хати.

— Повіяло весною, — Зорій підняв обидві руки, потягнувся, набрав повні легені свіжого лісового повітря. — Гарно тут у тебе. На моїй дачі зараз, мабуть, теж сніг зійшов. Люблю ці перші весняні запахи, коли на осонні вже пробивається перша травичка. Ех, рідко буваю я там, рідко.

— А в мене перші весняні дні асоціюються з курми на призьбі. Щойно, було, пригріє сонечко, так і купкуються на вже сухих проталинах, які й з’являються саме біля призьб під вікнами, що виходять на південь. Були, правда, й інші «принади» ранньої весни. Наприклад — багнюка. Вулицями можна було пройти хіба що в резиняках вище колін. Хоча, з другого боку — сочок березовий, перші проліски, а потім блакитно-бузковий ніжний сон, а ще пізніше — конвалії.

— А те, що ми побачили й почули щойно, — раптом перевів розмову в ділове русло Зорій, — треба подумати, як використати.

— Треба їх налякати так, щоб аж у штани наклали, — суворо кинув Крюк.

— Ні, на шантаж ми не підемо. Не хочу з тими «героями» навіть сидіти на одному гектарі, не те що розмови розмовляти. А от у потрібний час вистрелити в пресі або краще на телебаченні — ото спрацювало б на всю.

— Залишилося тільки дурника знайти серед журналістів, який би добровільно засунув свою голову в зашморг.

— Або підставив шию під удавку, — Зорій виразно подивився на Крюка. — Ти звернув увагу на кадри, коли я розмовляв з Файловим на явочній квартирі, яку вважав надійною й перевіреною?

— Файлов — це наш полковник, який працював у Адміністрації і якого потім хтось замочив?..

— Так. Але до мене тільки тепер дійшло, чому його позбавили життя саме в такий спосіб.

— У який?

— Його задушили удавкою — способом, яким користувалися бандерівці у сорокових роках.

— А до чого тут Файлов, ті, хто тебе слухав, і бандерівці?

— А вони, тобто злочинці, почули, як Файлов розповідав мені не лише про те, що йому вдалося дізнатися, виконуючи моє завдання, а й про історію його народження, про його справжнього батька, який і був бандерівцем.

— Та-а-а-к, — протягнув Крюк, — виходить, що не лише ми на них полюємо, а й вони на нас. Шкода мужика, загинув ні за цапову душу. І винен у цьому, виходить…

— Я винен, я! — крикнув Зорій. — І не тільки в цьому. Всі, хто поруч зі мною, в тому числі й ти, у небезпеці.

— А ти? Ти ж у найбільшій небезпеці! Навіщо саме тобі ця боротьба?

— Мені це треба. Я підписався на це і йтиму до кінця. Основне запитання, яке я й сам часто ставлю собі, — навіщо все це мені потрібно? Чому саме я, один з небагатьох, хто йде на добре укріплену амбразуру з голими руками? Скажу: заради пам’яті найсвятіших для мене людей, найчесніших людей на світі — моїх матері й батька. Це раз. І заради майбутнього моїх та інших дітей — це два. І заради майбутнього України. Банально? Пафосно? Але тут мотивація моїх вчинків — проста як двері: я чесна людина. Принаймні я таким себе вважаю. А ще я це роблю заради пам’яті ще однієї шанованої людини. І хоч її немає серед нас, я щоразу, коли мені буває тяжко, коли треба порадитися, звертаюся до небес, де зараз душа цієї людини, і запитую, як мені вчинити. Він майже завжди поруч з моєю мамою. Я уявляю, як вони сидять за столом під образами, дивляться на мене, слухають і схвалюють або осуджують мої вчинки.

— З мамою зрозуміло. А хто ж такий той чоловік?

— Я його називаю В. М. В’ячеслав Максимович. Нічого не нагадує тобі це ім’я?

— Чи не Чорновіл часом?

— Так, саме Чорновіл, безневинно убієнний злочинною владою борець за свободу й незалежність України. За нашу з тобою свободу. Тобто за свободу тих, хто піддавав його нелюдським знущанням і гонінням протягом усього його життя. Хто намагався підкладати йому бабу, щоб звинуватити в зґвалтуванні, хто вчиняв у нього обшуки і гнав етапом у табори. Хто підставляв йому агентів-провокаторів, яких він, до речі, розшифровував ще на далеких підходах і сміявся над нашим непрофесіоналізмом. Так-от, я за всіх нас молюся йому, як Богу. І випрошую за всіх нас у нього прощення.

Зорій замовк. Мовчав і Крюк. Вони йшли узліссям, дивлячись уперед, думаючи кожен про своє. І раптом, зупинившись і повернувшись одне до одного, дуетом:

І заради помсти!

Глава третя

Перший вальс

1

З ним їй було добре. Ну й біс із тим, що Олена годилася Богданові Даниловичу в дочки. Як випадково зустрілися, так і розпорощаються. Але до Олени поступово прийшло розуміння того, що цей солідного віку чоловік вигідно відрізнявся від «джинсових» хлопчиків, яких вона знала — завжди нахабних, обшарпаних і «нульових». А Богдан Данилович — на висоті. В усіх випадках, в усьому — на висоті.

їхні прогулянки перейшли у свого роду ритуал, звичку. Вони зустрічалися дедалі частіше і згодом під’їзд будинку, в якому мешкала Олена, перестав бути тим бар’єром, що виконував роль оберегу. Вони його вдвох усе-таки переступили. І ще невідомо, для кого з них цей бар’єр переступити було важче.

Того вечора Богдан Данилович і Олена ще не встигли довго погуляти, як зненацька налетів вітер і пустився сніг, та такий сильний, наче з неба падали великі клубки пір’я. Вони летіли не лише згори, а й збоку, стикалися одне з одним у завірюсі, піднімаючися знизу догори.

Зорій з дівчиною швидко добралися до Олениного будинку й заскочили в під’їзд.

— Я не певна в тому, що зараз запропоную, але, мені здається, нам не завадило б випити чогось гарячого. Наприклад, міцного чаю.

— Не лише відразу погоджуюсь, а навіть наполягаю на такій постановці питання, — пожартував Зорій, щоб зняти певну напруженість, з якою прозвучало з уст Олени запрошення.

Вони піднялися на четвертий поверх, зайшли до квартири.

— У мене дуже скромно, — сказала Олена. — Я ще не заробляю, а з батьків намагаюся поменше тягти. Вони теж не надто розкошують.

— Та що ви, Оленко. Я людина проста й невередлива. Мені самому якось незручно — увалився в дівочу обитель, як ведмідь у зайчикову хатку. Чи в рукавичку. Коротше — щось таке мелю…

Богдан Данилович роззувся, пройшов у кімнату, відхилив фіранку й нахилився до вікна. На вулиці сніг так само раптово припинився, як і сипнув. Щось цього року зима заявила про себе ранувато. Ще тільки початок листопада, а вже не раз пускався сніг. Зорій дивився на вулицю, і йому було сумно. Він, як завжди, почувався самотнім.

— Чай готовий, Богдане Даниловичу, — до кімнати з чайником в одній руці й тарілкою з печивом у другій зайшла Олена.

— Я допоможу, — Зорій підійшов до дівчини, взяв з її руки тарілку, поставив на стіл.

Вони вперше опинилися так близько одне до одного. Олена поставила чайник, підняла очі й подивилася в Богданові. І враз він і вона — в обійми. Богдан схопив голову Олени в обидві руки й припав до дівочих вуст — несамовито, жадібно й пристрасно…

2

Валентина Ромниченко вийшла з будинку № 12/2 на вулиці Грушевського, перейшла дорогу, піднялася східцями й повільною ходою попрямувала алеєю скверу в напрямку оглядового майданчика.

Нарада з начальниками управлінь, яку вона щойно провела в міністерстві, забрала багато сил: виконавської дисципліни як такої на всіх рівнях адміністративного апарату як не було до її приходу в Мінекономіки, так і немає, хай би що вона робила і хоч би як старалася. Більшість міністерських чиновників удавала, що виконує свої обов’язки й особисті вказівки заступника міністра, насправді ігноруючи, а інколи й саботуючи її розпорядження. Кожен із начальників різних рівнів був чиїмось протеже, звільнення з посади не боявся, мав свій бізнес і чхати хотів на несамовиту ініціативну бабу, яка пнеться зі шкури, щоб досягти хоч якихось позитивних результатів.

Сьогодні Валентина Ромниченко відпустила водія і вирішила пройтися. Навкруги вирувало життя. Як здавалося заступникові міністра — вільне, безтурботне, веселе. Нікому не було діла до звичайно одягненої жінки середнього віку, що прогулюється зимовим парком. їй раптом захотілося присісти на вкриту першим сніжком лавочку, просто подихати свіжим зимовим повітрям і поспостерігати, як дітвора бавиться, штовхається, грає в сніжки. Ледь устигла присісти, як перед нею виріс високий чоловік років сорока, одягнений у світлу спортивного крою куртку. Чого він зупинився й вирячився на неї?

— Якби мені сьогодні зранку хтось сказав, що увечері я випадково зустріну в парку чарівну красуню і що вона не лише буде сама, а ще й нудьгуватиме на холодній лавочці, ризикуючи дістати якусь жіночу хворобу, то я б, звичайно, не повірив. Як досвідчена зріла людина я не можу пройти повз таке неподобство. Підведіться, будьте ласкаві, бо справді застудитеся, — і чоловік, знявши рукавичку, простягнув жінці руку.

Валентина Дмитрівна згодом не могла собі пояснити, як таке могло з нею статися, але вона подала руку мужчині й підвелася з лавки.

— Я щойно присіла і ще не встигла змерзнути, але ваша правда: сидіти в таку пору тут не зовсім безпечно.

— По голосу відчувається змореність жінки, яка, не виключено, взяла на себе зовсім не жіночі службові обов’язки, — чоловік чарівно усміхнувся й подивився в очі Ромниченко. Та неприродно для себе знітилася від того погляду, бо очі чоловіка були бездонно сині й чимось притягували до себе так, що Валентина Дмитрівна аж злякалася. Вона не криводушить: таких красивих чоловіків у житті ще не зустрічала. Здавалося, вони є лише десь там: у кіно, в жіночих книжкових романах, у глянцевих журналах та в дівочих мріях. Аж ось тут, перед нею стоїть красунчик, говорить з нею і, здається, трішки заграє.

— Моє ім’я Адам (о, Боже!), прізвище — Божко (о, Господи!). Надіюся, вас звати Іриною або Оксаною. Бо якщо ви назветеся моїм улюбленим ім’ям, я точно не витримаю цього збігу.

— Якого збігу? — жінка зашарілася.

— Збігу краси, толерантності й такту. Не кожній жінці під силу так поводитися з незнайомим чоловіком, щоб і не образити його, і триматися незалежно та гордо.

— Таке скажете, — Ромниченко відчула, що знову починає червоніти. — Хоча, як там щодо імені? Щось ви таке казали…

— Я висловив побоювання: якщо вас звати Валентиною, то моє холостяцьке серце точно не витримає і розсиплеться на малюсінькі уламочки, які мені навряд чи вдасться коли-небудь зібрати докупи.

Божко й Ромниченко допізна сиділи в кафе, говорили про всяку всячину, сміялися, і їм обом було добре.

Такого вечора Валентина Дмитрівна у своєму житті не пам’ятала. Та й не було його — такого вечора. І дня такого — ніколи не було.

Інші відвідувачі кафе мимоволі зупиняли погляди на веселій щасливій парі. їм здавалося, що чоловік і жінка — близькі люди.

І лиш бармен поглядав на всіх присутніх, здавалося, байдужим поглядом.

З

Коли все трапилося, Богдан Данилович сів на край ліжка й ледве вимовив:

— Навіщо?

Олена лежала нерухомо, натягнувши простирадло аж до шиї. Мовчала.

— Оленко, мила моя, як ти могла? — Богдан Данилович не наважувався подивитися в очі дівчині. — Що ж ти наробила?! Що ж я накоїв?!

— Я прошу вас, не картайте себе. Сталося те, чого я давно хотіла. Я не збоченка і мріяла про цю мить, коли нарешті стану жінкою. Я свідомо це зробила. Я хотіла цього тільки з вами. До нашої зустрічі в мене і в голові не було ніколи нічого такого. І от я зустріла вас — і все змінилося.

Олена замовкла. І потім зненацька:

— Богданчику, я кохаю тебе. Ми говорили багато про різні речі. Цікаві речі. Але ніколи не чіпали теми кохання. Я відчувала, що саме ти не хочеш порушувати цю тему, бо вважаєш себе надто старим для мене.

— Так воно і є, — відрізав Зорій.

— Ні, Богданчику, ти найкращий у світі. Я люблю тебе.

— Навіщо ти це зробила? Я ніколи собі цього не прощу.

Старий телепень, старий розпусник! Як же я вчасно не помітив, не відчув, що ти ще дівчина?!

— Уже ні, Богданчику, вже ні. І я щаслива.

— Та що ж мені тепер з тобою робити? Що взагалі мені тепер робити? Як жити далі? — Зорій охопив двома руками голову й хитав нею. — Яка я падлюка!

— Данчику, ти найкращий у світі. Йди до мене…

4

Про конспіративну квартиру, в якій зараз перебував Богдан Данилович Зорій, знав лише він. Приходив полковник сюди раз на півроку, щоб прийняти радіоповідомлення від свого агента «Жана». У разі потреби Зорій міг відвідувати таємну квартиру частіше.

Богдан Данилович щойно вимкнув радіоприймач і магнітофон. Перед ним на столі лежало вже розшифроване термінове повідомлення «Жана». Зорій, розуміючи, що зараз мусить цей аркуш знищити, вкотре перечитував його зміст, хоча текст короткий і для полковника цілком зрозумілий.

Інформація від надійного джерела

ЦРУ перевіряє за підозрою у співробітництві з українською розвідкою свого співробітника Джорджа Брюмеля.

ЦРУ стало відомо, що Брюмель передав в Україну інформацію про те, що в Службі безпеки України є співробітник, який працює на ЦРУ. Брюмель попереджає, що людина досвідчена й тому небезпечна, завербована доволі давно й перебуває десь у вищому керівництві української спецслужби. Деталі відсутні. Два дні тому Брюмеля негласно заарештували, пояснивши колегам його відсутність тим, що він захворів і його відправили в інше місто для проведення хірургічної операції.

(Це повідомлення можна використовувати без обмежень: джерело інформації захищене).

З привітом Жан

Ні фіга собі заявочки! Що година, то й новий клопіт. Хоча, що ж тут дивного? На тлі загального нехлюйства й уседозволеності, ослаблення внутрішніх людських і загальносуспільних

запобіжників, якими є природна відповідальність і відчуття небезпеки, коли найвищі посадовці здають державні секрети й таємниці гуртом і вроздріб, хто тільки не спокуситься заробити копійчину на бідному тілі країни, що нестримно піддається тліну! А ми філософствуємо, дебатуємо про шляхи, якими повинна йти Україна. Мусуємо різні точки зору, висуваємо аргументи, а на кону — долі простих людей. І яке діло найвищим чинам до того, як ті прості люди на своєму «низькому» рівні розуміють цю філософію?

Богдан Данилович уже давно підозрював наявність у найвищій ланці Служби «крота». Але реального кандидата на цю роль він довго не мав — руки не доходили. Та й нині ще не має. Сьогодні ж, нарешті, конкретний факт з’явився. Точніше, з’явилася інформація, яка ще фактом не є. Щоб установити достовірність факту, потрібно ще ой-ой скільки попрацювати.

Значить, що виходить: треба шукати людину, до якої потрапило донесення заарештованого в Штатах Брюмеля. Якщо воно у голови Беруна, то той мав уже призначити розслідування. Якщо ж він про це не знає, а повідомлення в когось іншого і, більше того, приховується ним, то тут і потрібно шукати.

Для початку — з’ясувати елементарне питання: хто з найвищого керівництва СБУ перебував за кордоном, коли перебував і з якою метою. І допоможе в цьому не хто інший, як Володимир Дмитрович Шершун. По-перше, він знає про це все краще, ніж Зорій, по-друге (і це дуже важливо), він за кордоном ніколи не був, і йому Зорій довіряє, як собі самому.

5

Майкл Давніс, людина рішуча й ділова, ось уже третю добу не знаходив собі місця. На роботі, куди він ці дні приходив лише за звичкою, однаково не міг нічого робити.

Майкл Давніс чекав звістки з України. Звістки, заради якої працював кілька останніх років.

Спецслужба США, якій Майкл віддав уже майже двадцять років, переживала не найкращі часи. Керівники ЦРУ, змінюючи одне одного останнім часом, залишали по собі безліч проблем, до яких їхні послідовники, кожен по-своєму, не розв’язуючи попередніх, додавали ще й свої.

Але система, що склалася протягом багатьох десятиліть, працювала більш-менш ефективно, тому, хоч труднощі існували завжди (як і саме ЦРУ, без якого жодна людина не лише в Америці, а й у світі не уявляла собі існування усталеного світопорядку), вони не мали якогось істотного впливу на підвалини цього розвідувального монстра. Факти продажності й зради співробітників Ленґлі, які раз у раз шокують заокеанського обивателя, не кидають надто густої тіні на авторитет ЦРУ як організації, що входить до системи національної безпеки Сполучених Штатів Америки.

Майкл Давніс чекає повідомлення з Києва від свого агента «Чичеріна», якого завербував, коли той навчався в одному з університетів США. Майкл Давніс згадує, як багато років тому симпатичний хлопчина з України дуже активно проводив час в Америці. Швиденько розтринькав гроші, що їх дали батьки на навчання, а оточенню хотів здаватися крутим і забезпеченим. Після однієї з чергових пиятик хлопець потрапив до поліцейської дільниці, про що Майклові повідомили його люди. Інтелігентний приємний чоловік витягнув студента з поліції й пообіцяв не повідомляти про інцидент ні в університет, ні в посольство України. Через певний час, зрозумівши, що трапилося й що на нього чекає, студент-українець спробував викрутитися, але йому показали із сотню фотографій, на яких він зафіксований у цікавих інтимних позах з голими дівчатами й навіть із хлопцями, і студент, як каже нинішня молодь, «здувся». Далі — справа техніки. Додому в Україну він повернувся з псевдонімом «Чичерін».

Саме від нього чекав повідомлення Майкл Давніс. «Чичерін» мав поінформувати, як справи з просуванням на високу державну посаду американського протеже. Операція, яку здійснювало ЦРУ ось уже кілька років, поки що йшла як слід.

Але останнє повідомлення «Чичеріна» було тривожним.

У СБУ в деяких людей виникли підозри щодо його особи.

6

Щойно генерал Шершун вийшов з їдальні, як перед ним виріс полковник Зорій.

— Добрий день, Володимире Дмитровичу.

— Привіт, Богдане. Обідати?

— Та ні, спеціально чекаю на вас. Треба поговорити.

— До Софії?

— Бажано б — подалі.

— Навіть так? Значить, серйозні діла, — генерал одягнув рукавички, глибше натягнув шапку. — Холоднувато сьогодні гуляти, але чим тільки не пожертвуєш заради приємних новин.

— Еге, саме той випадок, — зіронізував Зорій. — Тут скоро сам собі перестанеш довіряти від таких приємностей.

— А це вже називається параноя. Знаєш, скільки в різні часи співробітників звільнено саме через цей діагноз? — Шершун і Зорій перетнули вулицю Володимирську, минули штаб-квартиру прикордонників і повільно попрямували Рейтарською.

— Розповім усе, що мені відомо, — Зорій покосився на генерала і зустрів його примружені очі. — Ну, майже все. Я отримав оперативні дані від надійного джерела про те, що у нашій Службі працює «кріт». Завербований ЦРУ вже багато років тому, а ось коли введений у кадровий склад — невідомо. Схоже, обіймає одну з найвищих посад. Особа, яка це виявила, передала інформацію нам, тобто в СБУ, можливо, в контррозвідку. Але у нас вона не проявилась. Або нею займається Берун, або…

— Або її тримає сам «кріт»?

— Такий варіант можливий.

— А якщо ця вражина — я? — Шершун зупинився.

— Враховуючи методи цеерушників, можна припустити, що агента вони завербували за кордоном, можливо, в Штатах. Наскільки мені відомо, ви, пане генерале, далі Мостиської не виїжджали.

— Багато ти знаєш, — Шершун усміхнувся й рушив далі. — Так, а що ти від мене хочеш? Шпигуни — не моя парафія. Та, як мені відомо, і не твоя.

— Володимире Дмитровичу, кому-кому, а вам відомо, що наша Служба американцям до лампади. У нас давно вже секретів, про які не знала б остання торговка на Бессарабці, немає. У нас у державі взагалі вже секретів немає. Усе продали наші міністри-капіталісти. Отож у цеерушників є якісь інші цілі. А враховуючи нинішню ситуацію в країні…

— Яку ситуацію? — перебив Зорія Шершун.

— Хрінову ситуацію. Держава розвалюється, економіка летить к бісовій матері, по корупції ми попереду планети всієї. При владі хапуги й злочинці, які, окрім власного збагачення, ні про що більше не думають. А що казати про нашу спецслужбу?! Це що — спецслужба? Які в нас кадри? Кого ми понабирали? Починаючи з 1991 року багато людей пішло, гарних людей, професіоналів. Вони не бачили жодної перспективи служити далі.

— Здається, ми з тобою про це вже говорили…

— Отож. Тільки говорили. А всі бачать, що режим гнилий, і в цій ситуації тільки байдужий і лінивий не захоче скористатися слабкістю й імпотенцією влади. Багато хто вже приміряє свою гузницю під президентське крісло.

— Хочеш сказати, що…

— Так, не виняток, що й американці не проти скористатися моментом. Скоро булава лежатиме в пилюці: бери — не хочу.

Вони знову зупинилися і стояли один проти одного: два соратники, два патріоти, два бійці, двоє небайдужих чесних людей.

— Володимире Дмитровичу, стояти осторонь і чекати, коли ці наші домашні падли догризуть країну — злочин. І допоможуть їм іноземні радники. Треба самим знайти «крота». Чесно скажіть — є вже якісь думки щодо кандидатур?

— Ти знаєш, так зразу в голову нічого й не йде. Треба подумати, — Шершун якось кумедно закопилив губу, наче вже почав посилено шурувати мозком. — Хоча є одна думка. Тобі треба зустрітися з генералом Ковтуненком. Пам’ятаєш його?

— Звичайно, Георгій Кирилович, колишній начальник нашої розвідки. Прекрасна людина, професіонал.

— Він може тобі… нам допомогти. Пам’ять у нього — феноменальна. А я, в свою чергу, теж дещо проштудіюю.

7

— Слухай, Богдане, а чи не зайти нам у цей ось готельчик, та піднятися на сьомий поверх, та взяти по соточці з бутербродиком, — колишній керівник розвідки генерал Ковтуненко потер руки, можливо, від передчуття того, що сказане скоро збудеться, або через холод. — Давненько я тут не був.

Георгій Кирилович Ковтуненко й Богдан Данилович Зорій якраз проходили повз столичний готель «Дніпро».

— Товаришу генерале, боюся, що здійснити ваше бажання ми не зможемо — саме тут усе вже давно перероблено-переплановано-перекуплено-перепродано. Давайте зайдемо в цей самий готель, але в нормальний ресторан, а не в буфет, як робили це колись.

Вони зайшли в ресторан, замовили каву «з наповнювачем». Від чогось суттєвішого генерал відмовився: то він про бутерброди пожартував.

— Як ти там служиш, Богдане, що нового?

— Ви ж, Георгію Кириловичу, давненько звільнилися. За цей час багато чого змінилося.

— Так, я трішечки слідкую за тим, що відбувається в нашій колишній конторі. Тепер, щоправда, її й конторою не назвеш. Так собі, служба, тобто комусь служить. Як на мене, то все ж зміни є, ще й які.

— Якщо начистоту, то доброго мало. Нове керівництво, що прийшло чорт знає звідки, по-моєму, взагалі не розуміє оперативних завдань. Кожен лише виконує політичні замовлення й відверто займається бізнесом. Пам’ятаєте часи, коли якийсь нещасний «Запорожець» реєстрували на тещу або троюрідну сестру двоюрідного брата, щоб тільки не звинуватили в тому, що живеш не відповідно до можливостей. Тобто не по-комуністичному. Дурня, звичайно, але тоді всі чітко усвідомлювали: якщо ти не академік чи космонавт, то ти аж ніяк не можеш заробити чесною працею таких грошей, щоб придбати власний автомобіль. Навіть горбатий «Запорожець». А зараз — бізнес ого-го! Бізнес і політичне кілерство. Реанімувалася п’ята лінія. Люди, що там служать, високопрофесійні хлопці, вони знають свою справу. Але що тільки вони зараз не роблять! Опери — тяглові конячки: розумні, начитані, виховані. Завжди так було — у ці підрозділи брали винятково обраних. Потім, коли відбулися різного роду реорганізації, саме співробітники п’ятих підрозділів стали керівниками і розвідки, і контррозвідки, і служби зовнішнього спостереження, і підрозділів боротьби з корупцією та організованою злочинністю, тобто «К», і економічної безпеки. Загальний рівень підготовки давав змогу їм, трішечки вивчивши специфіку нового напрямку роботи, успішно впоратися з покладеними на них завданнями.

Ковтуненко слухає полковника Зорія, а в самого в пам’яті спливають картина за картиною події 1991 року. Він був не лише їх свідком, а й учасником. У серпні ГКЧП заскочило його в Україні на посаді заступника голови КДБ республіки й начальника першого (розвідувального) управління. Головою тоді був ставленик Москви Микола Голушко. Він не міг приймати самостійно жодних значущих рішень, не погодивши їх із союзним Центром. Поки погоджували те й те, радилися, як бути в ситуації, що склалася в Москві, інші люди взяли на себе відповідальність за дії української спецслужби. Хоч і наламано було чимало дров, тодішній неформальний лідер силовиків Євген Марчук найшвидше зорієнтувався в ситуації; саме тому після розгону потішної московської «чрезвичайки» йому довірили посаду голови КДБ УРСР.

Генерал Ковтуненко був свідком того, як відбувалися призначення на інші посади, як по Комітетові держбезпеки вільно, наче у сільському клубі під час кіносеансу, розгулювали «рухівці», народні депутати, різні вискочки, які й до політики тоді не мали жодного стосунку. Пам’ятав він і поведінку деяких співробітників, які уявили себе борцями з ненависним комуністичним режимом, бігали з кабінету в кабінет з пістолетами в кишенях та погрожували розібратися зі всілякою «контрою». Чисто тобі ВЧК.

Тоді ж таки почали діяти свого роду «трійки», тобто комісії, що складалися з кількох депутатів Верховної Ради, в основному — «національно свідомих», які перевіряли керівний склад Комітету на лояльність до нової влади, рекомендували гідних призначити на посади, а тих, хто скомпрометував себе антидемократичними діями, пропонували звільнити взагалі з органів держбезпеки.

Саме в той час почався процес (що на ділі триває і досі) взаємної недовіри двох «дружніх» спецслужб — російської федеральної служби безпеки й української. До речі, це нормальне явище у взаєминах між будь-якими спецслужбами…

Українці завжди раніше зважали на те, що і як робить «старший брат». Але багатьох помилок, яких припустилася Росія, в Україні вдалося уникнути. Були там не лише бакатіни, а й примакови. Можливо, сам Євген Максимович Примаков особисто врятував російську розвідку від краху, а разом із нею — сотні, тисячі людей за кордоном, що колись довірилися КДБ і Радянському Союзові, повіривши в міф про справедливе комуністичне суспільство.

А українська розвідка, яка завжди була тільки філією радянської (російської), після 1991 року, в часи перманентної смути в країні, чогось набула? Чи, може, створила? Чи лише втратила? На такі запитання, як: що трапилося з розвідкою після 1991 року? що стало основою розвідки? які принципи визначено основними для її формування? — колишній начальник Першого (розвідувального) управління зараз відповіді дати не міг. Можливо, й українська, вже незалежна від Москви, розвідка й далі збирає газетні вирізки та подає їх як розвіддані, про що навіть попередній український Президент колись не витримав і сказав: «Те, що ви доповідаєте сьогодні, я прочитав у газетах учора». Що ще, крім дефіцитних ліків, надсилають своїм начальникам розвідки в Київ їхні офіційні представники та резиденти з-за кордону?

Ковтуненко був свідомий того, що навіть найкраща система не працюватиме в умовах щорічних змін керівництва не лише розвідки, а й Служби безпеки взагалі. Генерал розумів, у якому становищі перебувають у цій нестабільній ситуації агенти за кордоном, що ризикують провалитися через якогось ідіота, призначеного начальником завдяки високим зв’язкам у владних структурах чи за хабара.

Але про це все відставний генерал може лише поміркувати. Навіть ось цьому розумникові Зорію все те до лампочки, бо у нього, виявляється, свої проблеми.

— Це все добре, — сказав Ковтуненко, коли Зорій замовк. — Я вдячний тобі, що не забув старого і трішки розворушив мою застояну кров. Хоч розмовою. Наче недавно те було, а минуло вже десять років, — додав він, немов полковник міг чути, про що тільки-но роздумував генерал. — А тепер кажи, чого тобі від мене треба?

— Георгію Кириловичу, не буду особливо шифруватися: шукаю людину серед нашого керівництва, яку могли б завербувати цеерушники.

— Ні х… собі! — Ковтуненко аж поперхнувся. — Отак ось ходиш вулицями й шукаєш «крота»? Ви там що, точно подуріли всі? Ти ж начебто нормальним мужиком був, — генерал усміхнувся. — Ну, гаразд — то все емоції. Розказуй, що можна. Чим я можу допомогти?

— Георгію Кириловичу, згадайте, може, під час служби хтось із тих, що зараз у керівництві СБУ, якимось чином викликав свого часу якісь сумніви, потрапляв у якусь неприємну пригоду, особливо за кордоном. Я, власне кажучи, не знаю з якого «па» танцювати взагалі. Починаю з розмови з вами, а там, можливо, дошукаюся, що мені голову знімуть…

— Навіщо так песимістично? — Ковтуненко підморгнув. — Давай я трішки подумаю, а ти ще замов наповнювача. Тільки без кави.

Зорій попросив офіціанта, щоб той приніс двісті грамів коньяку. Поговорив по мобільному з Яругою, розлив коньяк у бокали, дізнався, що на роботі все гаразд, і тихенько сидів, чекаючи від генерала якоїсь розповіді. Ковтуненко взяв у руку бокал з коньяком, покрутив його, понюхав — і залпом випив ароматну рідину.

— Ну, що ж, слухай. Здається мені, саме ця пригода може бути тобі цікавою. Ну, а мені, якщо в тебе щось вигорить, тоді буде зовсім не смішно.

Колись, років з п’ятнадцять тому, був у мене один хлопець, закінчив факультет міжнародних відносин Київського університету. Розумненький був, хоч і «кручений». Ти ж знаєш, яких шолопаїв ми добирали для агентурної роботи. Так-от, на стадії вивчення й перевірки, знаючи про його об’єктивні добрі дані з професійної підготовки, зокрема у

знанні англійської мови, якою він розмовляв вільно, я частенько залучав хлопця до обслуговування іноземних делегацій, що прибували з англомовних та інших країн. Згодом він не лише перекладав, а й виконував мої різні додаткові доручення. Не без моєї допомоги його направили проходити стажування в США. Туди він полетів, уже маючи псевдонім «Тлумач». Хлопець вважався перспективним не лише агентом, а й майбутнім співробітником. Молодого дипломата вивчали, як одного з кандидатів на службу в органах держбезпеки. Звичайно ж, його ретельно перевіряли, в тому числі через агентуру в МЗС, а також через закордонні джерела. Скрізь йому давали позитивні характеристики. Лише одне джерело з-поміж працівників МЗС, яке навчалося разом із «Тлумачем» в Америці, повідомило, що якось «Тлумач» дуже пізно повернувся на квартиру, де він проживав зі ще одним студентом. Але на той випадок не звернули уваги, хоча всі знали, що це явна ознака чогось такого, що мало б насторожити.

Точніше, не «не звернули уваги», а нахабно ігнорували наявні дані, бо підійшли строки зарахування на роботу кандидата на вільну посаду, а претендентів було лише два. Другий же був явно слабший, та ще й перед можливим зарахуванням захворів на пневмонію, довго лікувався й урешті-решт було прийнято рішення взяти на службу «Тлумача».

Хоч «Тлумача» офіційно взяли на роботу в СБУ, його зразу ввели до складу офіцерів діючого резерву Служби й залишили працювати в МЗС. Кілька разів він виїздив «у службових справах» за кордон, звітував завжди добрими результатами — і в міністерстві, і в СБУ. Його знали і в Адміністрації Президента, де мав друзів-приятелів. Зараз я пригадую, що декого з них «Тлумач» «підгодовував» недешевими подарунками. А скажи мені, старому дурникові, за які гроші він це робив? Чи не за ті, що отримував від «спонсорів» з-за кордону?

Коли стало питання ротації керівних кадрів у Службі, «Тлумач» виявився одним з найреальніших претендентів на посаду. Він вважався цивільним, а Президент чомусь став схилятися до призначення на ключові посади в Службу саме цивільних, бо вже не довіряв кадровим кадебістам. Таким чином, «Тлумач» очолив один із провідних підрозділів СБУ. — Ковтуненко замовк, наче йому самому щойно дійшло те, що в ці хвилини розповідав Зорію.

— Давайте я спробую продовжити, — Зорій розхвилювався не менше, ніж генерал. — Ваш «Тлумач» (хоча він уже давно не ваш) через придворні інтриги позбувся свого безпосереднього шефа, якого тихцем, без шуму звільнили, перевівши на «підвищення», давши в нагороду за неспротив якусь цяцьку, і який зараз надто швидко спивається. І, як неважко тепер здогадатися, нині всі сили закордонних патронів «Тлумача» (щоправда, тепер у нього, безперечно, інший псевдонім) кинуто на те, щоб його призначили на посаду, яка, схоже, незабаром стане вакантною. І вже тепер, будучи ще на старій посаді, цей, як ви висловилися, хлопець почав кадрову чистку. Він квапиться, водночас оббиваючи пороги Адміністрації, носиться з ідеями реформування Служби. По-моєму, він нині дуже близько до мети, заради якої, мабуть, і розробляли операцію наші колеги з ЦРУ.

— Значить, і ти здогадався, про кого я розповів, — констатував Ковтуненко.

— Так, іншої кандидатури я не бачу. Що ж, будемо розглядати цей варіант як поки що перший і основний. А там видно буде.

— Судячи з того, що мені сьогодні стало відомо, помилявся я, будучи певним, що зовсім здохла наша спецслужба, — генерал Ковтуненко підвівся. — Виходить, справді помилявся.

Ще якісь дурні на нас працюють за кордоном, раз ти отримав таку інформацію. Ну, діла…

Глава четверта

Дочки-матері

1

Для Олени мати завжди була найближчою подругою. Немає в світі нічого такого, про що дочка не розповіла б їй. Тож і своє кохання Олена не могла утаїти.

Трапилося так, що, одного разу приїхавши додому на вихідні, дівчина пішла до подруги Тамари — разом сиділи за партою в школі. Однокласниця теж навчалася в інституті, але в Харкові, тож бачилися вони рідко. Олена й Тамара довго гуляли вулицями рідного села, розповідали одна одній, розповідали…

Повернувшись додому, Олена відчула, що її палить. Мати теж це помітила.

— Доню, ти червона, як бурячок. Чи, бува, не захворіла?

— Та щось схоже на те, — Олена підійшла до дзеркала, розкрила рота, кілька разів акнула. — Ми з Тамарою стільки говорили на вулиці, а там все-таки холоднувато сьогодні.

— Давай зараз вип’ємо чайку і — в ліжко, — забідкалася мати. — Може, минеться.

Не минулося. Лікарі констатували запалення легенів. Вимушені канікули тривали майже місяць. Оскільки мати теж професійний медик, до лікарні Олену не повезли. Мати знала, що і як робити, тож дочка впевнено йшла на поправку.

Зате наговорилися… Саме під час хвороби Олена розповіла все. Мати була не в захваті від того, що її дочка втріскалася в старого чоловіка. Але нікуди не дінешся: життя і її покрутило. Вона прожила вік з нелюбом, тож бажала дочці щастя. Мати якось наодинці, коли батько був на роботі або десь пиячив, Олені розповіла, що давно кохає людину, яку не бачила вже понад двадцять років. Це кохання ще дитяче і юнацьке, яке на все життя залишилося цнотливим. Воно — непорочне. Навіть поцілунок, що колись майже випадково сам собою вийшов, пам’ятався, як щось наднебесне, про нього мати могла знову і знову розповідати дочці. Та вірила.

І ось донька зв’язала себе пороком, від якого немає спасіння. Лише мати це може зрозуміти, але не схвалити, не прийняти. Чому саме з нашими дітьми трапляється те, про що навіть страшно слухати, коли говорять про інших, чужих?

А воно трапилося. І саме з її донькою — ніжною, вихованою, люблячою, тендітною, беззахисною. Саме так думала мати.

А Олена думала про Богдана. Як він там? Мабуть, справ стільки, що про неї й не згадує. Богдан, щоправда, нічого не розповідає про свою роботу, але дівчина сама про дещо здогадується. Та Олену й не надто хвилює, де працює її коханий, що він робить після роботи, як спілкується з іншими людьми, які в нього стосунки з дружиною.

З дружиною…

Чи ж зовсім не хвилювало Олену те, що мужчина, якого вона не лише любила, а й з яким у неї були близькі стосунки, приходить щодня додому, мабуть, обнімає дружину, цілує її, спить із нею. Дедалі частіше в сумління Олени прокрадалося те честолюбне природне жіноче занудство, якого вона донині не знала, не відчувала в собі й навіть не підозрювала, що воно коли-небудь може до неї добратися.

Ні, все ж вона зараз про це не думатиме. Зараз і потім. Потім і завжди. Є тільки «сьогодні», є тільки Богдан і її кохання. І хай усе йде так, як іде. Навіть мама її зрозуміла. Ось тільки-но болячка пройде, Олена полетить до свого коханого, обніме його, розцілує і…

«О, мабуть, я вже видужую, бо кров підступила аж до тих частин тіла, на які слабко впливають гальма скромності й цноти», — подумала Олена, перевернулася на живіт, обняла і сильно притиснула до себе подушку.

2

Богдан ось уже третій тиждень телефонував Олені, але та не відповідала. Так минув майже місяць, відколи Зорій востаннє спілкувався з дівчиною. З Оленою щось трапилося. Не можна сказати, що вони часто й регулярно зустрічалися, але телефоном спілкувалися щонайменше раз на тиждень. Богдан Данилович ніяк не міг позбутися відчуття провини перед цим ще зовсім юним створінням, якому симпатизував, до якого його тягнуло і перед яким щоразу під час зустрічі ніяковів і шарівся, наче батько, в присутності якого його сини-підлітки бачили на екрані кіно чи телевізора оголене тіло жінки.

Треба її шукати. Під час однієї з розмов Олена розповіла Богданові Даниловичу про свою матір. Що любить її, що та, здається, не дуже щаслива. Тоді Олена казала, що мати з батьком жили колись в одному селі, там побралися, але потім переїхали в інше. Просто мати була лікарем, і її перевели в інше місце. Зорій напружив пам’ять, згадував якісь деталі всіх їхніх розмов, щоб знайти хоч натяк на назву села, де зараз могла бути Олена.

Так нічого й не згадавши, він іншого не придумав, як звернутися до свого давнього приятеля Олександра Лиштовки, який колись оперативно «обслуговував» інститут, що тепер став університетом і де нині навчалась Олена. Сашко давно вже пішов на пенсію за станом здоров’я, але Богдан Данилович був певен, що у того ще залишилися надійні позиції в кадровому апараті навчального закладу, через які й можна знайти адресу батьків дівчини.

У часи Радянського Союзу в Комітеті державної безпеки дуже широко практикувалася така форма роботи, як контррозвідувальний захист вищих навчальних закладів від проникнення в них західного впливу, що начебто розбещував нашу студентську молодь. До кожного вишу прикріплювався співробітник, що здійснював оперативну роботу, яка полягала, зокрема, і в улаштуванні дітей керівництва КДБ в інститут чи університет, забезпеченні успішного складання екзаменаційних сесій, залагодженні всіляких скандалів, пов’язаних із прогулами, пияцтвом тощо. Неабияким службовим досягненням у роботі такого опера вважалося своєчасне виявлення серед студентів так званих фарцовщиків, що торгували імпортними джинсами, кросівками, футболками та іншою закордонною всячиною, якої тоді в Союзі, в тому числі й в Україні, не можна було знайти з вогнем. Дістати ж такий товар можна тільки в іноземців, яких іноді якимось вітром заносило до нас, а значить — з’являлася небезпека поширення страшної західної зарази на кшталт тяги до свободи, вільного висловлювання своїх думок або й просто бажання дізнатися правду про те, як семимильними кроками загниває Захід. Оперові оголошували подяки за героїчно вилучені магнітофонні касети з піснями групи «Чінгісхан», яка на своїх концертах начебто використовувала нацистську символіку, хоча вилучені касети той-таки опер вечорами із задоволенням слухав удома. Ну, а писком контррозвідувальних досягнень інститутського чи університетського куратора від КДБ було виявлення і знешкодження через вигнання з вишу поширювачів анекдотів про видатних керівників комуністичної партії і радянської держави. Тут пощади не було нікому — крамолу випалювали розпеченим залізом. У 1991

році Лиштовка кинув своє «кураторство» й перейшов працювати в розвідку, де очолив один із підрозділів кадрового апарату. Але й там попрацював недовго, захворів, звільнився як інвалід спочатку в запас, а потім узагалі пішов у відставку.

Зустрівся Зорій з Олександром у дворі його будинку на бульварі Лесі Українки. У цій будівлі раніше майже всі квартири займали сім’ї співробітників держбезпеки, але після 1991 року, коли багато офіцерів, особливо вищого складу, через різного роду причини, зокрема й морального плану, звільнилися з органів, квартири в цьому будинку продавали й переселялися у віддалені спальні райони, де можна було купити за ті самі гроші дві квартири — собі та дітям. Лиштовка залишився жити на бульварі Лесі, бо так захотіла його сувора дружина, яка його все життя, з його слів, «гнобила», і яку він до нестями все життя кохав.

— Привіт, друже! — Сашко в правій руці тримав ковіньку, хоча намагався на неї не спиратися. Видно було, що йому це робити важкувато. — Ти, як завжди, стрункий, красивий і молодий, — слова прозвучали, як докір, наче Зорій був винен у названих чеснотах, правдивість яких дещо сумнівна.

— Здрастуй, Сашко, здрастуй дорогий! — вони обнялися. — А тебе незвично бачити з ціпком. Це ти прихопив його, щоб оборонятися від собак? — спробував пожартувати Зорій. Але жарт виявився зайвим, бо Олександр справді мав хворобливий вигляд. Богдан Данилович поспішив перевести розмову на іншу тему. — Як дружина, як діти?

— А що їм зробиться? — Олександр почав оглядатися навколо. — Треба б присісти, бо я довго не вистою.

Вони попрямували до лавки, яких у дворі було достатньо. Олександр дихав важко, відчувалося, що йому й сидіти нелегко. Зорій вирішив не зволікати.

— Вибач, Сашко, що потурбував тебе, але бачу, що, мабуть, і даремно.

— Та не вийожуйся, кажи вже. Думаєш, що я вже ні на що не здатен? Ні хера, я ще можу бабу потягнуть, нєфіг дєлать. Давай, викладай.

— Сашко, у тебе часом не залишилося контактів в університеті, який ти колись обслуговував?

— Як це не залишилося! Та мене там кадри ще й досі кадрять, їдять його мухи, як ти колись любив говорити.

— Та я й зараз так кажу. Ти диви, пам’ятаєш…

— А чому ж не пам’ятати: скільки разом пройдено, скільки зроблено, а скільки випито!

— Друже, мені треба взнати адресу батьків однієї студентки. По роботі, звичайно, — поспіхом додав Зорій.

— Ага, по роботі, — усміхнувся Олександр. — Та які проблеми?! Як два пальці об асфальт.

Вони ще трішки поговорили, Лиштовка пообіцяв сьогодні ж це питання вирішити. Він підвівся, потиснув Богданові Даниловичу руку й повільно пошкандибав до під’їзду. Пройшовши кілька метрів, Олександр зупинився, повернув голову в бік Зорія і з якимось внутрішнім болем та гіркотою сказав слова, які ще довго потім сиділи в голові полковника:

— Скільки ми, Богдане, наробили дурниць! Скільки даремно змарнували часу! А життя минуло — і ага…

З

Можливо, вперше за останні кілька місяців Богдан Данилович Зорій дозволив собі вихідний. Щоб не лише не йти на роботу, а взагалі навіть про неї не думати.

Після того, як полковник отримав від Саші Лиштовки адресу, за якою проживали батьки Олени, він вирішив туди навідатись і спробувати з’ясувати, що сталося з дівчиною і чому її немає в Києві. Зорій навіть не боявся, що зустрінеться там з рідними Олени, адже, зі слів дівчини, її мати — цілком толерантна й вихована людина, а з батьком він якось по-чоловічому порозуміється. Тим більше, що ця зустріч ні до чого не зобов’язувала. Одружуватися він не збирався. У нього — сім’я, син, онука. Та й дівчина ніколи не вимагала цього. Вона все розуміла. їй і так, як вона завжди говорить, добре з ним.

Отакої, Богдане! Ну, ти й гівнюк! Хоч усвідомлюєш, що ти робиш? «Дівчина від нього нічого не вимагала…» А тебе самого від себе ще не нудить? Ти, який взявся за таку серйозну справу, на яку витрачаєш часу безліч, зв’язався з дитям, що,

не бачачи в житті нічого, крім книжок, запало на першого ж чоловіка, який, на її недосвідчений розум, здався їй особливим, винятковим і таким, що відповідає її уявленню про справжнього мужчину.

Ну й думки! Чого ж ти тоді прешся чорт знає куди, аби…

Аби що?

Село, хоч і в Київській області, але на самому краї. Далі, за кілька кілометрів, уже Полтавщина. Але для його «чаєчки» це не відстань. Ще й добре, що їхати багато кілометрів: хоч проїдеться, розвіється та й подумає.

Ось і село. Діло йде до обіду, а людей на вулицях обмаль.

Усе ж спитав, де вулиця Підлісна, знайшов потрібний номер, поставив автомобіль навпроти двору. Зрозуміло, чому вулиця називається Підлісною: хати лише з одного боку, з другого — сосновий ліс. Красиво.

Зорій зазирнув у двір. Собаки немає. Підійшов до дверей, постукав. Ніхто не відповідає, не виходить. Постукав ще, вже сильніше — нікого. Полковник зайшов на веранду, постукав у двері, що, мабуть, вели в кімнату. Почув якесь тихе на кшталт «Там відчинено». Зайшов. Велика кімната, посередині стіл з різьбленими фігурними ніжками: такі залишилися тільки по селах. Простенька «стінка», телевізор, журнальний столик, біля нього — двоє стареньких крісел.

— Хтось є в хаті? — голосно промовив Зорій і завмер, чекаючи на відповідь.

— Проходьте сюди, — почулося з-за дверей, що, схоже, вели в іншу кімнату.

Зорій підійшов до дверей, потихеньку відчинив їх і побачив на ліжку… Олену. Глянувши на Богдана Даниловича, вона спочатку здивовано округлила очі, потім сильно зажмурилася.

— Данчику, — прошепотіла вона, не розплющуючи очей, — як же ти мене знайшов?

— Заради хорошої людини чого тільки не зробиш, — бадьоро відповів Зорій і підійшов ближче до ліжка. — Що з тобою, я так хвилювався, думаю: Боже, що ж сталося з моєю маленькою? Чому не подзвонила?

— Зараз уже все гаразд. Приїхала до батьків на вихідні, застудилася та так і залишилася лікуватися: мама ж моя лікар,

сама й виходила мене. А не телефонувала, бо, думаю, оце ще трішки, й полечу в столицю до мого коханого. Присядь он на стілець — я зараз підведуся, мені вже краще. Це я й так розлінилася, залежалася.

— А де батьки? Не дуже хочеться, щоб вони мене тут застали.

— Ти що, Данчику, я мамі про тебе багато розповідала. Вона хоч і не схвалює моєї поведінки, але розуміє. Вона в мене добра. А батько… Батько десь знову майнув. Та Господь із ним.

Олена підвелася з ліжка і, хоч була не нафарбована й одягнена в піжаму, зовсім не видавалася хворою. Що то молодість! За дверима почувся тупіт і жіночий голос: «Оленко, агов, я вже прийшла!» Двері відчинилися, й у кімнату зайшла… Люба. Побачивши Богдана, вона похитнулася й мало не зомліла.

— Це ти?!

Слова вилетіли, наче зойк, одночасно з уст Богдана та Люби. Вони стояли приголомшені, притиснуті до підлоги несподіваним тягарем раптового відкриття. Якби зненацька розверзлася земля, упало небо, вмить висохла річка — нічого так не вразило б обох, як оця зустріч. Очі в очі…

Олена, яка хотіла познайомити матір і Богдана, стояла мовчки. Поки що вона нічого не могла второпати, але зрозуміла єдине: ці дві найрідніші для неї людини — знайомі.

Любов присіла на стілець. Богдан стояв як укопаний біля ліжка.

Першою оговталася Люба.

— Проходь, Богдане, у вітальню. Оленко, мабуть, ти вже зрозуміла, що ми знайомі.

Богдан зостався на місці.

— Так, я бачу. І дещо починаю розуміти. Але одне дивно: скільки ми з тобою, мамо, говорили про Данчика, а з ним про тебе, жодного разу в мене не виникло навіть думки, що йдеться про одну й ту саму людину, — Олена повернулася до Зорія. — Данчику, чи ти справді не знав, що моя мама — це саме оця жінка?

— Оленко, я не можу зараз щось пояснити. Я не здатен зараз пояснювати й тобі, Любове. Але вже знаю, що я зробив

найстрашнішу в житті помилку. І, здається, виправляти її доведеться мені самому. Негайно ж!

Богдан різко ступив уперед, підійшов до дверей і взявся за ручку.

— Ні, Данчику, ні! — Олена кинулася до Зорія. — Я не знаю, що і як сталося, але не йди. Якось же треба все зрозуміти, виправити.

— Думаю, тут розмовляти треба тільки жінкам. Богдан — зайвий. Іди, Богдане, йди, — вголос сказав сам собі Зорій і відчинив двері.

— Ні, Богдане, ні! Зостанься! — позаду, знову наче зойк, у два голоси…

4

Богдан Данилович прийшов до тями, коли вже виїхав за село. Розбитий асфальт зашкарублими струпами торсав підвіски автомобіля. Але Зорій газу не скидав. Він не зважав на вибоїни, на притрушений снігом щебінь. Гнав машину прямо, швидко, майже несвідомо.

Як тепер бути? Що робити? Чому так трапилося? І головне запитання його життя: чому це трапилося саме з ним?

Він давно відчував — щось у взаєминах з Оленою не так. Неприродно. Думав, причина тривоги — різниця в літах, ненормальна ситуація, коли вони вимушені приховувати свої інтимні стосунки.

Виявилося — зовсім ні. Тепер зрозуміло, чому його тягнуло до цієї дівчини, чому вона стала йому такою близькою.

Як же так, що Богдан не відчув, не розпізнав, не передбачив? Не відвернув небезпеку?

А виявилося, його потягнуло саме до дочки коханої. До дочки його Люби. Він тоді вперше при зустрічі відчув якусь схожість із кимось близьким і навіть рідним. Десь він ці риси вже бачив, щось було до болю знайоме. Але не міг ніяк згадати, та й мало що може здаватися…

Так, це все вже виходить за межі розумного і… природного. Загрався, Богдане, загрався. Усе, треба припиняти ці нюні, ці соплі. Геть невпевненість! Геть усе, що заважає йти до мети! Геть романи, геть жінок, геть почуття! Геть, геть, геть!!!

Богдан Данилович ураз усміхнувся сам собі, вдарив обома руками по керму і промовив:

— Тільки, можливо, ради роботи. Тільки заради роботи…

До речі, що ж, зрештою, хотів він від жінок? Здобувши який результат, він міг би сказати, що досяг чогось, зрозумів щось чи дістав задоволення від чогось? Скільки людей на світі не переймається цими запитаннями! Отримують щодня свої шмат м’яса, кусень хліба й уночі сурогат сексуальних задоволень. Навіщо, чому, для чого — мільйони людей цим не цікавляться.

А що мають чи що виграють ті, кому ці питання важливі? Хоч коли-небудь вони дістають відповіді на них? А якщо так, то чи задовольняють вони їх? І чи не виникають нові запитання після відповідей на попередні?

Без жінок — важко. Без жінок — неможливо. Але ж як із ними непросто! Які вони все-таки бувають сучки! І які ж таки кобелі мужики! Вони можуть наввипередки увиватися біля однієї якоїсь шльондри і зграєю, наче пси з обірваними ланцюжками й мотузками на шиях, очманілі від запаху тічки миршавенької шавки, опустивши морди чи встромивши носи цій сучці під хвіст, підтюпцем прямувати за нею.

І ми такі самі. Можемо пройти повз красиву й порядну жінку і, забувши всі пристойності й правила, наплювавши на всі моральні закони, впасти в блуд, опуститися на самісіньке дно з якоюсь прибиральницею громадських туалетів чи продавчинею, від яких струмениться незримий, фізично невідчутний, але сильний поклик, як запрошення до тваринного злиття.

Такі епізоди й такі відчуття траплялися і в житті Богдана Даниловича Зорія. Але вони були настільки швидкоплинні, що Богдан не всі їх і пам’ятав. Водночас він готовий був піти хоч на край світу заради своєї заповітної мрії, заради тієї єдиної, яка все ж колись мала з’явитися на його життєвому шляху. Він вірив у це, він чекав цього й дуже цього боявся.

Усе своє життя Богдан Данилович боявся закохатися так, що вороття вже не буде. Щойно зароджувалися якісь почуття, які перетинали межу лише симпатій, Богдан Данилович тут же припиняв усі стосунки й… тікав. Тікав, як очманілий. Тікав, як боягуз. Тікав, як слабак.

Але Богдан Данилович Зорій вірив у те, що колись він не зможе втекти. Що одного разу він не схоче тікати. І був упевнений у тому, що саме це його і згубить. Бо так завжди буває, що коли ти вже будеш готовий сказати «так», то сам промовлятимеш це слово в пустку, бо саме тоді та, якій ці слова належить почути, слухати їх не захоче. І втече, як ти багато разів тікав…

Богдан згадав почутий колись по телевізору вислів, який вразив його. «Усе життя стоїш у черзі, щоб отримати чотири хвилини щастя…» Тож саме через оті чотири хвилини і вся притичина сталася? Невже мав рацію Фрейд, що всі шляхи закінчуються в одному місці? Межи ніг. Та ще трішки — на губах. Та ще менше — на дотику рук, тіла. На дотику поглядів…

Зорій скинув газ, швидкість автомобіля плавно зменшилася, і поїхав собі полковник спокійно, ретельно оминаючи навіть маленькі ямки, встигаючи кинути оком у бокові віконця, звертаючи увагу на красу зимових пейзажів, яких зовсім не помічав, коли мчав з Києва до… Коли просто їхав з Києва.

Богдан Данилович увімкнув радіоприймач. Музика завжди допомагала в найскладніші хвилини життя. Зорій дуже любив мелодійні ліричні пісні, любив і сам іноді помугикати або й поспівати голосно. На якійсь хвилі ефему почув пісню «Синій-синій іній». Полковник і далі їхав повільно, а пісня звучала і звучала в ньому, не даючи змоги іншим думкам увійти, заполонити мозок, душу, серце. І хоч скоро Зорій зрозумів, що давно грає інша музика, у голові був лише «синій іній» — пісня юності, пісня першого кохання, пісня перших надій і мрій. «Синій іній». «Шукаю день і ніч любов свою… Ти, вітер, знаєш все… Тож скажи… вона, вона, де вона…»

5

— Мамо, — тиша в хаті панувала недовго. — Я розумію, чому ми не знали, що розповідаємо одна одній про ту саму людину. Ми його звали під час розмов по-різному. Я звала тільки іменем, яке в лагідній формі не схоже на справжнє його ім’я. Я його звала тільки Данчиком. А ти ніяк не могла запідозрити в цьому імені ім’я Богдан. Ти теж ніколи імені своєї любові юності не називала…

— Оленко, донечко! — перебила її мати. — Як же це так? Чому? Як ти знайшла серед сотень тисяч, мільйонів чоловіків саме цього? Того єдиного, якого я кохаю все життя! Кохала все життя.

— Мамо, чому — «кохала»? — Олена якось дивно (чи, бува, не з надією?) глянула в очі матері. — А зараз, після того, як дізналася?.. Господи, що я плету?!

У кімнаті, прибраній, затишній, із застеленим скатертиною столом, сиділи одна проти одної мати і дочка. Дві дорослі жінки, які зараз мусять зробити кілька, можливо, найболючіших за все своє життя, кроків.

Ці кроки — до розуміння й прощення або до злості й ненависті.

— Хтось із нас кохатиме його й далі. А хтось мусить зненавидіти, — мовила мати. — Або ми обидві його зненавидимо. Любити ж удвох його ми не можемо.

— Чому ні?! До того, як не знали, що кохаємо одну й ту саму людину, ми ж його кохали.

— Мені не дуже зручно говорити на цю тему. Хоч ти й доросла, але я — твоя мати. Я тебе виховувала, як могла. Але я завжди вважала, що основний метод виховання — мій власний приклад. Як треба жити. Як правильно треба жити. Як правильно вчиняти в різних ситуаціях. Я завжди пишалася, що моя дочка — ідеал і мрія кожної матері. І зараз я пишаюся тобою! А головне — я вірю тобі. Я вірю, що рішення, які приймає моя дочка, завжди людяні. А значить — правильні. Якби я знала… Якби я знала… Твоя ж любов, я певна — глибока й відчайдушна — проявилася на генному рівні. Як інакше пояснити цей збіг?

— Мамо, а як вийшло, що ви з Данчиком не побралися? Ти ж мені розповідала, що ваше кохання — ще зі школи. Як ти могла вийти заміж за мого тата, не люблячи його?

— Скільки запитань… — Любов ці слова сказала не дочці, а кудись у простір. І її думки зараз роїлися не навколо тих, Оленчиних. У матері було їх, тих запитань, стільки й таких, що дочка навіть уявити не могла. Але найголовніше, на яке вона має відповісти, це — що робити далі. — Життя, доню, така штука, що пояснити ті чи інші вчинки можна, але потім.

Людині властиво самій помилятися, не роблячи висновків з помилок чужих. У кожного своя вершина. Хтось досягає неба, а хтось шкандибає до Голгофи. Моя дорога — дорога до Голгофи — ось-ось закінчиться. Але перш ніж я донесу свого хреста, мені хотілося б бути певною, що тобі більше ніхто не завдасть болю, не вчинить зла. Як ти далі житимеш? Ти ж щиро кохаєш Богдана?

— Так, мамо. Я ж легковажити не можу. Сама винна в тому, що сталося. Данчик мене в ліжко не тягнув. Радше — навпаки. А ви…

— Що «ви»? — швидко перебила мати, наче боялася почути те, що хотіла запитати дочка.

— Ти з Данчиком?..

— Доню, не ятри душу.

— Ти ж розповідала, що у вас була платонічна любов?

— Так, доню, була…

— Ну?

— Усе життя була. Платонічна. Донедавна.

— А що ж сталося?

— Сталося те, що не мало статися.

— Як же це так? А татко? Я бачу, що ви останнім часом живете, як чужі. Але…

— Усе, годі! Ще не вистачало нам з тобою розбирати походеньки твого татка. Ти вже доросла й, мабуть, помітила, що у нас із ним стосунки давно не ті, які мають бути між чоловіком і жінкою, що кохають одне одного.

— Угу. У татка, значить, походеньки, а у мами — любов.

— Це різні речі, доню. Я кохаю щиро й одну людину, тато ж готовий бігти за кожною спідницею хоч щодня. Не хочу про це говорити, мене воно дратує. Зараз ми з тобою турбуємося про себе. А як там наш Богдан?

— Наш? — Олена здивовано подивилася на матір, усміхнулася.

Любов теж усміхнулася, й разом обидві жінки спочатку засміялися, а потім їх охопив несамовитий регіт. Вони істерично сміялися, до сліз, до кольки, не в силах зупинитися, витираючи однією хустинкою по черзі сльози, що текли від сміху.

Потім обнялися і по-справжньому, по-жіночому заревіли.

Вони довго плакали. Кожна — через своє.

Потім Любов ще довго не могла заснути. Вона думала про дочку, про Богдана, про себе. Ні, нікого ні в чому не винила. Нічого поганого ні про кого не думала. Лише в одну мить промайнула думка, що в усьому винен Богдан. Це він звабив її дочку. А не повинен був. Не мав права. Ну то й що? Винен — не винен, яка тепер різниця?

І ніхто — ні мати, ні дочка — не могли бачити, як згори, над ними, в невагомому серпанку й світлому ореолі фізично невидима істота з легкими пташиними крилами спостерігала за подіями в цій сільській хаті. Істота почула ту думку Любові щодо провини Богдана й уже насупила чоло, спохмурніла, закусила по-дитячому губку й примружила очі…

6

— Оленочко, ти запитувала, чому ми з Богданом не побралися, хоч і кохали одне одного? — наступного дня зранку Люба з донькою лежали в одному ліжку, як колись, коли дівчинка була ще маленькою. — Я сама довго не розуміла, як так сталося, не знала, чим пояснити поведінку Богдана в той час. А лише значно пізніше до мене дійшло, що відповідь треба шукати у власній поведінці. За своє щастя треба боротися. Я ж віддала і своє щастя, й Богдана — без бою. Я певна, він мене любив. Але треба знати Богдана. Він не міг жити самою любов’ю. Так само, як притягнув він до себе чимось мене й тебе, притягував інших. Богданові ніколи не бракувало жіночої уваги. І, ніде правди діти, любити його є за що.

— Хіба люблять за щось?

— Так, доню, люблять саме за щось. У коханні все можна виправдати, пояснити. Але, як я вже тобі говорила, на жаль, пояснити ми намагаємось усе потім. Розкладаємо по поличках, аналізуємо, бідкаємося, що не зробили того чи того або зробили, але не те й не так. А тим часом кохання або проходить, або прибивається до іншого двору, до іншої долі.

— А все ж, мамо, а все ж?..

— У житті Богдана був час, коли йому було важко. Дуже важко. На ділі він залишився сам. І нікому його було втішити, приголубити, підставити плече не лише, щоб підтримати, а й щоб він виплакався. Саме цього я зробити й не змогла. Була надто боязлива й цнотлива. Правильна була. А своє плече йому підставила інша. І він його прийняв. Я ж йому лише співчувала, переживала в собі, плакала, а діяти не змогла. Тому й залишилася на все життя нещасна.

— А тато?

— Тато мене любив. Іноді мені здавалося, що і я змогла його покохати. Ми побралися вже після того, як Богдан одружився. У нього народився син, у нас з’явилася ти. Ми жили в різних містах і, здавалося, що забули одне одного, що наші стежки-доріжки вже ніколи не перетнуться. Але трапилося так, що ми все-таки зустрілися, а потім і сказали, що, як і раніше, кохаємо. Я його, він — мене. Тепер це вже не важливо.

— Мамо, Данчик мені жодного разу не сказав, що любить мене. Я ж йому говорила тисячу разів. Він мені — ні. Я цього й не вимагала. Мені й не треба було його зізнання. Я просто відчувала, що він мені потрібний, а решта мені байдуже. Тепер… Тепер він мене покине. Бо все життя він кохав і зараз кохає лише одну людину — тебе, мамо. А зі мною був лише тому, що відчував, бачив у мені тебе. Я доросла жінка, здатна спокійно й адекватно мислити. Не хвилюйся — істерик і драм, тим більше трагічних кроків не буде. Все, мамо! Я сильна. Погодься — сильніша, ніж ти.

— Так, ти сильніша, — сказала мати, а сама подумала: все ж боротися ти теж, напевно, не будеш. Як і я колись.

А в думках Олени було зовсім інше. «Як же з моєю любов’ю? Моєю любов’ю? Оце і все? Кінець?»

Олена вже була не поряд із матір’ю. По очах було видно, що вона линула думками кудись далеко-далеко.

Мати помітила той погляд. «Ні, дитино, ти — не я. Мабуть, ти вчиниш по-іншому».

Що за доля? Фатальна?

7

Цього разу В. М. поряд із жінкою не було. І не мало бути. Бо сьогодні Богдан Данилович приїхав сюди не звітувати про зроблене, не просити поради. Зорій приїхав після зустрічі з Любою й Оленою саме сюди, бо відчував: навіть власний досвід застосування аутотренінгу, який дав змогу трішки заспокоїтися й тверезо оцінити те, що відбулося у домі двох близьких йому людей, не дав поради, що йому далі робити. Та навіть не це головне. Він зараз із головою порине в роботу, і тіло його набуде звичного для нього стану, тобто режим «біжи, біжи швидше, ще швидше» врятує його від мук совісті. Але все ж йому слід було перед кимось просто висповідатися, щоб допомогти душі набути спокою і впевненості.

І ось він знову перед жінкою, якій розповість усе-усе і яка його зрозуміє, як завжди, наставить на путь істинний і, якщо треба, пробачить.

Якщо це можливо — пробачить.

Але спочатку уважно вислухає.

«Не розповідатиму про те, що сталося кілька годин тому. Але якщо я зараз не виговорюся — мене просто не стане.

Я — найсамотніша людина на землі. Але в мене — свій світ. У мене немає друзів, хоч багато товаришів і приятелів. Я близько до себе нікого не підпускаю. Іноді вимушений грати за правилами тих, які мене оточують: колеги, керівництво, влада, сім’я…

Здавалося б, з усіма я легко спілкуюся, але основна моя проблема в тому, що я зовсім інший, і ніхто цього не розуміє й не знає. Точніше — мене сприймають і розуміють «правильно», тобто вони не знають насправді, що приховується за зовнішніми рисами характеру. Усім здається, що перед ними веселий, легкий у спілкуванні хлопець-друзяка.

Коли ж я залишаюся насамоті, мої думки тяжкі, невеселі, складні, серйозні. Ніхто не знає, що я задумав, що в моїх планах на сьогодні, на завтра, в перспективі. Я настільки все переживаю, що це позначається на моєму здоров’ї.

Я зачаївся і живу подвійним життям. Мене два: той, що межи людей, і той, що сам із собою. Наодинці я часто уявляю, чого б хотів добитися в житті. Завжди це були максимальні бажання. Головне — я не хотів бути, як усі. Я ненавиджу політиків, а мрію стати політиком, ненавиджу різних хапуг, бандитів, нездар, які пробилися нагору завдяки зв’язкам чи нахабству, але спілкуюся з ними. Я не люблю дружину, але й далі з нею живу, хоч іноді здається, що мені без неї погано. Під час вимушених розлук я сумую за нею. У мене були жінки, яким я подобався до нестями, і вони мені подобалися, та я ніколи не наважився б кинути сім’ю заради якоїсь навіть супержінки.

Узагалі, я ненавиджу жінок і… жити без них не можу. Я їм мстив за те, що вони продажні і що я не такий красивий, гарний чи сильний, як хотілося б мені, і що ті жінки, які мені справді дуже подобалися, не звертали на мене жодної уваги.

Та що це я зациклився на жінках…

Найбільша моя трагедія — політична роздвоєність. Повторюсь, я ненавиджу владу, а лізу туди, чортихаючись, клянучи себе за боягузтво й продажність, але виправдовуюся перед собою, що все це роблю задля майбутнього, що колись усе повернеться для мене виграшем, прибутком, компенсацією за мої страждання та приниження.

Образа! Образа на весь світ! Образа за те, що не вдалося, маючи задатки, реалізуватися до кінця. Мене обходили й обходять менш гідні. А я серджуся, злюся — і майже нічого не роблю для того, щоб щось змінити.

Дехто бачить у мені якісь чесноти. Мене поважають, сприймають як чесну, порядну людину, а я, мабуть, просто боягуз, який не тому не лається голосно в громадських місцях чи не плює на підлогу, що «праведний» і турбується про людей, а тому, що боїться дістати за це по пиці…

Насправді ж я не знаю іноді, чого хочу, коли дію так чи інакше: інколи сам не можу пояснити своїх вчинків. А вони бувають до болю абсурдними, якщо не сказати — небезпечними. Я нерідко напоказ виставляв своє прихильне ставлення до тих, хто потрапляв у глибоку, круту опалу. Мені хотілося потиснути руку тому, кого, наприклад, щойно звільнили з посади. І я це робив, навіть будучи впевненим, що про це поінформують начальство і мені знову не бачити підвищення на службі.

Навіщо я це робив? Таких же дій ніхто не заохочує. Навіть ті, кому потиснув руку або підставив плече. Дехто вважає мої вчинки дурістю, дехто — позерством, а наволоч, яка так ніколи не вчинила б й у будь-якому вчинку інших бачить підтекст, прихований смисл, вважає мої публічні витівки втіленням замаскованих далекоглядних планів.

А я просто інтуїтивно відчував, що так робити треба. Так, саме треба, а не «доцільно», чи вигідно, чи перспективно. Треба — і край. Я так самовиражаюся і сам себе поважаю за це. «Ніхто так не зробив, а я зробив. Я не такий, як усі. Я — кращий». Ось, можливо, основний мотив моїх вчинків. Можливо…

Але ж чи тільки це штовхало мене підійти при всіх до щойно звільненого з високої посади генерала, біля якого, наче відділена невидимою, прокресленою гоголівським Хомою, лінією, пустка, — і, обнявшись, голосно сказати: «Не бери дурного в голову, а важкого — в руки, старина. Усе минає. Можеш розраховувати на мою допомогу й на моє не таке вже й міцне, але надійне плече!»

Усі знають, що так буде і цього разу, і наступного. Імідж людини, яка нікого не боїться, — добрий імідж. А може, навпаки — дуже поганий. Колеги таких не лише не люблять — вони їх ненавидять. «Ти бач який! Я б теж так зміг! Запросто! Але ж йому нічого втрачати, його не призначать на посаду, куди планую я. Він і не прагне. А зі мною була попередня розмова заступника голови чи ще якогось чорта. Неспроста ж? Мабуть, є ж якісь підстави? І тут я піду до «усуненого» і ляпну: тримайся, мовляв, я з тобою. Та хіба я дурень, чи що? А якби не такі обставини, то, звичайно, пішов би й потиснув руку. А це падло підійшло… Йому ж бо що…»

А я вже отримав свою дозу позитивного адреналіну і, начхавши на косі погляди своїх «розумних» колег, з гордо піднятою головою йду собі до свого маленького затишного кабінету, де, на відміну від інших кабінетів, на столі в мене стоїть не портрет Президента (якого я не те що не поважаю, а вважаю нелогічною помилкою природи), а чималенька фотографія моєї улюбленої онучки Ярослави, за якою я душі не чую і люблю її більше, ніж усіх разом узятих президентів і чиновників світу…

Ось і зараз вона мені усміхається своїми блакитними, як і в мене, очками й пухленькими, з ямочками, щічками і наче говорить: «Дідусю, ти в мене найкращий, ти — молодець, ти все витримаєш і ти переможеш, бо в тебе є я, а якщо з тобою щось трапиться, то як же я без тебе?»

Я повен любові і ненависті. Ці почуття мене роздирають, шматують… Я мушу поділитися своїми почуттями з кимось. Інакше мене розірве. Свою любов, невитрачену, цілу-цілісіньку, цнотливу, як перший поцілунок, я ношу в собі. У мене її стільки, що треба довго-довго жити, щоб її поменшало або щоб вона зникла. Більше, ніж любові, у мене лише ненависті. О, ненавиджу я сильніше, потужніше й шаленіше, ніж люблю. Я пишаюся тим, що маю таку силу-силенну любові і ненависті. Навряд чи хтось схотів би відчути її, тобто ненависть, на власній шкурі.

Дедалі частіше я кажу собі: «Я нікому нічого не винен.

Я роблю все своїм близьким. Вони від мене всі залежать.

Що хочу, те й можу вчинити. Захочу — проваляюся з книжкою всі вихідні, захочу — поїду на риболовлю. Що схочу — можу собі дозволити. І робитиму це й далі, тільки тепер ще більше думатиму про те, що я сам себе зробив, сам собі все добуваю та з єзуїтським спокоєм і захватом усе це використовуватиму для свого ж задоволення.

Звіт? Перед ким? Перед людьми, які звикли сидіти на моїй шиї, при цьому зневажаючи мене і час від часу поводячись брутально, а то й влаштовуючи сцени? У жодному разі не дозволю!»

І що ж? Чи я так вчиняю, як оце говорю? Звичайно, ні. Тому найбільший стресовий стан зумовлює дисонанс між тим, що роблю, і тим, що мав би робити.

Чим я займаюся зараз? Тим, що стримую будь-яку творчість, будь-яке вільне вираження себе. Вільне… Говорити все життя не те, що думаєш, а те, що треба, поводитися не так, як хочеш, а відповідно до становища і статусу — ось що вводить іноді в натуральний ступор. І біль, і ненависть, і жаль до себе, а поінколи — й усвідомлення безвиході…

Чи можна щось змінити? Причини — ні. Вони вже вкорінилися, стали хронічними. А от «вилікувати» стан свій і ставлення до цього, звичайно, можна. Навіть потрібно. Інакше — смерть.

Справжня, фізична. Перекочувати з цього світу в інший… У нікуди… Зникнути…

Усе життя я фактично плив за течією. Що я знав про психологію? Справжню, не ту, що абияк читають у вишах. Я навіть не здогадувався, що є якась література, якісь рекомендації, вправи. І лише в зрілому віці почав читати спеціальну популярну літературу психологічного напряму. І що ж я дізнався? Що, виявляється, можна управляти не лише своїм тілом, а й емоціями, настроєм тощо. Спочатку дивувався, бо ж такого не чув ніколи. А все дуже просто. Багато дечого я навчився, дещо робив інтуїтивно. Мабуть, сама природа підказувала, як треба поводитися в тій чи іншій ситуації, щоб тебе не розірвало від емоцій…

І ось до п’ятдесяти років я досяг майже усього, чого хотів від життя. Сама доля сприяла, щоб до цього віку я встиг зробити багато з того, про що навіть не мріяв. Не смів мріяти. Єдине, чого добитися ніяк не можу — це зупинити час. А цей пан чекати не любить, та й не вміє. Тому я дедалі частіше задумуюся не над тим, чого досяг і що маю, а який слід залишу по собі на землі і «що» та «як» (раніше це здавалося банальним) люди згадуватимуть про мене. І як довго. І знайомі, і друзі, і подруги…

Чи ж хвилю залишу по собі, чи лише плюскіт!?»

Зорій підвівся з лавочки, підійшов до обеліска, поцілував портрет, викарбуваний у граніті, й сказав: «Ну, все, матусю. Лежи тут спокійно. Мені вже треба йти. Розповів тобі про наболіле, виговорився — і якось легше. Кому ж я ще можу про це все розказати? Ти в мене одна-єдина жива душа, яка мене розуміє. Хочеш сказати — нежива? Жива, мамочко, жива… Ти для мене завжди жива».

Богдан Данилович оглянувся навколо. Людей немає, самі могили. Так, він, наче злодій, прокрався на кладовище. Йому дуже хотілося, щоб його ніхто не побачив, як він прямує туди, де вже багато-багато років лежить найрідніша людина — його мама. У найтяжчі періоди свого життя вона була з Богданом. Навіть своєю смертю допомагала своєму чаду. Вже мертвою мама своїм чесним, нічим не заплямованим ім’ям оберігала Богдана від усіляких напастей. Дізнаючись, чий він син, люди, яких Богдан навіть не знав, допомагали йому, чим могли. «А, так ти син Марії? — говорили вони. — Знаємо й пам’ятаємо її. Гарна людина була, добра, душевна. Скільки разів допомагала нам! То що там у тебе трапилося?» Якби не добрі люди, невідомо, що було б з Богданом після того, як він залишився на всьому білому світі сам-самісінький…

Глава п’ята Булава

1

Поставивши авто в гараж, додому йти Богдан Данилович не спішив. Після всього, що трапилося в селі, у хаті Любові й Олени, Зорію треба було подумати, зважити все й прийняти якісь рішення. Сповідь на могилі матусі трішки заспокоїла, але не розігнала сумнівів і аж ніяк не пом’якшила моральних страждань. На кладовищі він розповів мамі про наболіле, про те, що ятрило його душу, викликало сумніви, не давало спати. А от про свої підлі вчинки він розповісти не наважився. Мабуть, мама й так усе те знала. Якби була жива, не схвалила б, неодмінно посварила, налаяла б.

Треба походити. Треба йти до людей. Там, де люди, там спокійніше.

Богдан Данилович незчувся, як дійшов до супермаркету. Коли раптом — просто перед ним знайоме обличчя. Лоб у лоб він зустрівся зі своїм колишнім однокашником.

— Стасе, привіт!

— О, Богдане! — Стас щиро зрадів. — Звідки ти взявся? Якими вітрами занесло в наші краї?

— У «наші»? Це тебе занесло в наші. Я тут уже майже три десятки років живу.

— І я теж. Як же це так трапилося, що ми з тобою, живучи не лише в одному місті, а в одному місці, жодного разу не зустрілися?

— Чому це жодного? — Богдан справді радів. — Ось же зустрілися. Рахуватимемо: раз.

— Гаразд, — Стас засміявся. — Гумору не втратив: мабуть, таким самим балагуром залишився, яким був і в інституті?

— Та де там! Життя торсає так, що іноді балагуриш, щоб не втратити відчуття реальності й не накоїти дурниць. — Зорій узяв Стаса за лікоть. — Не дуже спішиш? Може, зайдемо до мене додому? Розкажеш про себе, та й Надя буде рада тебе бачити.

Дружина Зорія взагалі-то не любила приймати Богданових друзів удома. Відвідини «на хвилинку» оберталися на пиятики з піснями й лайкою. Вона не могла ніяк на це вплинути, тому зазвичай у думках злилася, а іноді й висловлювала своє «фе» чоловікові, на що він переважно не зважав. Стасеві ж Надія зраділа.

Посиділи, трішки випили горілочки, потеревенили.

Ніколи, навіть у молодості, Стас нічим не виділявся: ні статурою, ні здібностями, ні поведінкою. Він усе робив, як треба, і не більше. Ініціативи ніколи не виявляв, талантів особливих не мав. Його відмітними рисами були надійність і простота. Щоправда, ця простота нівелювала його найбільший і найсильніший талант — ту ж таки надійність.

Стаса можна було попросити зробити найбільш невдячну роботу, послати в магазин, зустріти чиюсь передачу з потяга. Він ніколи не відмовляв. За ці дрібні, здавалося, послуги іноді не вважали за потрібне й подякувати. Стас не ображався. Він добра людина. Життя Стаса — наче не лише його життя. Воно просто впліталося в долі й будні спочатку однокласників, потім однокурсників, потім просто друзів-приятелів або ж колег на роботі. Не всі ті, які користувалися його добротою, знали про його особисте життя, а дехто не цікавився навіть, де він працює, чи одружений. Чи здоровий…

Станіслав розповідав про себе з неохотою, але Богдан щиро цікавився, розпитував, і, відчувши це, Стас розповів, що працює в ріелторській фірмі, винаймає житло, бо свою квартиру віддав дружині, яка його кинула.

Надія знала Стаса давно, ще з інституту, але не звертала на нього уваги, бо поруч завжди був Богдан. Він і тільки він був об’єктом її обожнювання й любові. Справжньої, палкої, страдницької і (мабуть, вона це відчувала) невзаємної.

Попрощалися приблизно о десятій вечора. Богдан вивів Стаса з під’їзду, трішки пройшлися.

— Як гарно, що ми зустрілися! — Богдан подав Стасові руку. — А то прожили б у сусідніх будинках усе життя й жодного разу не зустрілися. Несправедливо.

— Так, несправедливо, — з якимось сумом повторив Стас.

2

Співробітник ЦРУ Майкл Давніс розгорнув теку, яку щойно занесли шифрувальники, і нетерпляче почав читати.

В Україні відбуваються події, які з упевненістю можна назвати тривожними. Ситуація в економіці й у політиці нестабільна. Влада на чолі з Президентом неймовірно швидко втрачає авторитет. Популярність у країні опозиційних сил, різних за напрямками й ідеями, зростає. Одностайності, єдності у спротиві владі в опозиції немає.

Те, що відбувається в державі, не подобається навіть найвищим офіцерам спецслужби й армії. Особливе невдоволення населення викликають дії співробітників Міністерства внутрішніх справ. Міліція на чолі з міністром Кривученком продалися злочинцям. Вони не лише використовують у своїх інтересах злочинні групи, а й створюють власні. Не зважають ні на думку громадськості, ні на керівництво держави, навіть не бояться органів державної безпеки, які донедавна ще уособлювали всесильність і авторитет. Ускладнилися особисті стосунки між головою СБУ і міністром внутрішніх справ.

Прямих поки що доказів немає, але за деякими ознаками видно, що в цій обстановці найвищі офіцери української спецслужби незалежно від свого керівництва намагаються вести свою гру в напрямку зміни непопулярної й корумпованої влади. Приєднатися до цієї групи й використати її в наших планах неможливо. Мінімальними силами, які є в моєму розпорядженні, поставленого переді мною завдання не виконати. Тому я склав і почав здійснювати новий план, на який не маю від вас санкцій, але вимушений ним скористатися в цих складних умовах. Уже вдалося сформувати групу з кількох осіб, які «втемну» виконують мої завдання. Головне, що вже зроблено, це створено умови для регулярного одержання інформації безпосередньо з кабінету Президента України. За умови правильного її використання можна виконати головне завдання. Мої позиції стабільні, хоча останнім часом дехто з колег виявляє підвищену цікавість до моєї особи. Не виняток, що стався витік інформації щодо мене з вашої установи. Якщо це підтвердиться, моя безпека й виконання завдань — під загрозою. Попереджаю: якщо про реальну небезпеку моєму життю мені стане відомо раніше, ніж про це повідомите мені ви, я скористаюся особистим «варіантом захисту».

Чичерін

Майкл Давніс підвівся з-за столу, походив кабінетом і знову сів у крісло. Перед ним лежав ще один документ, який принесли сьогодні. Його надіслав Держдепартамент для врахування в роботі. Після того, як Майкл Давніс ознайомився з донесенням свого агента «Чичеріна», він ще раз уважно прочитав лист із Держдепа, підготовлений, вочевидь, Посольством США в Україні.

Як свідчить аналіз матеріалів, отриманих з різних джерел в Україні, обстановка в країні нестабільна. Це зумовлено діями нинішньої української влади, яка, використовуючи корупційні схеми, приділяє увагу особистому збагаченню, не піклуючись про життя простих громадян, допускаючи в своїх діях елементи потоптання прав і навіть потураючи злочинним елементам. Основну провину за нестабільність і економічні негаразди в країні громадяни покладають на нинішнього главу держави.

Дії Президента справді викликають не лише здивування, а й цілковите нерозуміння представників дипломатичного корпусу низки країн, в тому числі США.

У цих умовах суспільство починає самоорганізовуватися, створювати об'єднання і групи для боротьби з режимом. Наприклад, окрім відомих і впливових у політичному сенсі партій і громадських рухів, існує організація «Проти всіх», члени якої не визнають жодних політичних авторитетів і за своїм розумінням, здебільшого наївно й примітивно, починають протидіяти владі. Переважно поки що на словах. Вони і проти «нових українців», тобто сучасних нуворишів, що збагатилися за рахунок порушень під час приватизації об’єктів народного господарства, і проти багатіїв — державних чиновників, які нахапали мільйони доларів теж за рахунок держави, і проти комуністів, і проти націоналістів, і проти молодіжних націоналістичних та сучасних комсомольських організацій. Вони проти союзу з НАТО і проти закабалення України Росією. Члени організації походять з різних верств суспільства, їхні ідеї туманні, способи й методи боротьби невідомі.

Влада вже почала боротьбу з цією групою, в тому числі й використовуючи правоохоронні органи. Але багато хто розуміє, що в ідеях групи є щось раціональне. Під впливом сумбурних (дитячих, юнацьких) ідей по-іншому на життя стали дивитись і дорослі, у т. ч. й державні мужі, і співробітники тих же таки правоохоронних органів. У суспільстві вимальовується загальна ідея — так далі жити не можна.

З неофіційних джерел отримано інформацію, яка потребує підтвердження й уточнення, щодо ще кількох організацій, діяльність яких не є публічною. Так, існує на ділі підпільна й глибоко законспірована організація, яка роками готується до того, щоб вивести в керівництво держави свою людину. Членами її, за непідтвердженими даними, є співробітники української спецслужби. Водночас не виключено, що цю інформацію поширюють деякі співробітники СБУ, щоб закамуфлювати власну індивідуальну діяльність, оскільки серед її офіцерів є люди (переважно зі «старих» кадрів), які вважають своїм обов’язком порятунок вітчизни й українського народу від, як тут прийнято висловлюватися, влади олігархів і злодіїв.

За останніми даними, існує ще одна організація, яка планує таку саму операцію. До неї входять люди з «грошовитих кіл», а точніше — олігархи. Вони теж готують «свого» на верхівку влади. Більше того, за даними джерела, близького до Адміністрації Президента, ці люди вже його підготували, він уже у владі, але ще не на дуже високих щаблях. Олігархи використовують різні методи: зміцнюються економічно, не гребують підкупом, прибирають противників, організовують і щедро оплачують піар-акції. Отож в Україні на сьогодні є кілька груп, інтереси яких збігаються…

Слід звернути увагу на таке: жодна з цих нових організацій і груп поки що не висловлює позиції щодо можливої допомоги іноземних держав. Сполучені Штати Америки також поки що не фігурують у планах і навіть у риториці цих організацій.

Прочитавши ще раз обидва документи, Майкл Давніс несподівано для самого себе вголос вимовив слова, які аж ніяк не випливали зі змісту ні донесення «Чичеріна», ні документа Держдепартаменту:

— От накладуть-таки знову лапу на Україну росіяни!

З

— Вікторе, ти мені скажи відверто: зможемо ми це зробити самі, без хлопців із оперативно-технічного управління? — Зорій і Віктор Яруга знову гуляли біля Золотих Воріт. У тому, що за ними спостерігають і їх прослуховують навіть у службових кабінетах, не було сумніву.

— Прослушку при нинішній техніці поставимо без проблем, — Яруга сказав це спеціально твердим голосом, бачачи, що останнім часом його друг і старший колега поводиться непевно, майже не жартує, ходить похмурий і неговіркий. — А от для встановлення візуального контролю треба технарів.

— А якщо попросити когось із колишніх співробітників ОТУ? Вони ж десь прилаштувалися? Я знаю, дехто з них навіть власні правоохоронні фірми створив.

— Ну, по-перше, зараз навіть знайомим і друзям за послуги треба платити: вони ж і засновували свої структури, щоб заробляти гроші. А по-друге — немає жодних гарантій, що ми не потрапимо на тих, хто відразу продасть нас комусь іншому. Це теж свого роду бізнес. Ризикований, але бізнес.

— Знаю я цих бізнесменів. Вони є не лише серед тих, хто звільнився із служби. У нас теж є такі. Збирають компромат на якогось бізнесюка, потім викликають його, за бандитськими поняттями, на стрілку і — в лоб: або платиш кругленьку суму й ми знищуємо матеріали, або вони автоматично обертаються на кримінальну справу. Вибирай! А позаяк у нашій державі бізнес чесно вести майже неможливо, люди вимушені відкуповуватися від есбеушників, ментів, податківців, митників, санепідемстанції, і пішло-поїхало. Я взагалі дивуюся, як у таких умовах ще щось працює, крутиться, їздить, літає, печеться, вариться, будується? Не країна, а суцільний корупційно-хабарницький клубок. Ото й ми з тобою навіть заради святої державної справи мусимо шукати якихось пройдисвітів, щоб незаконно (усвідомлюєш!?) — незаконно проникнути в чужу квартиру й обладнати її оперативною технікою.

— Вам, Богдане Даниловичу, треба йти в депутати. Таке полум’яне слово! Таке полум’яне!

— Не блазнюй, Вікторе, не блазнюй. Кажи краще, що робити будемо?

— Ви поставили завдання — я його виконаю. Якщо дозволите — не буду й пояснювати, як це зроблю. На випадок чого — жодних вказівок від вас не надходило.

— «Здрастуй, жопа, Новий рік! Приходь на ялинку!» Ти що, хіба ж я коли-небудь відмовлявся від своїх вказівок? Ні, дорогенький, так не піде. За все відповідаю я і тільки я. Та на випадок чого, як ти кажеш, ніхто й не повірить, що це ти сам міг додуматися до такого.

— Спасибі, Богдане Даниловичу, за високу оцінку моїх розумових та інших, сказати б, здібностей, — удавано надувся Яруга. — Та Бог з ним, я ж добровільно погодився працювати під орудою такого геніального начальника, як ви, пане полковнику.

— Ну, ти ж і зануда! Гаразд, давай домовимося: гроші я тобі дам, а зробиш діло — всім розповіси, що це тільки твоя особиста заслуга.

Вони розсміялися і вдарили по руках.

4

Начальник департаменту фінансової безпеки та боротьби з економічними злочинами Служби безпеки України Мирон Валентинович Остапенко, високий красивий мужчина років сорока п’яти, з темним гарно вкладеним «зачесоном», майже щодня засиджувався на службі допізна. Те, що справ завжди вистачало й на вечір, в органах держбезпеки — не дивина. Але Мирон Остапенко фанатично любив свою роботу. Йому хліба не давай — дай попрацювати. Так принаймні думали його товариші на службі. Та й додому він не поспішав: у квартирі його ніхто не чекав. Генерал Остапенко вів холостяцький спосіб життя і змінити його найближчим часом не планував. Колеги Мирона Валентиновича спочатку намагалися підшукати йому пару, але то марна справа; і приятелі, і друзі генерала облишили ці спроби.

Отож ніхто не здивувався, коли і сьогодні, як і вчора, і позавчора, Остапенко залишився в своєму кабінеті після роботи ще попрацювати.

Але цього вечора генерал не братиметься до службових справ. Як майже ніколи не береться до них, залишаючись наодинці. У нього інше бачення ролі особистості в історії. Свою індивідуальну біографію Остапенко пише окремо від сторонніх очей. У цьому, щоправда, немає нічого дивного й оригінального: чимало людей — зовсім не такі, якими їх звикли бачити й оцінювати інші люди. «Подвійне дно» — любив висловлюватися зі сцени видатний український артист-сатирик Тарапунька, щоправда, зовсім з іншого приводу.

Сьогодні Мирону Валентиновичу вперше передали інформацію, на яку він чекав майже місяць. Його, власне, цікавить не зміст паперів, що лежать нині в пакеті у столі. Зараз Остапенко зробить висновки з дуже важливих і делікатних питань: чи спрацювало те, що він готував майже півроку, наскільки зможе тепер впливати він, генерал Остапенко, на ситуацію в тій сфері, заради якої задумано операцію «Булава».

Щоправда, ця операція мала стати лише однією з цеглин тієї фортеці, яку вибудовував Мирон Валентинович уже понад десяток років, щоб атакувати з неї основні, хоч, як тепер видно, й не дуже укріплені позиції головних противників генерала. Та й не лише генерала. Остапенко був невеличким, хоч і досить значущим, гвинтиком у складному механізмі, який в усі часи визначався єдиним широким поняттям — міжнародна політика.

Так, Остапенко з півроку підшуковував виконавців, щоб зробити майже неможливе — обладнати кабінет Президента України технікою для прослуховування розмов. І генерал цих людей знайшов, а вони, ті люди, здається, виконали домовленості на всі сто. Тепер залишилося тільки вміло скористатися з результатів цієї, можливо, найскладнішої операції, яку коли-небудь проводили іноземні спецслужби проти іншої держави.

А здійснити все виявилося не так уже й важко. Дуже близька Президентові людина подарувала йому шикарний сувенір з умонтованим записувальним пристроєм. Він настроєний так, що записував лише тоді, коли в кабінеті велися розмови. «Тишу» пристрій не фіксував, реагував лише на голос. Записавши певну кількість розмов, апарат уночі за мить вистрілює всю інформацію на приймач, який розміщено в одному з будинків на Липській. Там запис дешифрується й надсилається відповідному адресату, який визначає, як його далі використати.

Тим адресатом і був генерал Остапенко.

Подарунок, тобто гетьманську булаву, у зв’язку з можливим обранням на новий строк Президента готували дуже ретельно. Ті, хто виготовляв її, не знав, де вона лежатиме. Її могли, звичайно, покласти за скло в шафу. І тоді — все коту під хвіст. Чути б не було нічого, хіба шафу хтось забув би зачинити. Тому треба було зробити такий красивий предмет, щоб його хотілося показати якомога більшій кількості людей. Булава вдалася на славу. Вона майже вся дерев’яна. Майстри знали, що виріб обов’язково перевірятимуть на наявність техніки. Тому мікропристрій влаштували в один із шипів. Причому зробили так, що її могли покласти саме тим шипом догори, де й умонтовано пристрій. Бо ж на ручці прикріплено табличку з інкрустованим написом — щось на зразок «Видатному політичному і державному діячеві сучасності, Президентові України… з найщирішими побажаннями група відданих соратників». Основу кожного шипа обрамляє тоненьке металеве кільце, вкрите сусальним золотом. Тому якби перевіряли булаву на наявність металу, то, зрозуміло, прилади його показали б. Ось він, згори. А під одним з кілець — апаратик. Пристрій виготовлено таким чином, що під час прийому і запису жодних випромінювань навіть найпотужнішими приладами не зафіксуєш.

Мирон Валентинович дістав із шухляди теку, вийняв звідти скріплені степлером кілька аркушів паперу й почав читати. І що далі він ознайомлювався з текстом, то ясніше розумів: у його руках з’явилася потужна, небезпечна і дуже ефективна зброя.

5

Заступник міністра економіки Валентина Ромниченко вийшла з ванної кімнати, закутана у великий м’який рушник, яким сором’язливо прикривала тіло від шиї до колін.

— Яка ти красива, Валю! — Адам Божко підійшов до жінки й погладив її мокре волосся. — Зачекай кілька секунд — я зараз. — Божко швидко зайшов до ванної, зачинив за собою двері, й звідти почувся шум води.

Цієї миті з дамської сумочки, що лежала поруч на стільці, заспівав мобільний телефон. Ромниченко дістала апарат і, здивовано прочитавши ім’я абонента, натиснула на кнопку.

— Так, Богдане Даниловичу, я вас слухаю, — тихенько промовила.

— Валентино Дмитрівно, здрастуйте. Не знаю, може, я невчасно, але нам треба терміново зустрітися.

— Ви знаєте, Богдане Даниловичу, ви справді не дуже вчасно… — промимрила жінка, нишком поглядаючи на двері ванної кімнати.

— Це дуже важливо. На рахунку — кожна секунда. Я вас молю, якщо ви тільки не в ліжку з коханцем…

— Богдане Даниловичу!..

— Негайно все кидайте й миттю приїздіть до Печерської лаври. Це недалеко від вас.

— А звідки ви знаєте, де я? — з тривогою, але так само пошепки запитала Ромниченко.

— Потім, потім усе поясню. Я чекаю біля входу, — зв’язок перервався.

Валентина Дмитрівна кинула під ноги рушник, похапцем одяглася, натягнула шапку на ще мокру голову й вискочила з квартири.

Тільки-но за жінкою зачинилися двері, з ванної кімнати повільно виплив голий Адам Божко з укладеним і напомадженим волоссям. Від нього аж пашіло чистотою, молодістю, силою та красою. Але Аполлон був вельми здивований, коли у великій, зі смаком умебльованій кімнаті він знайшов лише вологий рушник, що самотньо валявся на підлозі.

6

Майже годину журналіст Олександр Михайлович Ліченко сидить у кафе «Троянда» і вже починає нервуватися. Він не пригадує, щоб полковник СБУ Зорій хоч раз запізнився на попередньо домовлену зустріч. Безперечно, щось сталося, бо Богдан Данилович — пунктуальна людина і вважає цю рису однією з найцінніших у поведінці людини.

Звичайно, Ліченко не міг знати, що в цей час його приятель Зорій проводив, можливо, найвідповідальнішу за всю свою службу в органах держбезпеки зустріч. Полковник ось уже дві години говорив із Валентиною Дмитрівною Ромниченко — заступником міністра економіки. І розмова та була надто серйозною, щоб Богдан Данилович відірвався від неї навіть для кількасекундної телефонної розмови. Він змушений відповідати на безліч непростих запитань, які сипала на нього ця розумна, цілеспрямована та складна за характером і своїми життєвими принципами жінка. І, як тепер зрозумів Зорій, жінка не дуже щаслива.

Але ця розмова рано чи пізно мала відбутися. Зараз полковник зрозумів, що вона, та розмова, мала б справді відбутися раніше. Тоді б не довелося йому виляти, хитрити, бути не до кінця щирим, а точніше — брехати. Ті розмови, що були в них раніше, стосувалися інших тем, мали інше емоційне наповнення й не чіпали особистого життя кожного з них.

Усе ж, коли Ромниченко і Зорій попрощалися, на серці в обох було легко: майже всі питання, які до того були перепоною у спілкуванні, стали зрозумілими й не такими вже, як раніше здавалося, складними.

Тому коли Зорій зайшов до зали кафе «Троянда», він мав добрий настрій — це було написано на його обличчі. Полковник підійшов до столика, за яким сидів Ліченко і вдавав, що відверто нудьгує.

— Ви, Богдане Даниловичу, радієте з того, що я злюся? — Ліченко підвівся й подав Зорієві руку. — 3 вашого вигляду можна припустити, що ви або щойно уникнули прочухана від високого начальства, або виграли мільйон справжніх грошей.

— Що значить «справжніх грошей»? — потиснувши руку журналістові, весло запитав полковник.

— Ну, не гривень же. Справжніх грошей — значить, доларів.

— Не патріот ти, Саню, не патріот. Я-то думав, що у вас, журналюг, хоч трішки ще залишилося якщо не патріотизму, то хоча б совісті.

— Про яку совість у наш час ви говорите, Богдане Даниловичу? Тим більше — журналістську. Ми заробітчани. Наша сміливість прямо пропорційна покладеним у наші кишені тугрикам, а наша совість може заснути навічно, коли вона приспана зелененькими.

— Таке кажеш — аж страшно, — Зорій присів на стільця. — Ти ж зовсім недавно ще розказував мені про патріотизм і самопожертву людей твоєї професії. Що змінилося?

— Усе змінилося. Коли вперше ми почули й дехто навіть написав про те, як наш Президент бере хабарі від обласних губернаторів відсотками бізнесу, акціями приватизованих підприємств, надрами, землею та навіть повітрям, були здивовані, приголомшені й обурені. Зараз — прибиті, глухонімі, але… ділові. Повіям теж не всім подобається їхнє ремесло, але вони знов і знову йдуть на панель, щоб заробити шматок хліба. І в яке місце в цей час вони ховають свою совість?

— Відомо, в яке, — Богдан Данилович уже не усміхався. — Не узагальнюй, є і серед вашого брата люди, в яких почуття патріотизму превалюють над хапальними інстинктами.

— Може, і є, але я їх не знаю.

— Гаразд, хоч би як закінчився наш словесний двобій, пропоную почати мирний діалог в ім’я майбутніх поколінь чесних журналістів. Я так припускаю, що кави ти напився по самі вуха, тому нас тут уже нічого затримати не може. Є інша пропозиція, що підкупає своєю новизною. їдьмо зараз до мене дивитися мультики.

— А вони зараз із вами?

— Хто?

— Не хто, а що. Мультики.

— Зі мною.

— Тоді є зустрічна пропозиція — ходімо до мене додому. Мої всі порозбігалися, я живу тут поруч — не треба їхати до вас за тридев’ять земель. Та й апаратура в мене, мабуть, сучасніша, ніж у вас.

— Звичайно, я ж винагород не беру.

— Так-так, вам за державу образливо.

Олександр справді мешкав недалечко. Вони за п’ятнадцять хвилин уже дивилися відеозаписи, зроблені в маєтку Миколи Яковича Назарова і експропрійовані Петром Крюком.

Після того, як промайнув останній кадр, Ліченко запитав:

— А скажіть-но, Богдане Даниловичу, що на останній касеті стерто? Там хвилин десять немає запису, хоч, як на мене, він там був.

— Те, що стерто, не стосується справи…

— А все ж? Скажіть правду, може, стерта бомба ще страшніша, ніж те, що залишилося? Ну, хоч натякніть, про що та картинка? Ви ж людина відверта й правдива.

— Там було зафіксовано, як я рукоблудничаю, — нахабно й круто відповів Зорій.

— Гаразд, не хочете говорити — не треба. Можливо, і справді там були секрети, які простим ліченкам не варто знати, — Олександр хитро усміхнувся. — А решта… Не знаю, кому цю вибухівку й запропонувати… Просто так жоден, навіть «з кулею в голові», тобто не дуже нормальний патріот не наважиться видати це в ефір. Ті ж хлопці — герої фільмів — до суду не подаватимуть. Вони самі й засудять, і виконають вирок, — Ліченко скривив рота, потягнувся. — Це хіба за гроші, — й додав: — за великі гроші.

— Гроші будуть, — твердо сказав Зорій.

— У вас? — журналіст з недовірою подивився на полковника. — Немає у вас таких грошей, щоб запустити в ефір хоч частинку з усього цього детектива.

— Сашко, будь відвертим: зробиш? Чи звертатися до когось іншого? Я тобі сказав — гроші є.

— Ні, ви ж сказали «будуть», а не «є». А це, як кажуть в Одесі, дві великі різниці. Сподіваюся, копію із записів зняли?

— Саню!..

— Вибачте, Богдане Даниловичу, ляпнув, не подумавши.

Уже весна — авітаміноз. Голова слабо працює.

7

В Івано-Франківську, куди Президент приїхав для зустрічі зі студентами місцевого університету, було вжито небувалих заходів безпеки. Спецслужби ж регулярно доповідали в канцелярію глави держави, що авторитет Президента неймовірно швидко падає. Люди, навіть із тих, хто раніше рвав глотки за «спасителя нації», зневірившись у його можливості хоч що-небудь зробити для народу, бачачи наочно те, чому довго не хотіли вірити (тобто цілковиту імпотентність українського керманича), виступали відверто й відкрито про потребу зміни не лише Президента, а й усієї влади взагалі.

Деякі гарячі голови висловлювалися так агресивно, що ігнорувати поради Служби безпеки щодо посилення охорони Президента було б надто легковажно. Хоча адекватно реагувати на мнимі чи реальні загрози на ділі було нікому.

Після того, як розігнали КДБ УРСР і створили в Україні свою національну спецслужбу, не було такого дня, щоб хтось не намагався щось реформувати в цій державній структурі. Структурі колись могутній, всевладній, таємничій і безкарній.

Висмикнули з-під крила СБУ спочатку державну охорону, наказавши довго жити славетній і всесильній «дев’ятці». Потім відокремили найбільш засекречене розвідувальне управління, відчикрижили по живому найбільш ефективне управління радіоконтррозвідки, підпорядкували безпосередньо президентським структурам урядовий зв’язок, обмеживши ексклюзив керівників спецслужби щодо прослуховування «десяток», «соток» та інших закритих телефонних апаратів, якими так полюбляли користуватися владні царьки.

Залишивши у віданні Служби безпеки фактично лише контррозвідку, до ефективності роботи якої скептично ставилися навіть самі контррозвідники, і підрозділ економічної безпеки, який гарантував безпеку здебільшого власного бізнесу керівництва спецслужби (не кажучи вже про структури боротьби з корупцією й організованою злочинністю, співробітники якої чітко притримувалися гасла «корупцію перемогти неможливо — її можна лише очолити»), Президент нарешті повірив у те, що монстра, яким свого часу був Комітет державної безпеки і якого чомусь він панічно боявся, на ділі вже не існує. Єдина структура в СБУ, яку він, кривлячись, переступаючи через своє «я», терпів і разом із тим послугами якої безмежно користувався, була так звана служба «Т», тобто підрозділ, який за статусом мав боротися з такою заразою, як тероризм, захищати конституційний лад і боротися проти всілякої закордонної ідеологічно-релігійної нечисті.

Чому ж Президент, який називав себе демократом і як ніхто інший знав, що цей підрозділ виріс із сумнозвісного 5 Управління КДБ, яке свого часу «пресувало» вільнодумство, саджало Чорновола, Лук’яненка, Хмару та інших борців за визволення України з імперського ярма, і що майже нічого з тих часів не змінилося; то чому ж у нього, Президента вільної України, почесна ця відрижка минулого?

Можливо, тому, що тільки цьому підрозділові можна було вірити й бути впевненим в об’єктивності матеріалів, які лягали щодня на стіл Президентові: у них докладно, з аналізом і прогнозом на найближчу й віддалену перспективу викладалася інформація про стан справ у країні. Можливо, тому, що «тешники» добували через тільки їм відомі оперативні можливості таку інформацію про політичних супротивників Президента, яку через жодні підслушки й підглядки не отримаєш.

Так, усе це в комплексі давало змогу вчасно й більш-менш адекватно реагувати на ті чи інші передбачувані чи несподівані загрози й узагалі створювало ілюзію, що Президент володіє необхідною інформацією. Але головна заковика була в іншому: оперативники підрозділу «Т» мали таку висококваліфіковану агентуру в найрізноманітніших верствах суспільства, що це давало їм змогу впливати на політичні процеси в країні, управляти ними і спрямовувати в потрібне русло.

Питання було тільки в тому — кому потрібно?! Хто визначав в Україні те «правильне русло», яким повинна йти держава, розвиватися й міцніти? Як показували факти — цією людиною був зовсім не Президент… Тоді хто?

На той час у Службі склалася дуже цікава ситуація: не лише не припинилося, а й узаконилося те, що кожен начальничок чи навіть опер, який мав на зв’язку більш-менш цінного агента, працював з ним сам, не розкриваючи його імені навіть перед вищим керівництвом відомства. Голови ж Служби та інші начальники приходили і звільнялися, а опери залишалися. Вони нікому не передавали своїх конфідентів, і від них ніхто цього не вимагав. Якби колись хтось захотів перевірити достовірність даних, які надає агент, то зробити це було б неможливо. Тому інформація до голови СБУ чи й до Президента надходила така, якою хотів бачити її той чи інший начальник.

«Дурилки» писалися від імені «експертів», «спеціалістів», «аналітиків», «політтехнологів»; і ніхто не міг знати, скільки там правди, а скільки фантазії чи й умисної брехні. Але вплив на керівництво держави ті «дурилки» мали неабиякий. Це — факт. Бо опери, всупереч твердженням Президента про те, що співробітники спецслужби некомпетентні в політиці (що було, можливо, найбільшою помилкою Президента, коли він цю дурницю ляпнув на першій же зустрічі з членами колегії СБУ), в політиці розбиралися досить добре, значно краще, ніж сам Президент і його гниле оточення. Це був їхній хліб. Вони в цьому всьому жили і з цього харчувалися.

За дві години до прибуття Президента до Івано-Франківського університету в затишному одноповерховому будинку, що притулився до самого лісу на околиці цього прикарпатського міста, відбувалася розмова між двома чоловіками, яким судилося через невеличкий відтинок часу зіграти дуже важливі партії в серйозній і не менш азартній грі під назвою «Замах на Президента». Саме на них зараз покладав надії один з організаторів цієї гри, який сьогодні перебував у своєму високому кабінеті в столиці на вулиці Володимирській і від якого клан Клютова чекав конкретного й однозначного повідомлення. Домовленості ж між «серйозними» людьми, навіть скріплені просто словом, мають статус закону. Іноді ж такі домовленості скріплюються і кров’ю.

Глава шоста

Замах

1

— Навколо університету все буде перекрито, поставлять рамки, пропускатимуть тільки лояльних і надійних людей з-поміж студентів і викладачів, — кремезний чоловік років сорока, одягнений в ідеально підігнаний до фігури дорогий сірий костюм, блакитну сорочку з темно-синьою краваткою, відпив з порцелянової чашечки каву й затягнувся сигаретою. — Сторонній людині туди прорватися майже неможливо. Але есбеушники, яким доручено зовнішню охорону, до виконання цих обов’язків, як завжди, поставляться, м’яко кажучи, не дуже сумлінно. Точніше — зовсім навпаки, тобто всіляко імітуватимуть активність, не вдаривши й палець об палець, навіть якщо про щось підозріле й дізнаються. Перед тим, як сюди їхати, я мав серйозну розмову з шефом: він детально роз’яснив, так би мовити, всю обстановку навколо нашої операції.

— Шефу видніше, але, здається, ти перебільшуєш нелюбов есбеушників до Президента, — другий співрозмовник, чоловік такого самого віку і схожої статури, одягнений у спортивного крою легку замшеву куртку, теж насолоджувався гарячою кавою. — Вони служаки, навчені виконувати накази, і мусять захищати владу та її лідерів. Це їхній обов’язок.

— От-от. Жодна спецслужба протягом усієї нашої історії — і СРСР, і України — не працювала на свою країну. Ці, як ти висловився, служаки виконували завдання лише задля певної особи чи групи осіб, які в той чи інший спосіб правили країною. Прикладів — море. Вони впродовж усієї історії органів безпеки тільки те й робили, що захищали владу: несамовито, завзято, потужно й віддано. Нам як колишнім працівникам органів добре відомо, що сучасний опер знає набагато більше, ніж його історичний попередник. Він, як, до речі, і ми, зовсім не з чуток обізнаний з історією ГПУ, НКВД, КДБ. Він перечитав центнери архівної макулатури, особисто тримав у руках сотні кримінальних, а то й просто політичних справ, котрі, як потім з’ясовувалося, були не чим іншим, як брутальною підробкою. Більше того, я тобі скажу зовсім незвичну річ, до якої дійшов своїм розумом: наприкінці 70-х і на початку 80-х років кадебісти були більшими дисидентами, ніж усі разом узяті сахарови й солженіцини.

— Ну, це вже ти, по-моєму, загнув, — чоловік у замшевій куртці скептично усміхнувся.

— Анітрохи. Коли немічному й маразматичному Брежнєву ще аплодували на останніх партійних з’їздах, а в школах вивчали його дебільні нетлінки, такі як «Нова земля», «Цілина», «Відродження», кадебісти, виганяючи з інститутів і університетів студентів за антибрежнєвські анекдоти, краще за всіх розуміли, що потрібні зміни в суспільстві. Андропов і його передсмертні судомні, невмілі, але відчутні кроки з наведення порядку в країні, яка падала в прірву глибокої економічної й соціальної кризи, — підтвердження того, що КДБ готовий був дуже потужно струсонути своїх вічних керманичів — партійне керівництво.

— Та вони підтирачами завжди були й ними залишилися. Ніякої їхньої самостійності влада ніколи не допустить.

— Так, були. Але часи змінювалися. Справа не лише в тому, що молоде на той час покоління кадебістів начиталося архівних матеріалів, з яких дізналося правду про масові репресії, про мільйони невинно убієнних, а в Україні — ще й про штучний голодомор, організований з Кремля партійними злочинцями. Сама методика роботи співробітників КДБ передбачала спілкування з агентурою, яка нерідко перебувала на найвищих щаблях соціальної драбини. Серед них були академіки, маститі письменники, поети, члени уряду, філософи, політична позиція яких часто контрастувала з тією, що вважалася офіційною. Ти знаєш, що в органи держбезпеки завжди набирали найрозумніших, найлояльніших до влади, фізично і здебільшого морально стійких людей, які вміли не лише виконувати накази, а й… думати. Так-от, спілкуючись зі своїми конфідентами (а серед них чимало розумних, чесних і порядних громадян, які об’єктивно й критично ставилися до влади і партії, що, звичайно ж, в СРСР ототожнювалися, і до того, що коїлося в донедавна могутній, а на початку 80-х років — убогій і розваленій країні), кадебешники мало-помалу всотували в себе ті вільні думки, проти яких покликані були боротися. Високопоставлені, авторитетні й шановані в суспільстві громадяни, які за сумісництвом були волею долі ще й агентами КДБ, не боялися вести крамольні бесіди зі своїми «наставниками», які переважно були від них значно молодші за віком і менш досвідчені в суто життєвих питаннях. Тому зрештою ще невідомо, хто кого завербував і хто кого виховував. Оперативні працівники слухали, розуміли, мовчали і робили висновки. І вони, ці висновки, не завжди були на користь тій-таки владі й партії.

Тому, коли настав час перебудови й у суспільство вилилося море історичного шоку, найбільш підготовленими до нього виявилися співробітники органів держбезпеки.

Телефонна мелодія Бетховена шаленими варіаціями нагадала про те, що час розмови вичерпано. Чоловік у сірому костюмі натиснув на кнопку мобільного.

— Ало, так, «над Карпатами — хмари».

— Більше нічого не могли вигадати? — мужчина в замшевій куртці знову скептично усміхнувся.

— Там, — чоловік у костюмі очима показав на стелю, — теж є романтики. Вони ще граються у війну, хоча наважилися на таку ризиковану й складну справу. Завтра нам усім можуть вирвати яйця, але сьогодні ми — рятівники Вітчизни. — Чоловік на мить заплющив очі. — Я б тобі міг ще багато дечого розповісти цікавого. Можливо, якщо залишимося (тьху-тьху-тьху) живими, я це зроблю, але зараз нам уже час іти. Здається, усе готово.

2

Президента винесли із «зони замаху» і швидко відвезли до найближчого військового шпиталю. Він знепритомнів ще там, на очах у сотень своїх громадян, батьком яких пафосно називався. Чи вірив він сам у те, що говорив, звертаючись до жителів України «моя націє», «мій народе», «любі друзі»? У те, що обіцяв, до чого закликав?

Тоді Президент не встиг вимовити й слова. Тільки-но вийшов зі свого броньованого автомобіля, як з натовпу в його бік полетів якийсь предмет. Президент бачив, як той предмет наближався до нього. Йому навіть здалося, що він чує, як та річ відтворює звуки, подібні до виття бомби, що падає з німецького літака. Як у фільмі. З того далекого дитинства. Ось вона стрімко наближається, він усвідомлює, що за секунду цей предмет вдарить у нього. І неодмінно вибухне й уб’є його. Бо той предмет здався Президентові схожим на армійську гранату Ф-1 («лимонку»), і тому він усвідомлював, що від цієї штуки не вижити. Це все промайнуло в соту частку секунди. Президент упав до того, як граната (а то була таки вона) долетіла до нього. Вона впала біля Президента. І враз гучний вибух змусив свідків цього дійства затулити вуха.

Але Президент його не чув, хоча вибух був таким, що його чули й за межами подвір’я університету. Граната не розлетілася на дрібні частинки-осколки, а лише розкололася на кілька частин, які потім ще довго лежали, пронизувані сотнями очей, доки не прибули спеціалісти з вибухової справи.

…Повіки Президента здригнулися. Стеля білим простирадлом розстелилася перед очима.

Що трапилося? Де він?

Виринали в пам’яті вихід з машини, люди, предмет, що свистів і летів просто в нього. Президент знову мало не знепритомнів. Він живий. Так, зараз він живий, але тоді він упав. З переляку. Його не поранено. Так, він просто впав з переляку. Він боягуз. Який з нього Президент? Він на очах у тисяч людей (а тепер, певне, це побачив по телевізору весь світ) наклав у штани. «Ой, Боже мій! Що тепер почне говорити Мар’я Олексіївна».

«Чому так сталося? Хто ті люди, що наважилися на цей крок? Як посміли? Де була його охорона? Що робить взагалі Служба безпеки, якщо на першу особу держави вчинено замах? І чому залишився живим?

На ці запитання треба знайти відповідь. І він це зробить. Згодом. А зараз треба з’ясувати інше.

Чому мене не люблять? Нехай прості люди, які ні біса не петрають у політиці: їм хоч рай збудуй на землі — вони незадоволені й будуть ремствувати. А це ж я, це я витягнув

країну з економічної ями. Це ж моя голова так розставила владні сили, щоб усі ці хижаки гризли одне одному горлянки, не чіпаючи при цьому мене, і зважали на кожний порух навіть мого мізинця.

Тоді де ж я прорахувався? Кого не зняв з посади вчасно, кого не призначив?

А з іншого боку, що я особисто як Президент зробив, щоб обмежити вплив олігархів на державні справи? Вони проникли в усі управлінські структури, а я, виходить, тільки сприяв цьому. Що, я не бачив цього всього, чи що? Хіба держава може належно виконувати свої функції, коли її політику й напрямки економічного розвитку визначають представники кланів, груп, що керуються у своїх вчинках винятково особистими або корпоративними інтересами? А ті, кого я поставив, щоб забезпечили порядок у країні? Силовики обернулися на слабаків. Не лише потурають олігархам, а вже давно зрослися з ними пуповинами — не розірвеш. Прямо-таки сіамські близнюки. Подонки, бля… подонки.

Якби я не брав, чи не брали б вони? Чорта з два! Шакали! Стерв’ятники! Так та звірина хоч задовольняється падлом, а цим подавай найкращі шматки. І якщо б я навіть заборонив обдирати країну, вони це робили б все одно. Нишком. Або ні, не так. Вони б збилися у зграю і розірвали мене. Я ж вчиняю по-божеськи. Даю їм можливість жити безбідно. А ті крихти, що вони мені підносять, так хіба я їх для себе приймаю? Хто ж мені дасть стільки потрібних грошей на наступні вибори? Якщо я сам про себе не подбаю — мене ж викинуть з крісла ще до того, як офіційно вступить на посаду інший. І ці гієни побіжать до нього, клянучись у відданості, ганячи й ганьблячи мене. Того, хто дав їм і хліб, і до хліба. Подонки, бля… подонки!

Чи стане моїх капіталів, щоб у разі чого забезпечити собі спокійне життя за кордоном? І чи знайдеться хоч одна з держав, яка б наважилася мене прийняти в статусі біженця, якщо це бидло, що називає себе народом, остаточно здуріє?

Завтра мені треба буде щось пояснювати цьому народу. Преса, телекамери… Що я скажу?»

Президент заплющив очі. Він виснажився. Важко йому думати, важко. Треба заснути. Ранок мудріший від вечора…

А що, справді, може сказати людям Президент держави, якого давно вже таким не вважає більшість її громадян? Закличе до миру і злагоди, як він завжди робить, коли не знає, що сказати? Розпишеться у своїй неспроможності? Розповість, як за роки його одноосібного правління він створив ситуацію, коли країну поставлено на межу громадянської війни? Щоправда, хто з ким воюватиме, коли, здається, всі єдиної думки: саме він, Президент, привів Україну до ганебного стовпа, до ганебного роздоріжжя, за якими можлива перспектива жебрацтва й бідності на десяток років. А далі — ціле покоління українців проклинатиме його за дволикість, брехню, здирництво, потурання його опричникам-прокурорам, хабарникам-суддям. Десятиліттями в його бік лунатиме українське національне «Ганьба!» як найбільш м’яке визначення його багаторічного злочинного керування. Палатимуть вогнища з його брехливих книжок, які за нього хтось написав. Це — фінал і фініш будь-якого деспота, узурпатора, тупого правителя.

Єдине, за що Президентові можна буде подякувати, так це за те, що своїми діями він з бидла, з овець і баранів зробив НАРОД! Якого вже не загнати до ярма ні пряником, ні батогом. Народ, який ще хоч і вірить іноді месіям та іншим брехунам, але вже починає сумніватися наперед і чекає на свій слушний час. Хоч би в який колір одягнулися завтра вулиці, скоро він буде на всіх один — це колір боротьби й непокори, правди й надії.

З

На екстрену нараду в заміський особняк Віктора Романовича Клютова прибули Микола Якович Назаров і Юрій Володимирович Бойченко. Усі втрьох, без помічників і охорони, розмістилися в літньому павільйоні: благо, надворі балує теплом весняне сонце, відчинені фрамуги величезних вікон забезпечують доступ свіжого повітря. На невеличкому низькому столику — лише мінеральна вода.

— Розпатякувати й жувати соплі не буду, — почав Клютов. — Розповім про останні події коротко. Операція, яку ми готували кілька місяців, провалилася. Я ще не знаю, кому за це дякувати, але об’єкт живий і здоровий, а причетні до

операції люди затримані й, схоже, не сьогодні-завтра розколються. Якщо вже не розкололися. До нас есбеушники з прокурорами не доберуться — організовано все так, що кілька ступенів захисту все-таки забезпечують нашу непричетність до операції. Але позиція голови СБУ може змінитися під тиском обставин, і він, як у більшості ситуацій, спробує перекласти відповідальність на голови інших. Тобто — на наші. Звичайно, якщо від самого початку він не вів подвійної гри, що зовсім не виняток.

— Вікторе Романовичу, — заметушився, сидячи на шкіряному дивані, Назаров, — хоч без подробиць: що трапилося?

— Граната, яку кинув виконавець, не вибухнула. Точніше, розірвалася, але не завдала шкоди нікому. Тобто виявилася несправною. Або, мабуть, її підмінили. А значить — про операцію знали не лише ті, кому це належало. Кагебня все-таки спрацювала. Недооцінили ми їх, недооцінили, — Клютов зіщулив очі.

— Може, нам на деякий час від гріха подалі чкурнути за кордон? — не втримався Бойченко. — Бо якщо Папа поворушить мозком, то може ще щось там собі навидумувати…

— От-от. Саме ти, Юрію, і чкурнеш, а ми залишимося тут. І не тому, що ми не боїмося, а тому, що груповий від’їзд викличе підозру. За кордон же, безперечно, треба їхати, щоб про всяк випадок хоч хтось зміг використати наші закордонні гроші для подальших потреб, у тому числі й для можливого нашого спасіння. Хто б не виявився потім у владі, ще ніхто не залишався байдужим до грошей. Можливо, не доведи Господи, будемо відкуповуватися, — Клютов перехрестився.

— Так, а що робити з тими, кого заарештували? — запитав Назаров.

— Треба терміново перервати ланцюжок. Той, хто безпосередньо кидав гранату, повинен покаятися перед Богом і спокутувати гріх. І ми йому в цьому допоможемо, — Клютов говорив рішучо і впевнено. — Я вже попросив тюремника, щоб прослідкував за безумовним виконанням заарештованим розпорядку дня.

4

Голова Служби безпеки України Герасим Васильович Берун був зовні спокійний і впевнений. Усі, які в цей час перебували у його кабінеті, знали, чому їх зібрали так терміново. І здогадувалися, чому нарада не розпочинається. Берун сидів у кріслі, покручувався сюди-туди й мовчав. Значить — когось чекали. Зважаючи на подію, яку передбачалось обговорити, в кабінеті голови ще не було полковника Зорія. Саме він зазвичай доповідає про події, пов’язані з розслідуванням терористичних актів, вибухів, погроз тощо.

Нарешті двері відчинилися й у кабінет зайшов Зорій. Він вибачився за запізнення й сів на вільне місце біля генерала Шершуна. Голова СБУ залишив робоче крісло й сів на стілець на чолі довгого столу, за яким зібралися члени колегії, начальники департаментів та деяких управлінь.

— Ви, мабуть, уже чули про хуліганську витівку студента Дмитра Гнилюка, яку той утнув під час відвідування шановним Президентом Івано-Франківського університету. Цей покидьок вирішив пожартувати й кинув у бік нашого Верховного головнокомандувача макет гранати Ф-1. Правда, від гучного вибуху Президент знепритомнів, але, слава Богу, він живий і здоровий. Цей випадок шуму й гаму наробив чимало, весь світ вирує, обговорює. Дехто злорадствує, більшість співчуває. Богдане Даниловичу, ви щойно повернулися з Франківська, — звернувся Берун до Зорія, — чи є вже якісь нові деталі цього інциденту?

— Так, я особисто разом зі слідчим Генпрокуратури допитав Гнилюка. Свідчення студента дають підставу для невтішних висновків.

— Зачекайте, Богдане Даниловичу, — перервав Зорія Берун. — Прошу вас саме висновків жодних і не робити. Розкажіть коротко про суть його показів. Тих показів, про які ви мені вже доповідали телефоном.

— Інформація, яку ми отримали останньою, суперечить попереднім показам Гнилюка та інших студентів, про яку я вам доповідав.

— Ви хочете сказати, що дії Гнилюка не хуліганські і що він так вчинив не лише для того, щоб порисуватися перед своєю дівкою і друзями?

— Так, пане голово, — твердо сказав Зорій, — наміри Гнилюка були серйозні. Він кидав гранату, будучи впевненим, що вона бойова. Дії студента і співучасників можна кваліфікувати як спробу терористичного акту. Більше того, Гнилюк назвав прізвища людей, які…

— Досить! — крикнув Берун. — Ви, Богдане Даниловичу, як завжди, в своєму амплуа. — І вже спокійніше додав: — Я розумію, що ваша лінія, тобто лінія боротьби з тероризмом, останнім часом не надто результативна. Вам, природно, хочеться натягнути на себе ковдру, побігати-постріляти, погратися у войнушку. Але ми говоримо про дуже серйозні речі, і нам не потрібно тут підстроюватися під майбутні звіти і цифри. Ми й так знаємо, що ви скрупульозно ставитеся до виконання своїх службових обов’язків. Так що…

— Пане голово, — рішуче перебив Беруна полковник, — ви хочете знати правду чи викликали мене, щоб я сказав те, що ви хочете почути?

— Усе, досить! — знову підвищив голос Берун. — Так у нас нічого не вийде. Усі вільні, — звернувся він до присутніх, — а ви, Богдане Даниловичу, залишіться.

Але не встигли присутні підвестися, як пролунав зумер телефонного пульта. Усі завмерли. Присутні знали, що на той час, коли голова проводив наради в своєму кабінеті, всі телефони перемикалися на чергового або на приймальню. Окрім деяких: самого оперативного чергового і прямого телефону Президента. Ці дзвінки відрізнялися один від одного. Зараз дзвонив телефон оперативного чергового.

Берун підвівся й підійшов до свого столу, сів у крісло, взяв слухавку.

— Слухаю… так… як?., коли?., гаразд, — Берун поклав слухавку і знову підійшов до столу, за яким принишкли учасники наради.

— Я ж казав, що хуліганський вчинок. Совість у того хлопця все-таки є. Я хотів сказати — совість у того студента була. Щойно в камері попереднього ув’язнення Дмитро Гнилюк повісився. Так що, Богдане Даниловичу, всі ваші інші версії — хибні. Усі вільні. Товаришу Зорій, ви — теж.

5

Генерал Шершун і полковник Зорій сидять у кафе вже довго. Офіціант приносив повні чашки з чаєм, забирав порожні, а колеги-приятелі ще не наговорилися.

— З усього, що ти мені розповів (а ти мені, само собою, розповів не все), можна зробити висновок: почалося! — Шершун задумливо дивився на дно чашки, яку ось уже хвилин з п’ять крутив у руках. — Як же так вийшло, що наміри у заколотників були серйозні, а граната виявилася просто шумовою?

— Офіційною версією буде така: серед угруповань почалася боротьба за те, щоб поставити на вершину влади свою людину. Інцидент у Івано-Франківську — яскравий приклад цього. Для більшості учасників так званого замаху на Президента питання, як трапилося, що замість бойової гранати бойовик кинув шумову, яка не завдала шкоди жодному з присутніх, залишиться без відповіді. У тому числі й для Беруна, і навіть для Президента.

— Але ж як він некрасиво упав. Наче своїм падінням символізував усе своє ганебне нетямуще правління… — вставив Шершун.

— Зараз я вам, Володимире Дмитровичу, поясню, що зможу, і не більше. Бо навіщо вам відповідати за чужі гріхи? Так-от: у групу заколотників я вже давно ввів свого агента, який доповідав мені про всі кроки з підготовки не лише замаху. Мета ж усієї діяльності групи Клютова (а це саме він організував замах) полягала в подальших кроках із захоплення влади в Україні. Чому ж усе-таки, запитаєте ви, ми допустили до того, що замах вчинено? Була ж реальна загроза життю Президента.

Тут іде велика гра, Володимире Дмитровичу. На неї зав’язано такі сили, такі величини! Інше угруповання, що прагне влади, робить усе для того, щоб дискредитувати Президента, не доходячи до атентату. їм достатньо було того, щоб замах вчинили. Він засвідчить непопулярність Президента, спрямує розшук організаторів замаху в потрібному напрямку, реальному, що прогнозовано приведе до знищення радикального угруповання Клютова, яке своїми планами лякає навіть тих, хто теж намагається замінити нинішнього Президента.

Мій агент знав, хто скоїть замах, підтримував з ним тісні стосунки, знав, де ховає той гранату. Наші специ зробили точнісіньку її копію і в потрібний момент інший агент, не мій, замінив бойову гранату на шумову, яку, до речі, виготовили в науково-дослідному інституті СБУ. Шумова граната мала наробити галасу в прямому й переносному значенні. Світова громадськість, яка раніше підтримувала Президента, зневірилася: він уже їй набрид своєю бездіяльністю, невмінням управляти та втраченими величезними перспективами розвитку держави. Ви ж знаєте — США, наприклад, уже тривалий час шукає нашому Президентові заміну…

Я це все знав. Я контролював кожний крок цих двох пауцяр, які, мабуть, попередньо домовившись, почали грати кожен свою гру. Якби той агент не зумів замінити гранату, мій конфідент зробив би це сам. Були й інші варіанти не допустити теракту. Але про них, можливо, колись розповім, як підемо на пенсію.

— Не треба бути видатним аналітиком, щоб зробити висновок: раз шумову гранату робили в нашому спецінституті, значить, один з пауцяр…

— Так, пане генерале, так. Другий пауцяра — наш з вами батько-командир, дорогий і улюблений голова, а по простому — товариш Берун. На чомусь Клютов його підкузьмив, пішли «тьорки», про щось домовилися, а потім наш вирішив зіграти свою гру. Тепер треба очікувати крутого протистояння. У Беруна великі сили, якщо тільки він встигне їх використати. У Клютова теж є через кого вплинути на Президента, щоб донести до нього свою версію подій, що відбулися. І взагалі, люди Клютова (а ми знаємо, хто вони) можуть першими зробити так, що Берун не встигне й пальцем поворухнути, як його звільнять. А потім його вже ніхто не слухатиме. Думаю, глава Секретаріату Талимеризіба разом з головним міліціонером країни Кривученком уже сидить у Президента в кабінеті, й обидвоє ліплять горбатого.

— А що, Президент уже в Києві? Ти ж казав — він у госпіталі, так злякався, що мало не…

— Ага, міг і наробити в штани, але обійшлося. Він уже на Банковій, оговтується від стресу й, мабуть, готується до

прес-конференції. Треба ж народу пояснити, чому він упав раніше, ніж граната пукнула в нього під ногами. А от у мене попереду значно складніше завдання — залишитися живим. Підготовлену для мене гранату навряд чи хтось підмінить на шумову. Те, що розповів перед «суїцидом» Дмитро Гнилюк, тепер знаємо лише ми зі слідчим Генпрокуратури. Та ще мій портативний магнітофон.

Зорій дістав з кишені маленький предмет, схожий на сім-картку з мобільного телефону.

— Ніколи перші особи не дають прямих злочинних вказівок. Те, що вони хочуть, повинні вгадувати близькі подільники, які й вчиняють злочини. У тих злочинах підозрюють перших осіб, але ще ніхто ніколи не довів їхньої провини. Іноді оточення перегинає палку, вислужуючись. Іноді ж спеціально підставляють перших осіб, коли ведуть свою гру. Коротше — наволоч… — полковник сконцентрував погляд на маленькому предметі, що тримав у руці. — Ось тут, у цьому чіпі, запис зізнання нині убієнного «терориста-хулігана». Це — копія. Але в разі чого вона теж може згодитися. Таких доказів у мене вже є чималенько. Стрьомно тримати цей скарб при собі, але без подібних матеріалів важко буде довести в суді злочинну діяльність Клютова, Бойченка, Назарова, Беруна та компанії.

— Ти віриш у те, що в нашій державі може бути справедливий суд?

— Вірю, — Зорій простягнув Шершуну чіп, — інакше навіщо ми тут? Невже лише для того, щоб випити по шість чашок чаю?

— По сім, — усміхнувся Шершун і поставив на блюдце перевернуту порожню чашку.

6

Переживав Зорій цього разу ще більше, ніж коли вперше на свій страх і ризик поїхав до Львова шукати скарб, про існування якого тоді тільки здогадувався. Але сьогодні полковник провів операцію з вилучення коштовностей, що залишалися в схованці, сам, без помічників. І все, здається, минуло тихо, без шуму і пилу, як казав Папанов. Даремно, значить, хвилювався.

Зорій, не доїхавши до Києва, знову прокрався до своєї «нори», де лежала схована частина скарбу. Залишив там привезені що

йно коштовності, прихопив кілька найпростіших на вигляд золотих виробів і, озирнувшись та не помітивши на околиці села жодної живої душі, почав пробиратися до свого автомобіля, який залишив за звичкою подалі від «нори» в переліску.

Рвучкий вітер налетів так раптово, що Богдан Данилович не встиг навіть подумати, де б сховатися від грози. Він знав, що такі вітри з чорними хмарами і громовицями минають за кілька хвилин. Але Зорієві було відомо й те, що за ті кілька хвилин буревій може накоїти багато лиха. І зараз шквал підхопив ще навіть до ладу не просохле після зими торішнє листя, і, шарпаючи й крутячи його, погнав до напіврозваленого тину, вдарився об нього, наче намагаючись звалити старі напівгнилі стовпці й лати.

Дощ не забарився. Кілька важких крапель упали на стежку, що вже встигла запилитися, а потім линуло як з відра. І тут же перед очима Зорія вперезав вогняний стовп! І від тріску розірваного навпіл неба чоловік, здалося, аж присів. Богдан пам’ятав: перебувати під деревами небезпечно — в них може поцілити блискавка. Мерщій відскочив убік і побіг туди, куди щойно шарахнула вогняна стріла. І нараз позаду знову — тр-р-р-ісь! Зорій упав — може, від страху, може, від сили звуку. Підняв голову, озирнувся. Розчахнуте дерево горіло…

На Богдана Даниловича щомиті вивергалася Ніагара. Він лежав у воді, не силкуючись навіть підвестися.

Хмари погнало на схід — туди, куди йому треба було йти. І знову десь блиснуло, але грім уже трохи забарився.

Злива припинилася зненацька, як і почалася. Богдан Данилович не ворушився — тільки провів її поглядом. Потім йому чомусь захотілося поповзти, і він поповз, минаючи брудні калюжі. Повз доти, доки не вперся в якийсь пагорб, укритий жовто-сірою торішньою травою.

Богдан Данилович поліз далі рачки й видряпався на середину пагорба. Визирнуло сонце, але Зорію було холодно. Холодно, самотньо й гірко. Саме таким здалося йому все його життя, особливо останні місяці.

Богдан Данилович заплющив очі. Давалися взнаки напружені останні дні, вранішній підйом, поїздка за кермом, багатокілометрова дорога. Але ж усе-таки як приємно пригріває сонечко!..

7

…Богдан поспішав на службу. Машина зранку не завелася (щось ще вчора барахлило), він побіг до тролейбуса. Люди їхали на роботу, кожен заклопотаний своїми проблемами. Охочих потрапити в салон було багато, утворювалася тиснява на вході. Як завжди, молоді нахаби сиділи, розвалившись на сидіннях, а старі люди біля них мовчки стояли. Якийсь дідусь не витримав і почав соромити патлатого молокососа років чотирнадцяти, що втупився у вікно й наче не помічав, що біля нього стоїть літня людина. Хлопець і далі не звертав уваги на дідуся й на тих пасажирів, що його підтримали.

Поступово суперечка пасажирів тролейбуса щодо виховання сучасної молоді переросла у критику влади, яка, мовляв, нічого не робить для виховання нового покоління. Далі — більше: забувши про нахабного недоростка, люди перейшли на оцінку економічних проблем, малі пенсії, безробіття, ненажерливість чиновників. При цьому епітетів не добирали: за міцними народними висловами відчувалася вся ненависть не лише до влади взагалі, а й до певних її представників. Люди не соромилися й не боялися згадувати відомі прізвища, лаяли політиків, всіляко ображаючи їх і називаючи покидьками, сволотою, злодіями та бандитами. Особливо діставалося народним депутатам. Про хлопчину-нахабу забули, вже ніхто й не згадав би, з чого все почалося.

Зазвичай Зорій не встрявав у такі дискусії та суперечки і не звертав уваги на брутальну поведінку малолітніх дебілів. Він упевнений: не в тролейбусах чи в метро відбувається виховання. Уся система самого існування й побуту порочна, стосунки між людьми вульгарні й нещирі, виховання як таке — недолуге у своїй суті. І вдома, і в школі, і далі в житті.

Але сьогодні Зорія наче підмінили. Саме перед тим, як тролейбус під’їжджав до чергової зупинки, Богдан Данилович, чемно розсунувши в боки кількох пасажирів, наблизився до підлітка, що безтурботно витріщився у вікно, схопив його за вухо разом з волоссям, і, тільки-но відчинилися середні двері, з силою жбурнув того зі східців. Двері зачинилися, й Богдан Данилович лише побачив, як хлопець, підвівшись із тротуару, розмахував руками і репетував.

І тут почалося: від «Як вам не соромно, мужчино, а ще, мабуть, інтелігент!» до «Міг так і покалічити дитину!». Найголосніше обурювався той дідусь, із зауваження якого «вся приключка і приключилася».

Зорій у невластивий йому спосіб спілкування з оточенням (таки день сьогодні якийсь незвичний) гаркнув на весь тролейбус:

— Каюсь. Зарікався нічого такого в житті не робити. Але не втримався, — і далі трохи спокійніше додав: — думав, хоч на одному кретинові покажу, що треба робити в таких випадках. Помилився. Запам’ятайте: не буде вам ні пенсій, ні зарплат, ні ковбаси, ні хліба, ні до хліба доти, доки в тролейбусах, трамваях, автобусах і в метро малолітні лошари не почнуть поступатися місцем інвалідам і літнім людям. Звідси починається економіка, тут вона і закінчується. Доки лише споглядатимете, що робиться в країні «не так», замість того, щоб узяти когось за вухо, доти все залишатиметься на рівні тролейбусних дискусій. Мені вас навіть не шкода…

Коли Богдан Данилович виходив на зупинці, у тролейбусі — ніхто ні пари з уст. Що було потім — Зорія вже не цікавило.

Усе-таки на нараду Богдан Данилович запізнився. Начальник антитерористичного центру, в якого Зорій числився замом, пояснює обстановку. Співробітників саджають в автобуси й везуть. Автобус перекидається, але, на щастя, без жертв. Богдан разом з іншими, вибравшись з автобуса, біжить до місця призначення.

За Києвом, у районі Кончі-Заспи, над Дніпром — багато людей. Як вони зранку туди добралися? А-а! Вже ж не ранок, люди могли давно доїхати туди будь-яким транспортом. Люди голодні. Мабуть, їм не дали поснідати (бо нічого) й вони прийшли подивитися, що їдять зараз на обід ті, які живуть у «мільйонниках». Охорона спочатку натовп не пропускала. Народ змів охорону, яка не тільки не стріляла, хоч і озброєна, а й приєдналася до натовпу.

Народ помчав до будинків. Хто траплявся на шляху — всіх змітали. При цьому дивилися на одяг. Хто гарно одягнений — били, вбивали. Трощили дорогі автомобілі, ламали ворота, паркани…

Богдан Данилович змішався з натовпом. Він нічим не відрізнявся від оточення. Протидіяти навіть не намагався. Однаково не вийшло б. Та Зорій і не хотів.

В одному з будинків власник, захищаючи своє добро, відстрілювався. Люди гинули з того і з того боку. Кров струменіла й лилася рікою.

На Богдана наставили зброю. От-от пролунає постріл. Богдан вистрілив першим. Виявилося — дістав задоволення. Противник розкинув руки, наче хотів захистити своє добро.

Падали дорогі вази, ломи й сокири врізалися в дорогі меблі, трощили кришталь і кольорові вітражі, мармур і пластик. Добро, нажите «непосильним трудом», гинуло на очах власників, і це завдавало їм нестерпного болю.

Почалися пожежі. Палало все, горіли мільйони крадених грошей, якими вони (а тут були і бізнесмени, і депутати-бізнесмени, й урядовці-чинуші, і просто бандюки) не хотіли поділитися з цими людьми, які спочатку прийшли, щоб попросити поїсти.

Це все — не спонтанний бунт, раптовий, що виник з нічого. Це жевріло, накопичувалося роками зневаги і приниження, обіцянок і обману.

Богдан Данилович був з народом. Він сам не розумів, як це сталося. Але в нього не було бажання захищати цих багатіїв: він їх ненавидів…

Зорій заскочив до бібліотеки. Будинок горів, стугоніло полум’я, яке ось-ось уже лизатиме книжки. Вони були нові, дорогі. Це — не букіністика. Він узяв одну, вона виявилася нерозкриваною. Її ніхто ніколи не читав і ніколи б не прочитав.

Богдан Данилович чув, як натовп наближався до бібліотеки. Йому шкода було книжок. Саме книжок. На столі стояв телефон, який зненацька задзвонив — різко й голосно. Зорію не хотілося підходити. Це був не його телефон, це не його бібліотека, не його будинок. Це все було не його. Тоді чому ж він тут? Що він тут робить?

А телефон аж розривався. Ні, таки треба взяти слухавку. Богдана Даниловича водночас щось і тягнуло до телефону, і не пускало. І все ж Зорій вирішив підійти. Але тільки-но рипнувся — не зміг. Іззаду хтось його тримав. Міцно-міцно.

Телефон, здавалося, розжариться, розпечеться й вибухне. Полковник рвонувся і… прокинувся.

Сонце ось-ось мало зайти, але зараз гріло так, що, мабуть, від спеки Зорій і прокинувся. А може, й від того жаху, що йому щойно наснився. Богдан Данилович понишпорив у кишенях — золоті вироби на місці. Добрався до свого автомобіля, заліз у салон, вставив ключ запалювання й різко повернув його.

Глава сьома

Вечір сюрпризів

1

— Не така й складна справа, але при нинішніх стосунках і підозрах наших московських візаві дістати таку дещицю, як перелік щасливчиків, котрим вдалося взяти путівки в один з найкращих санаторіїв Криму, не так-то просто, — підполковник Яруга поклав на стіл перед Зорієм кілька аркушів. — Список на цей і наступний місяці. Як кажуть, можливі зміни.

Богдан Данилович ковзнув поглядом по аркушах і зупинився на якомусь прізвищі. Кілька секунд читав, потім відклав папери.

— Якби все так було просто, дорогий мій Вікторе Миколайовичу, то я б дав вказівку зробити це Гені, водію. Але одне мене радує: в цьому списку є те, точніше той, хто потрібен. Недарма я підняв усіх своїх корешів по вишці, які зараз працюють на спецслужби Росії, зокрема у Москві. Вони, самі того не підозрюючи, дали мені наводку на дуже цінну людину, яка може бути нам вельми корисною. Стаю, дорогий мій друже, на дуже небезпечну стезю: не виключено, що доведеться згадати молодість…

— Зрозуміло, — Яруга хитро усміхнувся, — не виключається вимушений ля мур. Я теж звернув увагу на одне цікаве прізвище в тому списку. Значить, як бубнових збивати, так Яруга, а як виконувати «ду-у-же складне оперативне завдання», під час якого можливе обов’язкове охмурення молодої особи, так це пан полковник. А що робити — така важка доля начальства.

— Ой, уже й позаздрив! — Зорій поклав список у сейф. — У тебе ще попереду стільки таких завдань, аби твоє здоров’я!

— Так то воно так, тільки трі-і-шечки не так, — процитував класика Яруга.

Задзвонив телефон, Зорій узяв слухавку і, почувши знайомий голос, показав підполковникові жестом, що, мовляв, розмову закінчено. Яруга вийшов.

— Я дещо здивований, що ви, Богдане Даниловичу, взяли слухавку. Це ж ваш давній робочий номер, який мені колись доводилося частенько набирати. Я ж мобільного вашого не знаю. Дай, думаю, наберу: а що, як ви працюєте в тому самому кабінеті?

— Привіт, Сашко! — Зорій не знав, радіти йому чи тривожитися. Відтоді ж, як Теслю визволили з полону, полковник жодного разу не згадав про письменника. — Кабінет той самий, але проблеми інші. Радий тебе чути. Як ти там? Сподіваюся, все гаразд?

— Більше ніж, Богдане Даниловичу, — бадьоро відповів Тесля. — Не буду вдаватися в подробиці, надіюся, що розповім усе, коли зустрінемось. У мене є пропозиція: чи не змогли б ви приїхати сьогодні увечері до мене додому?

— До тебе додому? — перепитав Зорій, наче не зовсім розібрав, що сказав Тесля.

— Так, ми з дружиною хотіли б вас бачити.

— З дружиною? — знову здивовано перепитав Зорій.

— Спробуємо вам зробити сюрприз.

— Сашко, може, не треба більше сюрпризів? — Зорій не на жарт почав хвилюватися.

— Та ні, Богдане Даниловичу, не бійтеся. Жодних дурниць не буде. Навпаки, я навіть більше ніж упевнений, що ви будете приємно здивовані.

— Гаразд, — сказав уже спокійно Зорій. — Коли?

— Ми вас чекаємо увечері, якщо можна, годині о шостій.

— Домовилися: о вісімнадцятій буду в тебе, — Зорій поклав

слухавку й глянув на годинника, що висів на стіні саме навпроти його робочого столу. На циферблаті стрілки показували 16:10. Тож потрібно швидко закінчувати з паперами — і вперед. До сюрпризів.

2

З під’їзду московського будинку, що в народі здавна зветься просто Луб’янка, вийшла струнка красива жінка років тридцяти-тридцяти п’яти й, не поспішаючи, попрямувала до магазину «Дитячий світ». Коли це хтось — хап її за руку. З несподіванки жінка відсахнулася, але мало не в обличчя їй уже радісно верещала якась молодиця:

— Настю, це ти? Йду, дивлюся — ти чи не ти? Так таки ти! — жінка трясла руку Насті й намагалася її обняти.

— Алко, чортяко, привіт! Так можна заїкою стати! Звідки ти впала? — жінка радісно торсала ту, яку щойно зустріла.

Обнялися.

— А я йду, дивлюся, наче — Настя. Але ж так змінилася! Посоліднішала, чи що. Краса — та сама, але так чинно й поважно виписує…

— Та ну тебе! Ти теж не змінилася, лише трішки округлилася, — Настя схаменулася, та вже пізно.

— Угу, давай-давай ще ти! Наступай на мозоль. Невже я така товста? — Алла вдавано насурмилася.

— Та ні, маєш чудовий вигляд. Але ж стільки не бачилися… Обидві ж, мабуть, мали подорослішати. Скільки часу минуло?

— Скільки? Від інститутського випускного… Понад десять років, — жінки взялися за руки й пішли по тротуару.

— Думаю, ми зробимо правильно, якщо десь посидимо й поговоримо, — запропонувала Настя. — Я впевнена, тобі є що розповісти.

— Так, як і тобі…

Московський люд поспішав, штовхався, на ходу, наче між іншим, лаючись, роблячи одне одному зауваження, обмінюючись репліками, поглядами, енергетикою. На двох молодих жінок ніхто не звертав уваги. Хіба що якийсь ловелас ковзне сальним поглядом по силуету то тієї, то тієї.

Вони сіли в невеличкому кафе. Кілька відвідувачів, що гомоніли собі за столиком, не заважали. Алла й Настя згадали навчання в педінституті, однокурсників.

— Зараз, мабуть, керуєш якоюсь районною освітою чи директорствуєш, — Алла розпитувала з непідробним інтересом. — Чоловік — красень, дітки — розумняшечки?

— Усі постріли — мимо, — Настя трохи знітилася. — Після інституту в школі попрацювати не довелося. Я тоді нікому не розповідала, але ще на четвертому курсі, задовго до випуску, мені запропонували службу в органах держбезпеки. Вирішила, що треба спробувати, робота ж у столиці — не задрипана школа в якійсь Загогулівці.

— Так ти у нас чекістка? Радистка Кет? — Алла захлинулась у захваті. — Нічого собі, заявочки! Це, мабуть, так цікаво! Чи, може, страшно? Не боїшся, ризик є? Чим займаєшся? Чи все — секрет? — торохтіла подруга.

— Я працюю у ФСБ, в одному з неоперативних підрозділів, тобто за шпигунами з пістолем не бігаю, в засадах не сиджу, з парашутом у тил ворога мене не закидають. Та й слово «чекіст» тепер майже лайка, ми його не вживаємо, — видно було, що Настя не дуже охоче розмовляє на цю тему. — А щодо чоловіка-красеня, — змінила тему Настя, — то й тут постріл холостий.

— Чому так?

— Не склалося. Вештався навколо все якийсь непотріб, а так, щоб аж щелепи звело — ні.

— А в мене був чоловік. Ти його знаєш, Євген, на фізматі вчився, тільки на курс старший.

— Це такий красунчик? Здається, ще й навчався добре.

— Так. Закінчили ж усе одно разом — математики вчаться п’ять років, а ми, філологи, чотири. У мене розподіл був у якусь, як ти кажеш, Голопупенівку, десь аж у Нечорноземній зоні, їхати туди, виходити заміж за тракториста-алкаша — перспектива, сама знаєш, не з кращих. От і впала на хвіст Євгену. Він дійсно закінчив інститут з червоним дипломом і мав право першого вибору за розподілом. Євген, звичайно, вибрав Москву. Ну, а куди ж подінеш дружину? Куди голка, туди й нитка. Та прожили разом недовго. У деталі не заглиблююся, але за пів року ми розбіглися. Ділити нам особливо було нічого: він залишився в одному гуртожитку, а я перебралася в другий. З роботою пощастило — добрий знайомий допоміг влаштуватися в екскурсбюро, де й досі працюю. Купила квартиру — той-таки знайомий допоміг, та й холостякую собі, як і ти.

— Та-а-ак, зібралися дві подруги по нещастю…

— Ти вважаєш? А я думаю, що нам пощастило. Це краще, ніж щодня прати засрані труси ненависному жлобу, який вихваляється тим, що приносить щомісяця в дім сто доларів. Якщо не пропиває.

— Не говори, подруго. Я теж уже звикла до самотнього життя. Іноді, правда, з’являється щось подібне до захоплення, але то, як кажуть, більше для здоров’я. Усе ж мрії про принца не облишила.

Вони ще довго торохтіли про складнощі побуту і про жіночу долю. Домовилися зустрічатися частіше, бо хоч і не були в інституті близькими подругами, але тепер випадок знову їх звів, може, так треба Всевишньому.

З

Двері Зорію відчинив Сашко.

— Здрастуйте ще раз, Богдане Даниловичу! — Тесля простягнув руку. Він загадково усміхався. Зорію здалося, що Сашко аж світиться.

У коридор з кухні вийшла дружина письменника. Вона, як здалося Зорію, теж сяяла.

— Добрий день, Богдане Даниловичу, — Ніна привітно усміхнулася. — Можна було б, звичайно, вже подумати про вилазку на природу — весна все-таки, але мені лікарі суворо наказали берегтися.

Тільки тепер Зорій звернув увагу на живіт Ніни. Так, уже місяців із сім є. У її віці народити первістка — справа ризикована. Так ось, виявляється, який сюрприз йому підготували Теслі!

— О, молодці, я радий за вас. Дійсно, приємний сюрприз. Сподіваймося, що все буде гаразд.

>— Ні, Богдане Даниловичу, справжній сюрприз попереду. Проходьте, будь ласка, до кімнати.

Зорій зняв куртку, роззувся і пішов услід за Теслями. У світлиці на засланому білою скатертиною великому столі — тарілки з різними закусками і пляшки. Якийсь чоловік стояв біля вікна й дивився на вулицю, наче до того, що діялося в кімнаті, йому байдуже.

— А ось і ми, — весело оголосив Сашко. — Усі підтягаймося до столу. Богдане Даниловичу, прошу, познайомтеся з людиною, яку ви як ніхто маєте добре знати.

Чоловік спочатку повернувся обличчям до всіх, а потім підійшов до Зорія.

— Здрастуйте, Богдане Даниловичу, — він простягнув руку. — Радий познайомитися: Іван Миколайович Цюба.

4

Герасим Васильович Берун працював у своєму кабінеті над паперами. Майже механічно перечитуючи документи — шифротелеграми, офіційні листи з Кабміну, Верховної Ради, з інших державних органів, зведення зовнішнього спостереження, матеріали прослуховування та перлюстрації кореспонденції, рапорти на вербовку агентів, — голова СБУ щосекунди чекав арешту. Ось так запросто, без його дозволу й доповіді секретаря Валі, відчиняться масивні вхідні двері і — «Громадянине Берун, вас арештовано за підозрою в замаху на вбивство Президента України. Просимо зберігати спокій, не робити дурниць і пройти з нами. А тут, уже не у вашому кабінеті, ми зробимо невеличкий шмон, покопаємося в деяких речах, документах і, можливо, щось цікавеньке для використання в майбутньому обвинуваченні таки знайдемо. Хоча й без цих доказів вам кришка».

Можливо, вперше в житті Герасим Васильович перебував у прострації. Він не здатен приймати рішення, він не здатен навіть адекватно мислити, обдумувати ситуацію, будувати плани дальшої своєї поведінки. Сьогодні зранку на його телефонний дзвінок Президент не відповів, хоча був у своєму кабінеті сам. Про це Беруна поінформував Олег Дровня, якого свого часу СБУ посадила «під дах» у Секретаріат Президента. Олег чітко й професійно виконував свої обов’язки помічника Президента й водночас — інформатора спецслужби.

Берун хотів попроситися на терміновий прийом до Президента, пояснити йому свою позицію, розповісти про героїчний вчинок — спасіння лідера нації й батька всього українського народу. Але, мабуть, голову СБУ все-таки вже випередили. Спрацював принцип: хто перший замельдує, того і правда, той і виграв.

У двері двічі стукнули і, не чекаючи запрошення (так заведено), до кабінету зайшла секретарка Валя.

— Герасиме Васильовичу, телефонує Віктор Романович Клютов, каже, що не може до вас додзвонитися і просить замовити йому перепустку, щоб він пройшов сюди.

— Ні! — крикнув Берун, — Ні! Ніяких Клютових. Я зайнятий, у мене повно роботи, я хворий, у мене срачка, геморой, туберкульоз, СНІД! — голова аж шаленів. — На хер Клютова, на хер усіх, мене немає, ні для кого немає! Усе — я вмер! Іди!

Секретарка швидко зачинила за собою двері. Берун підвівся й, походивши, трішки заспокоївся. Знову сів, розгорнув чергову папку, взяв аркуш і швидко пробіг очима заголовок.

Це був лист його колеги, голови зовнішньої розвідки України Миколи Маложона. Берун дістав із шухляди блюдце з горішками кеш’ю, і на диво спокійно читав собі далі, раз по раз ласуючи улюбленою смакотою.

Цілком таємно

Особисто

Шановний Герасиме Васильовичу!

Висловлюючи Вам особисто щиру повагу, все ж змушений довести до Вашого відома таке.

Законами про розвідку в Україні, про Службу безпеки України та про оперативно-розшукову діяльність чітко розмежовано повноваження очолюваних нами державних спеціальних органів. Згідно з цими законами, а також враховуючи наші з Вами особисті стосунки, наші служби тісно взаємодіють у заходах, пов’язаних з охороною держави від внутрішніх і зовнішніх ворогів. Ми особисто разом провели не одну таку операцію.

Але отримані розвідкою оперативні дані свідчать про те, що останнім часом деякі співробітники СБУ всупереч законам і нашим з Вами особистим домовленостям здійснюють оперативні заходи поза межами своєї компетенції.

Так, під час відвідання Києва установленим розвідником ЦРУ Майклом Фером ваші співробітники здійснювали стосовно нього низку оперативно-технічних заходів, чим перешкоджали реалізації наших планів, затверджених на найвищому державному рівні й погоджених з Міністерством закордонних справ України. На нашу думку, саме через втручання Ваших співробітників Майкл Фер запідозрив за собою спостереження і терміново покинув територію України, що не дало змоги нам затримати його на гарячому під час проведення ним шпигунської операції чи виявити контакти зі спільниками, з якими, за нашими даними, він мав зустрітися в Києві.

За попередніми, ще не остаточно перевіреними даними, оперативно-технічні заходи стосовно Майкпа Фера здійснювали співробітники підрозділів, якими керує начальник управління боротьби з тероризмом Б.Д. Зорій.

У зв’язку з цим доводжу до Вашого відома, що я змушений інформувати про це Президента України.

Маю надію, що в майбутньому такі випадки не повторяться й ми, як і раніше, будемо продовжувати співробітництво й взаємодію при здійсненні заходів із забезпечення державної безпеки нашої країни.

Ще раз підтверджую Вам свою повагу і запевняю у щирій дружбі.

Голова Служби зовнішньої розвідки України

М. Маложон

Герасим Васильович Берун відкинувся на спинку крісла. Біда сама не ходить. Цей «поінформує». Цей «по дружбі» так поінформує, що не треба й ворога. Давайте, злітайтеся шуліки, збігайтеся шакали, сповзайтеся гади.

А цей…твою мать, правдолюб Зорій. Я ж наче всі його кроки контролюю, а він і тут устиг наслідити. Якого чорта поліз до того американця? Хоча Богдан мужик розумний, просто так і будь-що не робитиме. Тож у його грі, яку він, безумовно, веде не сам і про яку, як і раніше, я майже нічого до пуття не знаю, — особи не лише місцевого розливу. Ну, що ж, так мені

й треба. Чого прагнув, того й досяг. Треба було керувати спецслужбою, а не займатися бізнесом і ліпити різні схеми. А зараз і гроші не допоможуть. Куди тепер їх? У тюрягу й у гроб не забереш. Тьху, тьху, тьху!

Берун постукав кулаком по столу. Одна з лампочок пульту зв’язку замигтіла, потім — зумер. Голова натиснув клавішу.

— Герасиме Васильовичу, — почувся стривожений голос оперативного чергового, — дозвольте доповісти!

— Кажи, Льоню, — Берун вкинув до рота кілька горішків, — що там іще?

— Міністр внутрішніх справ Юрій Кривученко…

— Що!? — закричав Берун, уже передчуваючи, що до всіх наявних неприємностей зараз додасться ще якась.

— Щойно черговий МВС повідомив, що Юрій Володимирович застрелився…

5

— Здрастуйте, Іване Миколайовичу, — Зорій подав руку Цюбі. — Дуже приємно, щиро радий з вами познайомитися. Багато чув про вас, та якось…

— Не треба, Богдане Даниловичу, — перервав Зорія Цюба. — Дійсно, навряд чи хтось знає більше про мене, ніж ви. Те, що ми зараз тут у такому складі — зовсім не випадково. Але ця зустріч не відбулася б, якби їй не передували непрості бесіди між мною і Олександром.

— Можливо, ми спочатку сіли б за стіл і тоді вже поговорили? — втрутилася в розмову Ніна.

— Так, так, прошу до столу, — підтримав дружину Сашко.

— Дякую за запрошення, — Цюба не рушив з місця, — але деякі позиції треба б з’ясувати до того, як у світлий і тверезий розум втрутиться така гарна, хоч і небезпечна річ, як Нінина наливочка.

— Так, Іване Миколайовичу, маєте рацію, — підтримав Цюбу Зорій. — Перш ніж зайняти позицію, треба визначити диспозицію.

— Вибачте, але тоді прошу дати мені можливість дещо пояснити, — сказав Тесля. — Ніхто у світі не знає більше, ніж ви всі, про те, що зі мною трапилося. Маю на увазі не лише події

майже річної давнини, а й усе моє життя. Я не раз останніми роками скрупульозно аналізував усі свої вчинки в різні часи й доходив різних висновків. Багато з них, тобто з висновків, були не лише неправильними, а й мало не коштували мені життя. Останні ж події змусили мене переглянути багато чого з того, що я вважав зрозумілим і правильним. Висновок, якого я дійшов, виявився простим, як олівець: завжди вчиняй по совісті. Завжди вчиняй по правді. І я вирішив одним махом виправити все те, що вважав зробленим не по совісті й не по правді.

Перше, що я зробив, це розповів Ніні про все, що трапилося зі мною до мого викрадення. Я не утаїв жодного свого вчинку, жодного свого кроку, розповів про свої муки совісті, ну і про інші деталі, про які тут не говоритиму. Потім уже разом з Ніною ми прийшли до єдино правильного висновку, що про все треба розповісти Іванові Миколайовичу. Бо хоч би як ми виправдовувалися перед самими собою, не було б нам спокою до кінця днів наших, вчини ми якось по-іншому. Я пішов до Івана Миколайовича і все йому розповів. Розповів про те, як я писав на нього доноси, що писав, коли писав. Потім я спробував пояснити, чому я все те писав, але Іван Миколайович тоді мене перебив і сказав — не треба нічого пояснювати, він усе не лише прекрасно розуміє, а багато про що здогадувався раніше.

У нас були складні довгі розмови, під час яких ми багато говорили про вас, Богдане Даниловичу. І знаєте, якого ми дійшли висновку? — Тесля глянув на Цюбу, потім знову на Зорія. — Ми з Іваном Миколайовичем вирішили, що нам пощастило: і мені, і йому трапилася на життєвому шляху така людина, як ви, Богдане Даниловичу. Адже діяльність Івана Миколайовича в ті роки спонукала б органи безпеки до щоденного стеження за дисидентом Цюбою. Не було б вас, Богдане Даниловичу, обов’язково був би хтось інший. І не факт, що він виявився б такою мудрою й толерантною людиною, як ви.

— Ну, Сашку, це ти вже… — невпевнено спробував заперечити Зорій.

— Олександр каже щиру правду, — втрутився в розмову Цюба. — Мені лише після наших із ним розмов дійшло, чому мене тоді не посадили, як це зробили з багатьма моїми соратниками й однодумцями. Бо біля мене весь час були ви,

Богдане Даниловичу, й Олександр. Зізнаюся — я це весь час відчував, але тільки тепер, аналізуючи тодішні події, зрозумів усе остаточно. Для вас не секрет, як люди мого кола, та й узагалі більшість людей, ставляться до стукачів. І ось я, той, кого ніколи, за жодних обставин не змусили б змінити ставлення до інституції агентів як такої, починаю розуміти, що й тут не все так просто. Як не буває взагалі чогось простого в житті. Щоправда, для мене залишається нез’ясованим питання, так би мовити, індивідуального характеру: як такій людині, я б сказав, нетиповій для того кола, до якого ви, Богдане Даниловичу, належите, вдалося пройти такий довгий шлях серед підлоти й шантажу, ворожості до власного народу й відвертих злочинів проти нього, і залишитися людиною — чесною і порядною. А саме так характеризує вас ваш агент «Шаляпін»…

— Іване Миколайовичу, навіть це… — знову спробував заперечити Зорій.

— Гаразд, не буду. Але скільки ж серед вашого брата наволочі!..

— Шановні гості, — знову втрутилася в розмову Ніна, — так ви й до ранку дискутуватимете на ногах. Чи не краще все-таки поговорити за столом? Якраз і картопелька в духовці домліла.

— І справді, Іване Миколайовичу, Богдане Даниловичу, прошу до столу. Я ж не бачу принципових суперечностей у ваших позиціях. Чи не так? — запитав Сашко.

— Так, так, — підтримав Теслю Цюба й першим пішов до столу.

— Особливих заперечень немає, — зрадів і Зорій можливості трішки перевести дух і хоч кільканадцять секунд мати для того, щоб оговтатися від раптової навали неочікуваних подій та інформації.

Цюба жестом запропонував Зорію зайняти місце біля нього. Полковник подякував і сів на вказаний стілець.

— Маючи добру нагоду, поки Сашко наповнить наші чарки, — Зорій уже цілком володів ситуацією, знав, що казатиме далі й що робитиме, — я розповім одну цікаву пригоду. Тільки не сприйміть її як таку, що стосується лише до мене. Можливо, вона й зовсім не про мене.

Так-от, є в мене друг, Володя Ямошенко, генерал, гарна людина й досвідчений контррозвідник. У складний період мого життя, коли я прийняв тверде рішення кинути службу з етичних міркувань, Володя розповів мені таке. Після закінчення інституту його залишили там-таки працювати, а потім невдовзі хлопці з держбезпеки запропонували йому перейти на службу в КДБ. Володя погодився. Коли його зарахували, присвоїли звання лейтенанта, він приїхав до батьків у село й повідомив їм про свою нову роботу. А батько Ямошенка, до речі, свого часу був репресований ще НКВД, і хоч згодом його реабілітували, все ж до органів у нього було ставлення відповідне. Коли батько дізнався, що син пішов служити в органи держбезпеки, був шокований. Мати ж Володі взагалі впала на коліна й благала сина отямитися й повернутися до інституту. Коли перші страхи Господні вляглися, батько сказав Володі слова, які той пам’ятає все життя. Не забуду їх і я. «Сину, — мовив батько, — коли вже так вийшло, то хай так і буде. І там потрібні хороші люди».

— У мене є тост, — Ніна підняла фужер, наповнений мінеральною водою, — який, я надіюся, ви всі підтримаєте. Давайте вип’ємо за гарних, добрих, порядних чоловіків, які, навіть виконуючи не зовсім приємні, з обивательського погляду, обов’язки, залишаються людьми. Та що там казати — просто піднімаю цю чарку за вас, Богдане Даниловичу.

Усі підвелися. Зорій не знав, що робити: чи подякувати й просто випити, чи заради скромності спробувати вставити якусь репліку. Поки він думав, Цюба й Теслі випили. Зорій теж перехилив до дна чарку горілки й сів. Після того, як закусили, Ніна принесла тацю з глиняними горщиками, з яких ішов божественний запах тушкованої картоплі, грибів і ще якоїсь приправи. Ще випили, ще закусили. Говорили про довершеність страв, рецепти приготування, індивідуальні смаки. А коли хазяйка поставила на стіл самовар і тарілочки зі шматочками домашнього торта-медяника, Цюба, звертаючись до Зорія, сказав:

— Богдане Даниловичу, коли ми, дякувати господарям, уже наїлися всілякої смакоти, час повідомити вам головне, заради чого ми з Теслями й організували цю зустріч. Тут уже вам приймати рішення — підтримати нашу ідею чи ні.

Зорій, розімлілий від горілочки, розслаблений і задоволений вечерею, гарним товариством та приємною увагою до своєї персони, знову внутрішньо насторожився. Справді, просто так не буває, щоб усе закінчилося gut. І він приготувався до непередбачуваного.

6

Віктор Романович Клютов їздив вулицями столиці на своєму чорному «Мерседесі» від однієї державної установи до іншої, від одного близького приятеля чи подільника до іншого, та скрізь його чекав той самий результат: з ним ніхто не хотів зустрічатися. Він набирав один за одним номери, але абоненти, яким телефонував, не відповідали.

Нарешті Клютов вирішив набрати приймальню чиновника, який відповість неодмінно. Саме на ньому він і відіграється. Усі свої неудачі останніх днів Віктор Романович виплесне на цього дебіла, який заївся й теж, здається, почав відбиватися від рук. Зараз Клютов йому покаже, хто чий хазяїн і хто кому що винен.

— Приймальня глави Секретаріату Президента, — почувся голос помічника Талимеризіби.

— Іване Івановичу, здрастуй! — спокійним голосом сказав Клютов.

— Здрастуйте, Вікторе Романовичу! — відповів помічник, упізнавши голос одного з найбагатших людей країни.

— З’єднай мене швиденько із твоїм шефом.

— Вибачте, Вікторе Романовичу, але Дмитра Михайловича зараз у кабінеті немає.

— Так, Ваня, залиш ці приколи для когось іншого. Мені треба терміново поговорити з твоїм шефом. Ти ж маєш наказ — з’єднувати мене з Дмитром Михайловичем у будь-який час.

— Вікторе Романовичу, я ж вам сказав: глава Секретаріату Президента зараз відсутній, — сухо відповів помічник. — Набирайте на мобільний.

— Набирав — не відповідає. Ну, гаразд, — примирливо сказав Клютов, — тоді скажи, де його можна знайти або коли він знову з’явиться на роботі?

— Ви мене, Вікторе Романовичу, ставите в незручне становище. Я вам не можу брехати, а казати правду мені заборонено. Для всіх без винятку.

— Ваня, ти ж мене знаєш: я в боргу не залишуся. Питання життя і смерті. Ну!?

— Вікторе Романовичу, якщо мене виженуть під три чорти з роботи — ви змушені будете мене взяти до себе помічником, — Іван Іванович спробував надати голосові улесливих ноток.

— Та я давно пропонував тобі добру роботу. Така здібна людина, а сидить на копійках у невдячних чиновників, — підбадьорив помічника Клютов.

— Дмитро Михайлович терміново виїхав у Кончу-Заспу. Там, як мені відомо, зараз усі силовики — з Генпрокуратури, СБУ, міліції, — зашепотів помічник. — Кажуть, у себе на дачі застрелився Юрій Володимирович Кривученко.

7

«Значить, вечір сюрпризів іще не закінчився», — подумав Зорій і знову приготувався до неприємностей, як і перед самим приходом до квартири Теслів.

— Давайте, Іване Миколайовичу, якщо дозволите, продовжу я, — Сашко, звертаючись до Цюби, дивився на Зорія.

— Будь ласка, Олександре, розкажи Богданові Даниловичу про обговорення цього дуже важливого питання й виклади нашу пропозицію.

— Пам’ятаєте, Богдане Даниловичу, не так давно під час однієї з наших зустрічей ми говорили про те, який авторитет мала в суспільстві на початку 90-х років інтелігенція, яка, на жаль, поступово втратила роль потужного двигуна в політичному житті України, зійшла на марґінес подій. Тоді ви сказали, що час знову виводити наших письменників, учених на арену боротьби і що саме інтелігенції треба запропонувати ідеологічно забезпечити свідомі сили, які починають нову боротьбу з безладом та оголосили війну злочинній владі.

«Невже я влип? — думав у цей час Зорій. — Так бездарно й по-дитячому попався на гачок, потрапив у пастку, яку сам же колись і поставив. Дійсно, розмови такі колись із Сашком

були. Так тоді вони велися сам на сам. І Зорій певен був, що ті розмови не записувалися і що про них нікому, окрім агента «Шаляпіна», не стане відомо. Зараз же полковник — у чужій квартирі, за одним столом з людиною, з якою щойно познайомився і яка, не виключено, тепер викладе позицію своєї програми боротьби проти влади. Ще недавно це сприйняли б, як провокацію. І це тоді, коли наближається пік боротьби його, Зорія, коли вже залучено основні механізми вчинення на ділі державного перевороту!»

— Тоді на моє запитання, як же ми дізнаємося, що боротьба почалася, ви, Богдане Даниловичу, сказали, — Сашко Тесля не міг чути думок Зорія, тому впевнено викладав далі свою позицію, — мовляв, самі відчуєте. Так ось, ми побачили й відчули, що ця боротьба розпочалася. Навіть якщо наші припущення помилкові, ми самі готові її почати. І вже почали, — Тесля якось особливо, наче пишаючись, натиснув голосом на останні слова.

— Так, Богдане Даниловичу, — підхопив розмову Цюба, — творча інтелігенція сумує за справжньою роботою, знову відчуває, що без неї ярмарку не буде. Надії наші, які ми плекали після здобуття незалежності України, розсипалися, як промерзлий невистояний бетон. Духовність, мораль, що є основою й лакмусовим папірцем оцінки вартості будь-якої нації, знову в загоні. Але найбільше турбують апатія й пасивність народу. Усі ж бачать, що витворяють олігархи і влада (хоч зараз це одне й те саме), а мовчать. Так-так! Олігархи зараз — це і є наша влада. Ось побачите: якщо й далі мовчатимемо, влада змінить Конституцію, яку ми з такими потугами утвердили 1996 року, й олігархія, як каже мій знайомий політолог і журналіст, зацарює безмежно, всеохопно і… безкарно.

— А я певен, що вже народ не спить, — сказав Зорій. — Люди за десять років незалежності стали іншими. Свідчення того, що не всі збайдужіли — оця наша зустріч, наша розмова.

— Богдане Даниловичу, ми не вчорашні, — Цюба говорив упевнено, спокійно. — Розуміємо, що ви й ваші однодумці не сидите склавши руки, а вже щось робите. Боротьба ваша

складна й небезпечна. Ми з Олександром і ще багато тих, хто, як ми, розуміє нагальну потребу змін, ладні вам допомагати. Але як ви, Богдане Даниловичу, можете гарантувати, що ті, інші, які прийдуть на зміну нинішнім глитаям-олігархам, тобто владі, не стануть такими само ненажерливими?

— А ми з вами і є та гарантія. Ми і, — Зорій поглядом показав на Ніну, — наші діти, яких ми повинні виховати за нашими образом і подобою.

— Гаразд. Тоді ось наша перша пропозиція, — Цюба дістав із внутрішньої кишені піджака кілька складених учетверо аркушів. — Це копія листа-звернення до народу України. Підписали відомі представники творчої інтелігенції, вчені. Підписався тут і я. Про листа ще ніхто не знає — ми готували його без розголосу. Тут кожне слово вивірено, вистраждано, узгоджено. Це звернення буде оприлюднено незалежно від вашого, Богдане Даниловичу, вердикту. Санкції ми не просимо. Але ми можемо виголосити його публічно тоді, коли ви це вважатимете найдоцільнішим і найефективнішим.

Вони прощалися вже як давні друзі. Цюба «на доріжку» зайшов до туалету. В коридорі Зорій майже пошепки змовницьки запитав Сашка:

— Як там «Хмари над Карпатами», рухаються?

— Уже майже закінчив. Шліфую, вилизую.

— Про домовленості щодо першого примірника не забув?

— Другого, Богдане Даниловичу, другого.

— А перший же кому? — просто для годиться запитав Зорій. Він знав, що зараз відповість Тесля.

— Іванові Миколайовичу, — із задоволенням промовив письменник.

8

Повідомлення помічника глави Секретаріату Президента про загибель міністра внутрішніх справ Кривученка шокувало Клютова. Але Віктор Романович — сильна людина, будь-які негаразди його лише загартовували, змушували зібрати всі сили та здібності й сконцентруватися на подоланні проблеми з мінімальними втратами.

«Так, перший пішов, — подумав Клютов. — Треба кудись забитися й обдумати ситуацію в спокійній обстановці. Принаймні смерть Кривученка повинна відвернути увагу есбеушників від замаху на Президента. А щодо смерті міністра внутрішніх справ — у мене совість чиста. Якщо там і запідозрять, що із самогубством щось не так, то мене вони з цього боку не дістануть».

Справді, у Клютова зразу виникла підозра: Кривученко не міг заподіяти собі смерть. Клютов добре й давно знав Юрія, разом провертали серйозні ґешефти, разом зрізали не один лимон бабок. Кривученко був вимогливим керівником, ніколи не рюмсав і в усіх ситуаціях вчиняв як справжній мужик.

Ну, гаразд, це з’ясуємо потім. Зараз треба подумати про себе. Останніми роками саме він, Клютов, примушував оточення танцювати під його музику. Він вибирав п’єсу, яку мав грати його джаз-бенд, розписував кожному інструментальну партію й роздавав їх виконавцям. Клютов — тямущий диригент. Але нині його злагоджений ансамбль однодумців фальшивить. Какофонія з’явилася ще тоді, коли один за одним було вчинено замахи на життя його найближчих людей — Назарова й Бойченка.

По-перше, треба невідкладно зустрітися з Назаровим, віддати розпорядження про згортання лабораторії, що виробляла хімічні наркотики. Дасть Бог день — дасть Бог їжу. Він ще встигне все поновити, аби тільки зараз проскочити, вижити в ці скрутні часи. А що вони наближаються або й настали — Клютов уже відчував. Він мав неабиякий нюх на такі речі.

По-друге, дати наказ Кувалді й далі підчищати всіх, хто залучений до операції «Замах» і ще залишився на свободі й живий.

По-третє, і, можливо, найголовніше: необхідно щось робити з головою СБУ Беруном. Безперечно, цей хитрун намагається сплигнути з гачка, на який його посадив Клютов. Хоча, якщо бути відвертим самим перед собою, гачок виявився не надто міцним. У Клютова на ділі немає жодних прямих доказів того, що Берун брав участь у змові проти Президента. Розмову на фазенді голови Служби, під час якої вони домовлялися про усунення Президента не лише від влади, а й фізично, Клютову записати не вдалося: увімкнувши вдома портативний цифровий диктофон, Віктор Романович виявив, що запису на ньому немає. Замість чітких слів чути якесь бурчання, шипіння, свист. Тоді Клютов списав це на невміння користуватися сучасною записувальною технікою, а зараз розуміє, що під час розмови Берун вмикав якийсь спеціальний пристрій, що заважає здійснити запис. Решта розмов — телефонних — мала стільки умовностей, що жоден фахівець не погодиться перекласти езопову мову нормальною людською.

По-четверте, хоч Клютов і заявив своїм подільникам, що має намір залишитися в Україні, треба терміново підготувати запасний варіант відходу. Точніше — відльоту. Про який би не знав ніхто, в тому числі й свої. Документи на інше ім’я у нього вже давно заготовлені. Якщо не вдасться літаком, є ще один варіант: через східний кордон суходолом — до Рассєї.

У кишені завібрував телефон. Клютов узяв трубку. Висвітився номер Назарова. Добре, хоч хтось на зв’язку. Треба домовитися терміново про зустріч і віддати відповідні розпорядження.

— Слухаю, Миколо Яковичу, — спокійно промовив Клютов.

— Вікторе Романовичу, — почувся здавлений тихий голос Назарова. — Щойно в мене на руках помер мій син. Немає більше мого Геночки. Немає…

Глава восьма

Знову cherchez la femme?

1

Богдан Зорій у далекі міста України переважно їздив поїздом. Коли в термінове відрядження він мав летіти, для нього це було мукою. Не тому, що Богдан боявся загинути в авіакатастрофі. Ні. Він давно вже нічого не боявся, навіть смерті. Але його не тішила перспектива вмирати довго. Як уявить, що, вже знаючи про кінець, ще кілька хвилин треба летіти вниз, от саме ці неприємні картини спливали перед очима Зорія, щойно він піднімався трапом літака.

Сам же політ Богдан Данилович обожнював. Особливо йому подобалося дивитися в ілюмінатор, коли літак набирав висоту і коли вже знижувався й торкався колесами злітної смуги. Ото блаженство, коли після посадки літака мотори аж розриваються, а від того ревіння розливається тілом приємне усвідомлення благополучного приземлення!

Інша річ — потяг. Згадувалися поїздки в молодості, коли — компанії, випивка, анекдоти, нові знайомства, нові міста, нові враження. З роками те блаженство поїздок притупилося, їздити стало не так у задоволення, як раніше. Але те відчуття із, здавалося, недавнього минулого, як і раніше, якщо й не ублажає душу, то й не викликає спротиву.

У потязі Київ-Сімферополь за традицією звучить радіо. Музика, як завжди, підібрана без особливого смаку. Хоча Богдан подумки відзначив, що тенденція добору пісень залишилася. Спочатку, при від’їзді зі столиці, лунають пісні українські у виконанні Сандулеси, Бобула, Яремчука, Зінкевича, Зіброва. За мірою віддалення від Києва на південний схід — дедалі частіше російські пісні Газманова, Кіркорова, Розенбаума, Валерії…

У Києві ще весна, а на Кримському півострові вже літня теплінь. Зазвичай, тільки-но поїзд перетинає кримський перешийок, відірвати Зорія від вікна неможливо. Кримський степ на межі весни й літа приворожує розмаїттям барв, блакиттю неба й волошок, які зливаються в неосяжній далині аж десь там, на видноколі. Красивіші від волошкових полів лише плантації дикого маку, що своїм червоним кольором аж ріжуть око. Богдан знав, мине днів сім-десять, і ця краса без дощів вицвіте, зав’яне, засохне, а квітучий степ обернеться на суцільний гербарій з елементами ікебани.

Богдан Зорій їхав відпочивати. Коли він написав рапорт на відпустку, у всіх був шок. Події в столиці і взагалі в Україні настільки розбурхали політичні пристрасті, що за всіма поняттями людина, яка відігравала в тих подіях не останню роль, мала б бути саме в їх центрі.

Голова Служби безпеки тримав у себе Богданів рапорт два дні. Берун зважував усі «за» й «проти», гадав, сумнівався, картав себе за необізнаність в обстановці, відсутність деталей, які підтверджували б причетність Зорія до тих чи інших подій або свідчили про зворотне. Зрештою Герасим Васильович зробив висновок: якщо Зорій так вчиняє, то він або тікає від відповідальності (і тоді без нього легше знайти докази його провини), або він непричетний ні до невдалого замаху на Президента, ні до смерті міністра Кривученка, ні до якихось стосунків з цеерушником. А найголовніше — це може бути доказом того, що Зорій не бере участі в серйозній грі під назвою «заміна Президента». Бо Берун знав: саме зараз і почнеться найголовніша битва за вершину влади, якою в Україні ось уже понад десять років є посада Президента.

І ніхто, навіть найближчі друзі й соратники Зорія, не знали, навіщо полковник узяв відпустку й подався саме до Криму. Дещо здивована рішенням чоловіка була й дружина Зорія Надія. Бо ж останнім часом Богдан Данилович полюбляв відпочивати в Трускавці, де можна попити цілющої водички, подихати гірським повітрям, підлікувати деякі болячки, які дедалі частіше дошкуляли й заважали нормально жити. Утім, проводжаючи Богдана у відпустку, Надія, здавалося, із задоволенням збирала йому курортну валізу, радила поменше смажитися на сонці, побільше гуляти й правильно харчуватися.

А Богдан готувався до проведення відповідальної частини задуманої ним операції, яка вступала у прикінцеву стадію. Відсутність його в Києві кілька тижнів жодним чином не вплине на якість заходів, які там, у столиці, проведуть його вірні друзі. Навпаки, їхні противники будуть певні, що саме за відсутності Зорія вони зможуть реалізовувати свої плани, не боячись відповідної протидії.

Єдине, що трішки бентежило полковника, так це спосіб, яким він змушений буде скористатися, реалізовуючи свій план.

2

Керівник Секретаріату Президента Талимеризіба зайшов до свого кабінету, коли годинник на стіні показував двадцяту годину. Дмитро Михайлович був виснажений, роздратований і, що бувало з ним надзвичайно рідко, навіть розгублений. Він щойно повернувся з Кончі-Заспи, куди їздив разом із керівниками Генпрокуратури, СБУ, МВС. Його близький не лише за духом, а й за різного роду економічними ґешефтами і політичними комбінаціями соратник тепер уже лежав на столі в патологоанатома. За певний час саме Талимеризібі повідомлять про результати розтину, і саме йому треба буде вирішувати, що залишати у висновку лікарів, а що прибрати й забути навіки. Або принаймні до інших часів.

У ці хвилини або й навіть секунди Президентові доповідають, що глава Секретаріату повернувся до свого кабінету. Ось Президент відсилає помічника і всіх, хто досі перебував у кабінеті, і натискає на клавішу переговорного пристрою.

На приставному столику в кабінеті Талимеризіби ожив телефонний апарат світло-жовтого кольору з великим гербом-тризубом на цифровому диску.

— Слухаю вас, пане Президенте! — як завжди чітко й голосно відчеканив глава Секретаріату.

— Діма, шо там случилося? Куди не позвоню — всі якісь перелякані, а ніхто нічого не каже. Ви, бля… шото од мене скриваєте. Чи, може, я вже не Прізідєнт України? Так ви, бля… так і скажіть, мов, пішов ти на хер, остоп…ів нам, хотім нового руководітєля.

— Пане Президенте, я щойно повернувся з місця трагічної загибелі нашого вірного друга Юрія Володимировича Кривученка. Він, кажуть, застрелився…

— Коли? І шо значить, кажуть? Він застрелився чи?..

— Приблизно після обіду. Дружина знайшла мертвим у господарському будиночку, що на дачній території. Доки все з’ясовував — не хотів вас турбувати. Зараз тіло в морзі, роблять відповідні процедури. Можливо, з’ясується, що йому допомогли…

— Шо? Нам зараз тільки цього не хватало, — Президент замовк. По його реагуванню на повідомлення Талимеризіби глава Секретаріату зрозумів, що Президент про подію вже знав. Це погано. Треба було першому доповісти, а так виходить, що він цілих півдня приховував від глави держави інформацію, яка для Президента в ці тривожні часи була важливою. Але так уже сталося, тепер треба викручуватися.

— Там, пане Президенте, справді не все так однозначно… — почав пояснювати Талимеризіба, але Президент різко перебив його.

— Шо б там не сказали ескулапи, сьогодні увечері по твоїх телеканалах должно пройти сообщеніє, шо міністр послєднє время тяжело болів і, шоб не травміровать родних, покончив жизнь самоубійством. Ясно?

— Буде зроблено, пане Президенте.

— А ти на завтра приготовся до серйозного разговора со мной. У мене накопилось много всяких к тебе вопросов.

— Добре, пане Президенте! — неголосно промовив Талимеризіба, хоча цих слів уже ніхто не почув, бо в слухавці зазвучав зумер відбою раніше, ніж глава Секретаріату промовив останню фразу.

Замигтів екран мобільного, що лежав на столі, і висвітилося слово «Клютов». Талимеризіба кілька секунд роздумував, а потім все ж натиснув на кнопку з’єднання.

— Слухаю, Вікторе Романовичу, — спокійно промовив Талимеризіба.

— Дмитре Михайловичу, дорогий ти наш, слава Богу, хоч під кінець дня вдалося додзвонитися. Можеш нічого не пояснювати — я все знаю. Треба терміново зустрітися, є деякі цікаві питання не для сторонніх вух. Я зараз на Подолі у своєму ресторані. Під’їхати зможеш?

— Так, хвилин за тридцять буду.

З

Дорога від Сімферополя до Ялти Богданові Даниловичу подобалася. Хоч би скільки нею їздив, завжди з трепетом чекав того місця, звідки вперше промайне море.

А поки що, тільки-но минули останні будови столиці Криму, за вікном попливли краєвиди «самозахоплень». Богдан намагався не звертати уваги на пустища уздовж шосе, захаращені ракушняком, цеглою, гірками щебеню, піску, дошками та іншим будматеріалом. Він як ніхто інший знає проблему, що вже понад два десятиліття дамокловим мечем висить над півостровом.

Самозахоплення землі! Вигнані Сталіним навесні 1944 року зі своєї споконвічної батьківщини кримські татари, що під час перебудови наприкінці 80-х почали повертатися до Криму з місць заслання, після здобуття Україною незалежності, десятками тисяч ринули на півострів і, як повінь, розлилися по всіх усюдах, селячись там, де була вільна земля.

Так було спочатку. Потім, бачачи абсолютно лояльне до себе ставлення Києва, кримські татари почали вимагати в місцевої влади додаткових умов. І їх, тих умов, ставало дедалі більше й більше. Кримські татари захоплювали землі обабіч центральних трас, приміські землі біля Сімферополя, Бахчисарая, Партеніта, де можна було не просто жити, а й торгувати.

Місцевій владі автономії ця проблема — як кістка в горлі. Звичайно, владні мужі, що приходили на керівні посади іноді відразу після відсидки в зоні, хотіли б спокійно собі дерибанити землі без проблем. Але кримські татари, народ рішучий і гоноровий, швидко зорієнтувалися, створили свій національний керівний орган — меджліс — і спочатку тихою сапою, а потім дедалі настирніше почали качати свої права.

Меджліс кримськотатарського народу — громадська організація, до речі, навіть не зареєстрована в установленому порядку — до державного управління не мав жодного стосунку. Але влада автономії його побоювалася і, щоб не доводити справу до кровопролиття, часто йшла на поступки. А коли на чергових виборах до Верховної Ради України кримські татари підтримали національні демократичні сили в Києві, чим внесли свою лепту в підсумок голосування, а також здобули кілька місць у парламенті, цей народ Криму знову себе заповажав і вже дбав про права більш серйозно, методично йдучи до своєї основної мети — створити на території півострова власну незалежну (навіть не автономну) державу.

Богдан Данилович, як і решта далекоглядних політиків, розуміючи, що проблема кримськотатарського народу дуже непроста, передбачав, що колись із таким підходом до її розв’язання все закінчиться бійнею. Тому ці думки, які починали лізти в голову, щойно Зорій перетинав Сиваське болото, він намагався відкинути; робив це й на чудовій дорозі до Ялти. Бо вплинути поки що на перебіг подій не мав змоги. То й чого тоді забивати собі голову ракушняком?

Ось там зліва проплив камінний профіль Катерини II, що вже багато століть, а може, тисячоліть (тоді це — не її профіль) суворо поглядає з п’єдесталу на долину, всіяну кам’яними брилами, валунами, покреслену городами, виноградниками та перелісками. Ще вниз-угору, вліво-вправо — і ось нарешті між пласкими вершечками гір промайнула морська блакить. Раз, ще раз. І вже очі мружаться від незвичайних барв казкового Чорного моря. Хоч би скільки проїздив тут і очікував цього дива, воно завжди виникає зненацька, захоплюючи дух, вражаючи чарівною, незрівнянною красою.

Санаторій «Чорномор’я», до якого прибув Зорій, вважається одним з найкращих у Ялті. Ще за часів Союзу сюди полюбляли приїздити на відпочинок москвичі. Але до престижної оздоровниці на той час міг потрапити не кожен охочий. Належав санаторій Комітетові державної безпеки. І хоч формально путівками розпоряджалася медична служба КДБ УРСР, українським чекістам нечасто вдавалося відпочити в ялтинській Лівадії, де й стоять корпуси санаторію «Чорномор’я».

Після розпаду Союзу, втративши Крим, Росія позбулася можливості безроздільно керувати тамтешніми оздоровчими закладами й будинками відпочинку. Як і українські спецслужбісти вже не мали змоги полікуватися в Єссентуках, Кисловодську, Сочі та в інших чудових курортних містах, до яких раніше звикли й де любили відпочивати.

Усе ж контакти між спецслужбами тривали, щорік підписувалися якісь угоди про співробітництво, взаємодію в боротьбі зі спільними ворогами — наркобізнесом, незаконним продажем зброї, тероризмом тощо. У кожному з цих документів відзначалося, що дружні спецслужби в жодному разі не проводять діяльність одна проти одної, хоча обидві сторони розуміли, що то такі собі протокольні облатки, які протягом усього періоду незалежності обох країн залишалися тільки декларативними пасажами, й не більше.

У кожної країни — власні державні інтереси, а спецслужби завжди виконують свої функції, тобто захищають ті ж таки державні інтереси. І працюють одна проти одної. Завжди. Америка — проти Японії, Італія — проти Німеччини, Англія — проти Франції, Польща — проти Росії, Росія — проти України. І навпаки.

Але наявні, хоч і формальні, дружні контакти між ФСБ і СБУ давали змогу обмінюватися відомствам путівками до оздоровниць. І хоч ці можливості використовували, як правило, керівники вищих рангів і члени їхніх сімей, перепадало іноді й простим смертним. Саме така «горяща» путівка й дісталася співробітниці аналітичного підрозділу російської федеральної служби безпеки Насті Литвиновій.

І треба ж було трапитися, що в той самий час у відомчому санаторії Служби безпеки України відпочивав і полковник СБУ Богдан Данилович Зорій!

4

У великому шикарному ресторані, що належить Вікторові Романовичу Клютову, завжди людно. Простим смертним сюди дорогу заказано — не по кишені. Тут тусується переважно золота молодь: синки й донечки грошовитих бізнесменів, високих державних чиновників, тобто — бандитів, хабарників і крадіїв державного майна. Саме тут, як, до речі, й в інших «пітєйних» закладах столиці, можна без проблем придбати наркотики будь-якого ґатунку, ціни та сили впливу. Щоб реалізувати свої забаганки, необов’язково десь ховатися, кудись іти, тобто, як говорить молодь, — не треба паритися й шифруватися.

Є в цьому ресторанному комплексі й окремі кабінети, дорогі шикарні невеликі зали, кімнати для «відпочинку». Сюди мають право входити тільки дуже шановані люди і лише за вказівкою самого хазяїна чи за погодженням з ним. Тобто — з Клютовим.

Саме в одному з таких затишних і дорогих залів зустрілися найголовніший секретар Президента України і найбагатший олігарх — за сумісництвом найкрутіший наркобарон. Талимеризіба і Клютов не раз мали тут серйозні розмови, обговорювали непрості бізнесові й політичні питання, вирішували долі інших людей. Після таких, нерідко складних і неприємних спілкувань, обидва дозволяли собі по-справжньому розслабитися. У цьому їм допомагали не лише міцні напої, вишукана їжа, а й дорогі висококласні повії.

Сьогодні, з усього видно, жодних розважальних заходів не передбачалося. Ситуація вимагала серйозної розмови. Розмови, яка може виявитися останньою в їхньому спілкуванні і стати тією межею, за якою будь-які стосунки між людьми припиняються.

— Що з Юрою? — замість привітання запитав Клютов, зустрічаючи біля входу в ресторан Талимеризібу.

— А що з Юрою? Немає Юри. Застрелився, — Талимеризіба сказав це так, наче повідомив, що на вулиці закінчився дощ.

— Гаразд, ходім усередину, там поговоримо.

Клютов і Талимеризіба пройшли через кілька кімнат і коридорів та опинилися в шикарно вмебльованому невеликому залі, посеред якого — великий стіл, застелений білою скатертиною, сервірований красивим дорогим посудом з різними закусками й напоями. Сіли одне проти одного. Випили. Почали трапезу.

— Він був нашою надією, — жуючи сказав Клютов. — Чесно тобі зізнаюся: дехто не виключав того, що Юра міг замінити нашого нинішнього Президента. — Зненацька Клютов замовк і пильно подивився Талимеризібі в очі. — А ти, Дімо, знав, що у Президента одним з варіантів спадкоємця був саме Кривученко? Тато вважав його сильною особистістю, розумним і наполегливим керівником. При Юрі-президентові Тато жив би як у Бога за пазухою, не боячись за свої мільярди.

— У нас із вами, Вікторе Романовичу, як я пам’ятаю, були дещо інші домовленості, — образився Талимеризіба. — І я, здається, все, що від мене залежало, робив, аби завоювати довіру Президента й не втратити вашу. Я розумію, на що ви натякаєте… І не думайте… Хіба я пішов би на таке, щоб заради кар’єри знищити таку людину, як Юра? Та він мені був, як брат.

— Добре, добре, не трусися. Юру не повернути, а нам треба думати, що робити далі. Як ти відчуваєш, Президент тобі цілком довіряє?

— До сьогоднішнього дня я думав, що цілком, — керівник Секретаріату знизав плечима, — а сьогодні він якось дивно зі мною говорив. Він і раніше не добирав слів у спілкуванні, а тепер… Зірвався. Може, через Юру? Хтось йому доповів про самогубство Юри раніше, ніж я. Хоча я дивуюся: без мене раніше й муха до кабінету Президента не могла залетіти. А тут… Може, Берун? Президент під кінець сьогоднішньої розмови сказав, що завтра матиме до мене серйозні запитання.

— На тему?..

— Без поняття. У нього до завтра ще можуть тричі змінитися і плани, і теми зустрічі.

— Діма, давай серйозно ще раз визначимося: ти готовий іти до кінця, щоб досягти головної мети, про яку ми домовилися раніше?

— Я-то готовий, але ж бачите, як можуть змінитися обставини. Ще невідомо, чим закінчиться наша зустріч із Президентом.

— Ну тоді давай і будемо від цього танцювати. Якщо треба буде — зустрінемося й завтра. — Клютов витер серветкою рота, кинув її на стіл і підвівся. — А як ти думаєш, чому так вчинив Юра? І чи ж дійсно сам він це зробив?

— З’ясовуємо… — непевно відповів Талимеризіба.

— До речі, — Клютов чомусь знову сів, — помер син Назарова, Генка. Треба тримати Миколу Яковича під контролем, щоб не накоїв, бува, якихось дурниць. Зараз треба згортати все виробництво, що є там у нього, а він, схоже, недієздатний. — Клютов хлюпнув сам собі в бокал коньяку, випив залпом і, дивлячись перед собою на сервірований стіл, повільно сказав: — Добре, з Яковичем я сам розберуся.

5

Зачинивши двері свого кабінету зсередини на ключ, начальник департаменту фінансової безпеки та боротьби з економічними злочинами Мирон Остапенко увімкнув портативний магнітофон розміром із сірникову коробку і прислухався. З мікродинаміків почулися доволі розбірливі слова — розмова двох чоловіків, голоси яких не впізнати було просто неможливо.

Генерал Остапенко зручно вмостився у кріслі й приготувався отримати кейф. Адже про зміст розмови Президента з главою його Секретаріату Мирон Валентинович уже знав з письмових розшифровок записів, які йому регулярно готували люди, що працювали на нього й весь час одержували звукові файли з кабінету Президента від «булави».

«…шо той предмет, та бомба, полетіла в мене? У нас єсть, вообще-то, служби, які должні охранять Прізідєнта? Чи я поназначав їх руководітєлєй для того, шоб вони набивали свої кармани, пользуясь моїм добрим ім’ям, моїм авторітєтом? Де до сіх пор Берун? Почіму нє докладуєт?

— Він, пане Президенте, намагався кілька разів потрапити до Вас на прийом, але я його під різними приводами не пускав: нехай трішки потрясеться. Та й мені потрібен був час, щоб з’ясувати деякі деталі, уточнити факти.

— Які деталі, які факти? Прєдалі все, прєдалі! Подонкі, бля… подонкі!

— Пане Президенте, у мене є достовірна інформація, яка свідчить про безпосередню причетність голови СБУ генерала Беруна до організації замаху.

— Якого замаху?

— Замаху на вас, в Івано-Франківську, пане Президенте.

— Ти шо, Діма, зовсім здурів?! Берун? До замаху? На мене? Цього не може бути. Гераська, несмотря на його жадность і крахоборство, прєданний мне до мозга костей. Может, ти питаєсся сваліть свою віну на другіх? Так ти мне, ето самое, прікраті! Мне тоже коє-шо ізвєсно о твоїх шури-мури с етімі бандітамі, коториє вже обнаглєлі, подонкі, до такой степені, шо питаюцця забрать бізнес у моєї сім’ї.

— Пане Президенте…

— Шо, «пане Президенте»!? Думаєш, тільки ти умний та твої Клютов і компанія? Я знаю каждий твой шаг, знаю твої заморочкі, знаю даже, скільки ти береш за те, шоб пропустить до мене на прийом посєтітєлєй. Ти тоже вже обнаглел до того, шо й з міністрів та руководітєлєй областей вимагаєш мзду. Ти нє рєшаєш жодного вопроса без взяткі. А теперь хочеш сваліть всьо на другіх?

— Пане Президенте…

— Кого на мойо место вже мєтітє? Клютова? Бойченка? Назарова? Чи, може, сам хочеш сісти ось у це кресло?

— Пане Президенте, це все підступність Беруна. Тільки він міг на мене таке наговорити. Якби був живий Юрій Володимирович Кривученко, він би вам підтвердив, що голова СБУ давно вже настроєний проти вас. Свідчення цього — не лише його поведінка, а й дії його підлеглих.

— Шо ти імєєш в віду?

— Дехто з вищого керівного складу СБУ останнім часом вийшов з-під контролю Беруна і, попри те, що їм заборонено займатися політикою, беруть у ній найактивнішу участь.

— В смисле?..

— Є там у них такий собі Зорій, полковник, спеціаліст із тероризму. Так от він і ще там кілька його подільників, схоже, теж намагаються протиснути свою людину поближче до вашого кабінету.

— Ось бачиш, ти й проколовся!

— Як це, у чому?

— Ти сказав, шо той полковник теж намагається протиснути свою людину. Значить, не один він, а й ти, і твойо кодло… Короче, прєдатєлі все, подонкі! Був би живий Юра Кривученко, він би зараз розтьор вас усєх в пиль. Це ви його, сукі, убралі! Іди, я зараз буду прінімать рєшєніє. І не здумай там шось ліпить — унічтожу, понял?

— Понял, пане Президенте!»

У динаміках диктофона — тихо. Остапенко почекав ще кілька секунд і натиснув на кнопку «стоп».

— Так, коли це було, подивимося на розшифровку, — промовив уголос генерал, гортаючи аркуші. — Ага, це розмова вчора о вісімнадцятій годині. А що було далі, після вісімнадцятої?..

6

Вона просто сиділа й мовчала. Уперше відтоді, як Богдан Данилович за нею спостерігав. Вона крутила головою, наче роздумуючи, що ж сьогодні зобразити. Раніше це були звуки, подібні до бурчання старої бабусі чи гавкання собаки. Іноді звуки нагадували плач малої дитини.

Сьогодні чайка сиділа на тому самому місці, де завжди, тобто на виступі даху адміністративного будинку санаторію «Чорномор’я», але мовчала. Може, і в неї був такий самий поганий настрій, як у Богдана Даниловича? Йому теж не хотілося ні з ким говорити, ні з ким спілкуватися.

Вони дивилися одне на одного. Про що думала чайка? А Бог її знає. Його ж думки впродовж останніх кількох годин сягали далеко-далеко. Полковник усе залишив у Києві, всі справи, кінці всіх ниток того величезного й заплутаного клубка, назва якому — серйозна політична операція. Протилежні кінці ниток він весь час тримає у своїх руках, не доручаючи нікому, не довіряючи нікому, не вірячи нікому.

Але зараз полковник Служби безпеки України Богдан Данилович Зорій перебуває тут, у найпрекраснішому місті Криму, перлині Чорноморського узбережжя — Ялті. Формально — щоб хоч трішки відпочити й поправити своє здоров’я. А насправді…

Тут, у Лівадії, в історичному місці, де колись вирішувалися доля й майбутнє Європи та світу, нині відбуваються, можливо, не менш важливі події, що можуть вирішити долю й майбутнє України. Принаймні Богдан Данилович належно підготувався. Тільки вистачило б йому терпіння й наснаги. Досвіду — не позичати, але останнім часом полковник став помічати в собі таку рису, як поспішність.

Спішить Зорій, спішить…

Але й тягти далі нікуди. Учора пізно ввечері був «сеанс зв’язку» з його соратниками, які повідомили про вжиті заходи, виконання тих завдань, які Зорій дав перед своїм відбуттям до Криму. Яруга доповів, що всі місця, де тільки можна контролювати начальника департаменту Мирона Остапенка, обладнано оперативною технікою прослуховування й візуального спостереження. Петро Крюк уже назбирав під своє крило колишніх спецназівців, яким осточортіли нинішня влада й неподобства в колись міцній та потужній державі і які готові були до силових варіантів. Генерал Шершун поінформував Богдана Даниловича про дії Беруна, його намагання будь-що втриматися у кріслі голови СБУ. Зорій навіть устиг переговорити з генералом Ухалем, який наступив на хвости найбільшим вітчизняним наркобаронам, серед яких, звичайно ж, Клютов, Бойченко, Назаров. Ухаль також повідомив, що через передозування наркотиків помер син Назарова — Геннадій.

Найостаннішим учора Зорію зателефонував журналіст Ліченко й розповів, що касету з компроматом на олігархів він прилаштував на один з центральних каналів, який останнім часом відзначається опозиційністю до влади. Начебто менеджери каналу в захваті від побаченого на плівці й готові пустити її в ефір якнайшвидше, а Ліченку насилу вдається їх стримувати.

Але всі ці, здавалося б, заспокійливі новини не принесли Зорієві доброго настрою. Полковник хвилювався, бо ж сьогодні виходив на полювання. Саме за кілька годин, а може, й раніше його внутрішня чуйка подасть якийсь сигнал: або «до бою», або «відбій». Усе залежатиме від розуміння того, чи має та особа, на яку Зорій покладає великі надії, реальні можливості внести ясність у деякі пробіли в його стратегічному плані приведення до влади в Україні потрібної людини. Потрібної не особисто полковникові Зорію, не особисто генералові Шершуну, полковникові Крюку чи підполковникові Ярузі, а народові України, людям України, таким, як Сашко й Ніна Теслі, Іван Цюба, його водій Гена Вареник, друг і колега полковник міліції Петро Симко. Це потрібно мільйонам інших простих і непростих людей, що розмовляють різними мовами, моляться різним богам, мають різні пристрасті й уподобання.

І хоча Богдан Данилович знав, що перспектива отримати потрібну інформацію не надто велика, все-таки спробувати варто.

Бо ці матеріали сприятимуть правильному вибору тактики для того, щоб запобігти реалізації планів північних сусідів підсадити на вершину української влади свою креатуру. А значить — ще більше зміцнити позиції людини Зорія, котра вже так близько

до мети, яку визначив він — полковник Служби безпеки України. Який, у принципі, вже залишається ним тільки номінально, давно перетнувши межу, що розділяє поняття «службові обов’язки» і покликання справжнього патріота Батьківщини.

Політичні проекти, політичні партії, спілки, союзи, блоки, рухи — до самісінької дупи. Усі вони тільки охнуть, зрозумівши, що їх усіх просто «зробили». Як пацанів.

За годину Богдан Данилович Зорій піде на побачення. Саме за годину він на певний час пошле до бісової матері всі свої морально-етичні принципи, якщо вони в нього ще залишилися, і пуститься берега.

Але, знову ж таки, людина припускає, а Бог допускає. Навіть гадки не мав полковник Зорій, що буде після того, як у сонячній Лівадії зустрінуться два професіонали, двоє співробітників спецслужб різних держав. І що втрутиться в їхні стосунки не лише доля. І все буде не так просто, небуденно, навіть трагічно.

7

Мирон Валентинович Остапенко сьорбнув з красивої порцелянової чашки, в якій він заварив міцний чорний чай, і знову приготувався слухати. Оскільки запис здійснено лише кілька годин тому, Остапенкові доповісти розшифровану й перенесену на папір розмову ще не встигли. Нічого, це можна зробити й потім. Зараз пішла така «спека», що аналізувати й систематизувати матеріали немає часу. Важливі кожна година, кожна хвилина. Бо ж його, генерала Остапенка, дії цілком залежать від ось цих записів.

Мирон Валентинович натиснув на кнопку диктофона. З динаміків знову полинули знайомі голоси. Цього разу «булава» зафіксувала розмову Президента і голови СБУ генерала Беруна.

«— …Герасиме, ти в мене хто? — голос Президента сухий і суворий.

— Не зрозумів запитання, пане Президенте… — з тембру відчувається, що Берун хвилюється.

— Я тебя зачем назначіл? Шоб ти обєспєчував безопасность государства, правільно?

— Правильно, пане Президенте.

— А Прізідєнт України єсть частью государства?

— Пане Президенте, що ви зі мною, як з пацаном, — несподівано голосно промовив Берун. — Кажіть, у чому я винен, що я зробив не так?

— Ти не харахорься! — теж підвищив голос Президент. — Усе, що ти робиш, — не так. Але найголовніше те, що ти нічого не робиш з того, що повинен робити як голова Служби. — Президент почав говорити щирою українською, хоча робив це, якщо поруч не було телебачення, дуже рідко. Під час офіційних зустрічей Президент розмовляв винятково державною мовою, яку знав непогано, але «при своїх» не міг відмовити собі в задоволенні спілкуватися улюбленим суржиком, коли майже в рівній пропорції вживав російські, українські слова та не дуже вишукані матюки. — Ти не лише не попередив цього ганебного хуліганського вчинку в Івано-Франківську, а й брав безпосередню участь у його підготовці. Що ти на це скажеш?

— Оббрехали, пане Президенте, оббрехали. Знаю навіть, чия це робота. Женіть ви цього Талимеризібу, бо він ще не такого наплете. Сам злигався з Клютовим і компанією, готує державний переворот, у мене є докази, якраз сьогодні я хочу вам це доповісти. А от щодо Франківська… Я не хотів зарані вас тривожити, але від самого початку я дійсно знав, що під час відвідання вами університету готувалася акція…

— Що?! — гаркнув Президент. — Ти знав і мовчки дивився, бля, як планують убити твого Президента?

— Ні, це не так, — спокійно відповів Берун. — Я проводив цілий комплекс оперативно-технічних заходів з метою…

— До сраки мені твої заходи, бля… коли на мене летіла граната і весь світ побачив, як я ганебно впав. То це тобі я маю бути вдячним, що скоїли замах на моє життя?

— Ні, пане Президенте, подяка якщо й має бути, то за попередження теракту. Якщо дозволите, я вам усе поясню. Три місяці тому я одержав оперативну інформацію про підготовку проти Вас терористичного акту. Моїх кілька незалежних одне від одного агентів повідомили, що Клютов, Назаров та Бойченко проштовхують на ваше місце свою людину. Аналіз додатково отриманої інформації дав змогу зробити висновок, що цією людиною є ваш керівник Секретаріату Дмитро Михайлович Талимеризіба. Але, враховуючи, що до наступних виборів ще далеченько, ця банда вирішила, так би мовити, прискорити процес. Вони задумали вас просто знищити. За їхніми планами, після теракту почнеться паніка, тоді можна буде скористатися ситуацією і завдяки силовикам здобути владу. Підмовляли й мене взяти участь у цій провокації, але я категорично відмовився, пообіцявши їм мовчати. Водночас я вжив відповідних заходів, щоб не допустити теракту. Мої люди були введені в склад групи, яка мала забезпечити підготовку до замаху. Я знав про кожний крок. Мій агент замінив справжню бойову гранату на шумову, тому вибуху й не було.

— Ага, хрін там не було, — вставив Президент.

— Зрозумійте, пане Президенте, якби я почав вживати якихось практичних репресивних заходів, це кодло придумало б щось інше, про що я міг і не знати. А так усе було під контролем. Зараз треба визначитися, що робити з Клютовим, Талимеризібою та компанією.

— І з тобою…

— Я, пане Президенте, готовий спокутувати провину в будь-який спосіб. Ви знаєте — я відданий вам до останньої волосинки. А за свої прорахунки готовий нести покарання. Можете мене розстріляти.

— Ти тут не пиндючся. Я сам знаю, що з ким робити. Треба буде — і розстріляю. А що там у тебе за група в службі, дисиденти якісь, роблять, що хочуть, граються в політику, в якій ні бельмеса не розуміють? Якийсь полковник, Зоря, чи як там його?

— Та є в мене кілька шибайголів, з якими важкувато працювати. Але це розумні й професійні люди, на них, відверто кажучи, і тримається служба. Полковник Зорій — один із них. Я організував спостереження, але нічого особливого за ними не помічено. Та й що вони можуть зробити проти сильної влади, проти цілої держави, навіть коли щось і задумали.

— Добре, припини свої понти. Краще скажи, як там працюється в тебе генералу Остапенку?

— Думаю, нормально. Порпається там у своїх фінансах та в економіці, контролює, захищає, не допускає, — почав мимрити

Берун. — А звідки ви його знаєте? Він призначений на посаду давно, хоча звання генерала присвоювали йому ви. Ну й пам’ять у Вас, пане Президенте, якщо пам’ятаєте навіть такі деталі!

— Та нічого я не пам’ятаю. Просто приятель один з американського посольства запитував про нього — колись вони зустрічалися в Штатах під час навчання. Хвалив і все таке. Ну, добре, йди. Уже пізно — завтра багато роботи, та й сьогодні треба привести в порядок думки після ваших з Талимеризібою кульбітів».

Голоси в диктофоні змовкли, тільки чути було, наче хтось ходить у кабінеті. Остапенко й далі слухав, сподіваючись почути щось іще, можливо, важливе для себе, для своєї подальшої долі. І дочекався. У динаміках щось клацнуло, зарипіло і почувся голос Президента: «Сергію, зайди». За хвилину — голос заступника керівника Секретаріату Президента Віталія Горбунова: «Слухаю Вас, пане Президенте!»

Остапенко напружився, ширше розплющив очі, наче саме цей орган міг допомогти йому розчути наступну фразу, яку він боявся пропустити або не зрозуміти.

І очікувані слова прозвучали — чітко, голосно, розбірливо.

8

Чи розуміла кадрова співробітниця російської спецслужби, де вона перебуває і хто її оточує на відпочинку в санаторії? Чи могла вона передбачити або просто припустити, що «дружні» українські спецслужби зроблять спробу під’їхати до неї з вербувальними пропозиціями? Чи усвідомлювала вона, якою насправді реальною інформацією володіє?

Так, Настя Литвинова чудово все розуміла. І не лише тому, що неодноразово вислуховувала інструктажі співробітників внутрішньої безпеки ФСБ. Вона була як ніхто інший поінформована про спроби й факти вербування українськими спецслужбами російських громадян і працівників спецслужби зокрема. В аналітичному підрозділі, де вона працювала, також зберігалися звіти колег про вдалі операції росіян «на українському напрямку». І хоча всі вони були зашифровані під псевдонімами, вихідні дані й характер операцій давали змогу зробити висновок: здійснюється активна робота однієї спецслужби проти другої. І нічого в цьому дивного Настя не вбачала. Закони спецслужб.

Це — теорія. Бо коли з’явився перед очима спочатку в їдальні, на пляжі, а потім і на танцях стрункий сивий симпатяга років п’ятдесяти й поклав на неї незвичний пильний погляд, Настя Литвинова навіть не відчула тривоги. Тривоги професійної, спецслужбівської. Зате хвилювання жіноче після кожної зустрічі зростало, тривожило, затягувало.

Після кількох прогулянок схилами узбережжя й уздовж лінії моря, приємних розмов у кафе й кількох танцювальних вечорів цей чоловік запропонував Насті Литвиновій подорож в одне з найприємніших природних тутешніх місць — на плато Ай-Петрі. Жінка радо погодилася.

Богдан Данилович (а це, звичайно ж, був він) пообіцяв захопливу мандрівку, неймовірні краєвиди та приємний відпочинок. Домовилися виїхати одразу після сніданку…

…Машина піднімалася легко, наче їхала рівниною. Бо машина та — нова шикарна Тойота, яку люб’язно прислав із Сімферополя добрий приятель і колега Зорія, заступник начальника головного управління СБУ в Криму Роман Лисцев.

Якби не попередження Богдана Даниловича про те, що швидкість має бути розумною, водій би придавив, і вони з Настею вже були б на самісінькій горі. Водій дотримувався вказівки, тому пасажири мали змогу розглядати навколишні пейзажі — старезний ліс із віковими ялинами, оригінальні водоспади, витончені «невеличкі» будиночки поміж дерев і каміння.

Природоохоронна зона — не для всіх. Колись тут суворо забороняли будувати не лише приватним особам, а й державним структурам. Часи змінилися. Зараз аби твої гроші: можна побудуватися й посередині якогось реліктового гаю, попередньо вирубавши кілька соток цінних дерев. Крим — територія, де давно немає ні влади, ні закону, ні совісті.

Нагорі завивав шалений вітрюган. Він збивав з ніг, змушуючи людей аж присідати, триматися за каміння, щоб не опинитися внизу, в прірві. Несамовито жбурляючи пилюку впереміш із дрібними камінцями, вітер зчиняв паніку, змушував відмовитися від спокусливих пропозицій, що їх нав’язували місцеві гіди — тутешні жителі, здебільшого кримські татари.

На плато Ай-Петрі життя вирувало. Працювали чайхани, кав’ярні й шашличні. Але враження складалося, що то єдиний велетенський базар. Навкруги — бруд, багнюка, сморід. Як у поганому, зачуханому селі. Фотографи нахабно пропонували зробити на згадку фото з хижаками. Тут були і чорна пантерка, і леопардик, і левенятко, і ведмедик. На нещасних тваринок боляче дивитися: жалюгідний вигляд, їх, мабуть, чимось поїли, щоб звірятка були сумирними, а їхні очі — наче затуманені. Дітки раділи, дорослі ніяково відводи погляди.

Весь цей смуток трішки пригасив безперечний факт неймовірної краси захопливого краєвиду, що розгортався внизу.

У той час, коли на плато було холодно й навіть накрапав дощ, унизу в Ялті й далі на узбережжі моря яскраво світило сонце. Хмари наче впиралися в якусь прозору стіну. Доходили до неї — й жодного метра далі.

Ця природна аномалія (чи норма) завжди захоплювала відвідувачів Ай-Петрі та Ялти. Бо з цього курортного славетного міста аномалія здавалася таким самим дивом, тільки навпаки: на ялтинському узбережжі Чорного моря майже завжди сонячно, а над Ай-Петрі весь час висять хмари.

День промайнув, неначе камінь булькнув у морську глибінь. Красиво, дивно, пам’ятно, але швидко. Саме цей день став початком стосунків між полковником СБУ і аналітиком ФСБ. Стосунків, які закінчилися незвично і після яких кожен із них вважав, що саме він зробив усе, щоб досягти мети. Кожен — своєї.

Глава дев’ята

Трійка, сімка, туз

1

Підполковник Яруга насилу дочекався повернення Зорія з Ялти. Поки не було Богдана Даниловича, сталося стільки подій, які треба обговорити, прийняти рішення. Про деякі з них Віктор інформував полковника телефоном, використовуючи умовності, називаючи тих чи інших осіб прозвиськами, відомими тільки їм двом. Але, хоч би як вони шифрувалися, телефоном усього не скажеш, а обговорити ситуацію треба негайно, тож Яруга наполіг на зустрічі просто сьогодні, в неділю.

Після простих, але необхідних процедур з виявлення можливих хвостів обидва співробітники у визначений час зустрілися в затишному кафе німецької кухні на Подолі.

— Слухай, Вікторе, як ти вгадав, що нам треба саме в цей «пітейний» заклад? — перед входом у кафе Зорій і Яруга обнялися.

— Я вибирав не, як ви кажете, «пітейний» заклад, а той, де можна поїсти справжньої чоловічої їжі. Я ж бував у санаторіях і знаю, як там годують: кашки, пюрешки, парові котлетки, все протерте-проварене. Як ви на такій їжі виконували складне й відповідальне завдання Батьківщини? Я б, наприклад, не протримався й однієї ночі, — Яруга хитро прищурив очі.

— Почалося… — Зорій удав, що образився. — По собі все міряєш. А, взагалі-то, твоя правда: якби не шашлички та різні бешбармаки з пловом упереміш та ще й із кримським справжнім винцем — завдання навряд чи було б виконано.

— А так?..

— А так, — Зорій склав у трубочку губи й задер голову, — мабуть, щось-таки вийшло.

— Добре, думаю, ви однаково про деталі цього надзвичайно важкого завдання не розкажете, тому замовлю нам німецькі сосиски-сардельки-ковбаски з соусами і розповім про те, що у нас за вашої відсутності трапилося. А трапилося багато цікавого.

Зорій і Яруга замовили по кілька м’ясних страв, пляшку горілки і, не змовляючись, не починали серйозної розмови доти, доки не наситилися. І лише коли офіціант розлив у чарки останні краплі оковитої, чоловіки розпочали бесіду, заради якої прийшли сюди.

— Я вам, Богдане Даниловичу, раніше телефоном доповідав про основні події, що були протягом двох останніх тижнів. Про смерть міністра Кривученка ви знаєте. Після замаху на Президента в Івано-Франківську почалися круті розбірки, кілька десятків осіб затримано за вказівкою Беруна, але після того, як звів рахунки з життям студент Дмитро Гнилюк, який кидав гранату, майже всіх випустили. Для громадськості оголошено, що то був лише хуліганський вчинок. Мовляв, не може бути теракту в країні, де Президент має високий авторитет.

У мене під контролем усі наші об’єкти. «Красунчик», як і раніше, аж зі штанів вискакує, щоб обворожити Валентину Ромниченко. Наші люди й агентура Ухаля стежать за кожним кроком Клютова, Бойченка та Назарова: там паніка, розбрід і хитання. Вони відчувають, що треба згортати виробництво наркоти й давати драла, але поки що жадоба перемагає. Наш Остапенко дає нам класну інформацію про те, що діється в кабінеті Президента. Недурний мужик, раз додумався, як підсунути жучка в найвищий кабінет держави. А ми класно придумали, що обклали його апаратурою, а то цікаві дані пройшли б повз нас.

— А що там цікавого може бути в кабінеті Президента? Матюки, анекдоти, дерибан бабок, бізнесові схеми, чергові кадрові рокіровки…

— От-от! Ви, Богдане Даниловичу, як завжди, вцілили в десятку. І ми зараз із Вами знаємо те, про що дехто навіть не здогадується.

— І що ж ми таке знаємо?

— А те, що Президент після розмов спочатку з Талимеризібою, а потім з Беруном викликав заступника керівника Секретаріату Віталія Горбунова і продиктував йому кілька указів. Не пропоную відгадати їх зміст, бо навіть вам це не вдасться.

— Чому це ти, Вітю, так погано про мене думаєш? Може, все-таки спробувати? Принаймні зміст двох указів я вгадаю точно.

— Не може бути! — загорівся Яруга.

— Так, лови. Перший указ — про звільнення з посади керівника Секретаріату Дмитра Талимеризіби. Влучив? — Зорій побачив, як Яруга аж роззявив рота. — Другий указ — про звільнення з посади голови СБУ Герасима Васильовича Беруна.

— Ні фіга собі! — тільки спромігся сказати Яруга.

— Далі я вгадувати не буду, бо решта мене не цікавить. Крім одного: як це ти, досвідчений опер, мій, так би мовити, учень і бойовий побратим, маючи таку вибухову інформацію, спокійнісінько сидів тут, лопав німецьку ковбасу й запивав її українською горілкою, замість того щоб одразу ж, ще ось там, на порозі, повідомити про неї, га?

— Про що: про ковбасу чи горілку? — спробував пожартувати підполковник.

— Вікторе! Зараз не до жартів! Настав час, коли від секунд залежатиме успіх чи програш нашої справи. Проґавив час, втратив хвилини, отримав інформацію на секунди пізніше, ніж супротивник — і гуд бай. Коли ця інформація вже була в тебе?

— За десять хвилин до від’їзду на зустріч із вами, пане полковнику, — сухо відповів Яруга.

— Ну, гаразд, — пом’якшали нотки в голосі Зорія. — Що там ще за укази придумав наш мудрий керманич?

— Про призначення керівником Секретаріату Сергія Левенюка, який до цього обіймав посаду помічника Президента, і про призначення в. о. голови Служби безпеки…

— …генерала Остапенка, — закінчив фразу Зорій.

— Так точно, пане полковнику! — мало не крикнув Яруга.

— Тихше, бо відвідувачі подумають, що знову почалася війна. Третя світова, — Зорій задумався. — Та-а-ак, молодці американці, свою лінію ведуть твердо. Недарма постаралися свого часу наші колеги-цеерушники.

— А при чому тут цеерушники?

— Потім розповім. Я думаю, Остапенко й «Красунчик» — це ще не все. Знаючи американців, не виняток, що у них є не один подібний до цього проект. Наші місцеві «альпіністи» на кшталт Клютова поки що в програші — із Талимеризібою нічого не вийшло. Значить, щось моститимуть нове. Берун теж зазнав фіаско. Може, ще й до нас попроситься. Та нам із ним не по дорозі. Залишилося розкусити росіян. Але ті не наполягатимуть на своїй кандидатурі на найвищу посаду нашої держави, якщо побачать, що реальний претендент, хоч би від якого угруповання він був, буде лояльним до Росії. У них там своїх проблем стільки, що відкрито на конфронтацію не підуть. Хоча… Завтра мій перший робочий день після відпустки, прийду на роботу, наче нічого про кадрові зміни не знаю…

— Так ще ніхто нічого й не знає. Навіть Берун. У нас же в державі зараз як: вмикаєш телевізор, а звідти тобі — так, мовляв, і так, ти вже, товаришу чи пане такий-то, зовсім уже не такий-то.

— Ну ти й закрутив: «такий-то», «не такий-то». Краще скажи, як тут у Києві люди? Такий час, що все може змінитися навіть за кілька днів. У Криму — жах, повний «безпрєдєл». Обстановка така, що кинь сірника — і все вибухне к бісовій матері.

— Аналогічно. Люди ремствують, усе дорожчає, зарплати маленькі, роботи немає, чиновники знахабніли до того, що взагалі плюють на народ. І правда — не вистачає якоїсь іскри, щоб люди схопилися за вила.

— Не дай Бог. Не можна цього допустити. Постраждають невинні, а глитаї змиються у свої офшори та Швейцарії, дістань потім їх. Ми підемо іншим шляхом. Точніше — вже йдемо. І все поки що складається непогано.

— Я так розумію, що й у Крим ви з’їздили недарма? Я маю на увазі, крім того, що неслабо відпочили? — в очах Яруги знову заграли бісики.

— Вікторе! От ти не можеш, щоб не позаздрити товаришеві. У Ялті я виконував дуже відповідальне доручення, і, здається, дещо мені вдалося. Хоча довелося, звичайно, тяжко працювати…

— Я розумію: і вдень, і вночі, «нє щадя, так сказать, нє только живота»… І доручення ви виконували, вибачте, чиє?

— Та своє я виконував доручення, своє. Ну, так вийшло.

Ну — пощастило.

— Хоч нічогеньке «завдання» виявилася? Чи довелося йти супроти природи, змушуючи організм реагувати на негідний об’єкт?

— Ну, ти ж, Вітько, і цинік, — Зорій помовчав з хвилину, а потім замріяно додав, — «нічогеньке» — не те слово.

2

— Де ти пропала? Дзвоню-дзвоню — як у рейку. Тобі б давно треба придбати мобільний телефон. Ти, мабуть, єдина в Москві, у кого його немає.

У Алли, як завжди, сто слів на секунду. Кулемет, не баба.

— Відпочивала в Ялті. Треба ж коли-небудь подумати не лише про службу, — Настя зраділа дзвінку подруги. Вражень про відпочинок — валом, а поділитися ні з ким. Жінка все-таки, хоч і має специфічну роботу. — А мобілка у мене вже є. Можеш записати номер.

— Невже хтось подарував? — Алла записала продиктований номер.

— Ти вгадала.

— Усе, я зрозуміла. Увечері буду в тебе. Мене зараз паралізує від цікавості.

— Гаразд, чекаю.

Насті самій хотілося поділитися враженнями від поїздки до Ялти. Окрім Алли, про відпочинок хвалитися майже нікому. Та й не лише жіночими мотивами Настя мотивувала своє бажання розповісти Аллі про те, що відбулося з нею в Криму. У Насті — своє життя. У Насті — свої плани.

Алла прийшла з тортом і пляшкою мартіні. Чомусь їй здалося, що саме цей напій сприятиме приємній розмові з подругою.

— Те, як ти добиралася, комфортність житла та яке харчування, мене цікавить менш за все. Колися — хто він, який і які перспективи твого холостяцького життя? — Алла потягувала мартіні, закинувши ногу на ногу.

Настя почала розповідати, як познайомилася з чоловіком п’ятдесяти років, красивим і сильним. Деталі знайомства опустила. Настя відчувала, що вони не дуже й цікавили подругу.

— Ти знаєш, Алло, не можу досі зрозуміти: в санаторії відпочивало чимало молодих симпатичних хлопців і мужчин значно молодших, ніж мій… — Настя запнулася. — Вибач, але імені називати не буду. Специфіка роботи. І його, і моєї.

— А що, він теж твій колега?

— Виходить, так. Але я про це дізналася вже після того, як… — Настя взагалі замовкла.

— Та вже розповідай. Цікаво ж, чи є ще в наш час справжні мужики?

— Виходить, що є. Не знаю, з чого й почати, не можу навіть до ладу й логічно все розповісти. Погано взагалі пам’ятаю деякі епізоди з того, що трапилося. Усе було, дорога моя подруго, як у сні. Але це не з розряду тих снів, що після пробудження ще довго тиснуть своїм кошмаром. Ні, то був шалений, дев’ятибальний шторм. Але той шторм наче був не поруч, а в мені. І залишається в мені досі. Як солодка трута, як гіркий мед, як пересипаний справжнім піском цукор — солодкий і неприємно хрумкий.

…Я попросила вимкнути світло. Відблиск світильника з іншої кімнати, що досягав спальні, і так давав змогу все бачити, затягував у дивовижний полон відчуттів і радше вгаданості, ніж реального фізичного споглядання.

До речі, відразу скажу, мила моя подружко, що цей чортяка так усе обставив, так поводився з першого дотику до мого тіла й до останнього «прощай!», наче він читає мої забаганки й робить усе так, як мені заманеться, як я в той момент бажаю, буцім цього всього хочу саме я. Наче це він підкоряється будь-яким моїм примхам, а все, що відбувається, це плід моєї фантазії й хворобливої уяви. Бо те, що трапилося тієї ночі, інакше, ніж результатом діяльності мого збоченого розпутного мозку, не пояснити. Ніяк, нічим і ніколи.

Досі усе, як у казці. Казці з початком, що інтригує, страшною серединою і щасливим кінцем.

— О, о, давай-давай, про кінець давай! — Алла почала соватися на стільці.

— Він узяв мене очима. Подивився якось невинно, наче вибачаючись: отямилася, коли ліф уже висів на спинці стільця, а він ніжно, ледь торкаючись губами, цілував мої груди. Дотик — і пауза. Й знову губи вже десь біля вуха, на шиї, ще нижче. Дотик до грудей, що мимоволі набрякли й безсоромно стирчали, наче до них ніколи раніше не торкалася чоловіча плоть. Будь-яка.

Я розімліла ще стоячи, а він уже гладив мої сідниці, які виявилися не захищені одягом, що теж опинився на стільці. Якось не дуже коректно й увічливо, навіть недбало підштовхнув мене в напрямку ліжка. Я позадкувала, спіткнулася й упала спиною на ковдру, якою було заслано місце скорого мого гріхопадіння. Але чомусь не розсердилась. Він, стоячи, дивився на мою наготу і стягав свої брюки, не криючись, не поспішаючи, доки останній елемент його гардеробу не опинився на стільці поруч з моїми шатами.

Ніяково, наче ненароком, поглянувши на його чоловіче достоїнство, сором’язливо заплющила очі. Мимоволі подумала: нічого особливого. Навіть занадто — нічого особливого.

Але розчаруватися не встигла. Він наче завис наді мною. Не ліг, не придавив своїм тілом, а саме завис на руках, доторкуючись до мене лише губами. Та ще язиком. Поцілунки, як і раніше, розмірені, слабкі, незвичні. Після кожного дотику губами — знову пауза, і чекання мого контакту з його тілом здавалося чимось незвичним і досі невідомим. Саме паузи, як я потім зрозуміла, були головним у всьому тому, що відбулося згодом і змусило мене переоцінити все те, що раніше здавалося таким зрозумілим, простим, банальним і буденним.

Я не ханжа, з методами сучасної любові, думалося, знайома й у питаннях сексу — просунута. Але все, що відбувалося тоді, було якимось новим, як повторний перегляд улюбленого колись чорно-білого фільму, що перемонтовано нині в сучасних кольорах. Так, нового не було нічого, але… Усе було нове. І вперше.

Читала, що деякі жінки, особливо в давнину, навіть не підозрювали, що у них є «центр кохання», лише дотик до якого викликає хтивість, томні бажання й солодкі відчуття. У сучасному житті дехто з жінок, можливо, навіть багато з нас, розчарувавшись у можливостях чоловічих, задовольняється через цей жіночий ядерний реактор, який, за вмілого керування ланцюговою реакцією, вибухає такою кількістю вивільненої енергії, що чоловічі потуги здаються потім шипінням підмоклої димової шашки…

Алла кивнула. Чи їй цього не знати. У неї давно в шафі для білизни в чистенькому махровому рушничку живе безлімітний коханець, єдиним обмеженням якого є елементи живлення. Після таких розповідей, подруго, він у мене сьогодні попрацює. До останнього заряду, до останньої вібриночки. Познущаюся, залюблю, замучу.

— Упевнена: він це все знав, — Настя не могла чути думок Алли. — Розчахнувши мене, як стару вербу, підняв мої відчуття до небес. При цьому все трапилося швидко-швидко.

— То й що ж тут гарного? — Алла пхикнула.

— Ні, ти не розумієш. Швидко — це ще не значить — погано. Я ж кажу, все було незвично, не так, як я собі до того уявляла.

Настя на якийсь час замовкла, наче прокручуючи подумки картини, які приємно згадувати.

— Він лежав і наче чогось чекав, ні до чого не примушуючи, не виявляючи жодної ініціативи. Просто дивився на мене, на моє тіло. Не соромлячись своєї наготи, сприймаючи без найменшого сорому власні, здавалося б, ущербні функціональні величини.

— Ну, Настю, ти й закрутила. Скажи, що пуцюрина десь ділася, й ти не могла її знайти.

— Ти знаєш, приблизно воно так і було. Раптом самій захотілося доторкнутися до тієї нікчемної соромоти, що, наче сконфузившись, заховалася десь серед буйної рослинності. І незчулася, як уже робила те, про що багато чула, чула різного, і по-різному той процес описувався й оцінювався, але на що сама ніколи не наважувалася. Воно ж відразу відреагувало на мої невмілі потуги, росло, міцніло, й я знову (чи ж сама, чи спонукана його непомітними порухами рук або думок) відчула його в собі, сидячи зверху, як у дитинстві на коні, коли нам, малим, батьки дозволяли залізти на тих нещасних тварин, що, ходячи по колу, місили глину впереміш із кізяками й соломою.

Тож приготувалася вже гоцати, як швейна машинка Зінгера, що, до речі, робити доводилося не вперше. Але він руками (чи, може, знову думкою) ніжно призупинив мої намагання; і я відчула коло себе якесь солодке вовтузіння. Воно було наче не

в мені, а десь близько, чи згори, чи тільки-но на початку мене… Коли це — удар усередину мене такої сили, й так боляче, що я крикнула, сильно крикнула. Аж образилась, навіть грубощі от-от мали зірватися з вуст. І відступило. Відпустило. Знову було десь поруч, наче не в мені, і я знову млосно розслабилася, подумки пробачаючи йому той біль, що враз кинув мене у злість, погрожуючи застопорити мої приємні очікування.

Другий удар був ще раптовішим і ще болючішим. Я знову крикнула, знову хотіла розсердитися, припинити ці «вправи з конем», але знову все розтеклося, десь ділося те болюче, й знову прийшло блаженство неболю. Наступного поштовху я чекала, з острахом зціпивши зуби, уявляючи дальші тортури. А поштовху все не було. Водночас увага моя поступово перемикалася на те, що він робив руками. А вони, руки, пестили ніжно живіт, опускаючись нижче й нижче, і знову наче струмом обпекло, розлилося по всьому тілі вже знайоме відчуття солодкості тих дотиків.

Розімлівши від фантастичних порухів його пальців, я проґавила черговий удар, що, пронизавши все тіло, відгукнувся аж у піднебінні. Чим він так? Бачила ж — сміхота. Потекло назад, від горла донизу, і знову закінчилося біля реактора. Я підсвідомо, можливо, подумки, не вголос промовила: «Ще так!» Він ударив сильніше. «Ще», — шепочу. А може, вже кричу. «Ще, ще, ще!» Чим же він мене так штовхає? І вже не боляче, а солодко-солодко! А руки жмакають груди. Не гладять, а торсають. І, я ж кажу, мені зовсім не боляче. Навіть коли — як кліщами. Не відпускає. Усе ж таки болить, але хочеться, щоб було ще болючіше. Беру його руки й ще міцніше стискаю їх на своїх грудях.

Упала на нього, забилася в конвульсіях. Блаженних, медових, черемхових… Чому черемхових? Не знаю. Прийшла до тями. Сповзла. Залягла. Не гладить, не цілує, не говорить. Тільки пальцями своїх ніг десь там, аж унизу, ледь торкається моїх литок. Ледь торкається. А мені досить і того.

Тільки там мій мозок…

— Я не помилюся, якщо зроблю висновок з того, що ти тут наспівала, — Алла підвелася. — Мозок твій справді досі ще там. А мені треба йти. Я таких садистських вправ більше не витримаю. Спасибі за гостинність. Біжу…

І Алла залишила подругу сидіти там, де й промовила вона останнє слово. А Настя, здалося, і не помітила, як Алла зачинила за собою двері.

З

Коли членам колегії СБУ о дев’ятій ранку в понеділок оголосили, що за годину розпочнеться засідання цього колективного органу спецслужби, всі були здивовані. Про такі заходи, які відбувалися не частіше, ніж раз на місяць, а то й на два, завжди попереджали завчасно, заздалегідь оголошували порядок денний, визначалися доповідачі, готувалися проекти резолюцій, розпоряджень, наказів тощо.

Члени колегії — заступники голови Служби, начальники обласних управлінь, керівники департаментів, управлінь — терті калачі. Щоб стати членом колегії, треба не лише з’їсти не один пуд солі, а й проковтнути не одного колегу, підставити ніжку не одному товаришеві, зіпхнути з посади не одного вищого начальника, щоб посісти його місце. Тому кожен із них, отримавши наказ прибути о десятій у будинок на Володимирській, 33, знав, що ця поспішність — неспроста.

Оскільки начальники обласних управлінь не могли добратися за годину до столиці, засідання вирішили проводити в Малому залі, де зібралися лише ті члени колегії, які працювали в Києві, в центральному апараті, та в управлінні по Києву і Київській області. Усі, хто вже встиг прибути, шушукалися, обговорювали можливі причини такого раптового збору, навіть затяті балагури й жартівники цього разу утримувалися від своїх улюблених приколів.

О десятій годині п’ятнадцять хвилин до залу зайшли голова Служби Герасим Берун і начальник департаменту Мирон Остапенко. Вони мовчки пройшли до столу президії і стали, повернувшись обличчями до вхідних дверей. За кілька секунд прозвучала команда «Товариші офіцери!» й до залу ввійшов Президент України. Він голосно привітався і, махнувши рукою, що означало «не напружуйтесь», сів за стіл президії — у центрі. Праворуч від нього — Берун, зліва — Остапенко. Усі члени колегії теж сіли на свої місця. У залі запала мертва тиша.

— Панове генерали, шановні члени колегії. На жаль, ми не часто збираємося ось у такому складі, щоб обговорити питання державної безпеки. А говорити є про що. Відверто скажу — я незадоволений вашою роботою. Ви обернули щит і меч на гаманець і кейс. Серйозних справ не маєте. Економічна злочинність зростає, а ви не тільки не боретеся з нею, а часто сприяєте їй. Організована злочинність керує вами. Вона пробралася в державний апарат, зрослася з ним, купила його з потрухами.

Головне завдання, яке я вам ставив, коли представляв голову Служби Герасима Васильовича Беруна, — обмежити вплив олігархів на справи в державі, протидіяти їхньому зрощенню з чиновним апаратом — не виконано. Хіба держава може реалізувати свою місію, якщо клютови і їм подібні мільярдери визначатимуть політику? їхня ж мета відома — збагачення, збагачення і ще раз збагачення. Це вони впливають на прийняття потрібних їм законів. Це їхні газети, журнали, телеканали ллють бруд на вашого Президента — а ви спокійно споглядаєте й нічого не робите, щоб заткнути їм роти. Дожилися до того, що якісь… подонки кидають у Президента гранату, а Служба безпеки спить собі спокійно, ще й пробує пояснити свою бездіяльність благими намірами.

Більше того, дехто з ваших розумників почав займатися політикою. Вони, бачте, незадоволені діями Президента і його команди. А ви хто, не моя команда? Тоді он туди, на вулицю, і там собі ходіть з гаслами, як купка недоумків з національними фантазіями. Попереджаю: не лізьте не в свою парафію. Я з деякими, так сказати, незадоволеними розберуся, і буде вам дуже гірко, коли я ще дізнаюся про ваші політичні реверанси.

Коротше: якщо не зміните свого ставлення до роботи — тут сидітимуть інші люди. І виконуватимуть завдання, які поставить перед ними Президент. А ви будете сидіти в іншому місці.

І останнє. Вчора увечері я підписав указ про звільнення з посади голови СБУ Герасима Васильовича Беруна у зв’язку з переходом на іншу роботу. Герасим Васильович — досвідчений професіонал, але на цій посаді зараз потрібна інша людина, молодша, енергійніша, з новими підходами до організації роботи. Поки що обов’язки голови тимчасово виконуватиме Мирон Валентинович Остапенко. Указ про його призначення я теж учора підписав. Запитання є?

Запитань не надійшло. Але вони важкою хмарою висіли в спертому повітрі малого залу колегії, так і не пролившись на голову найвищої керівної особи держави Україна.

4

Генерал-лейтенант ФСБ Росії Генріх Якович Седов, як завжди, допізна затримався у своєму кабінеті на Луб’янці. Звичка, що залишилася ще з тих часів, коли він працював у 5 Управлінні КДБ СРСР. І Чебріков, і Андропов, і Крючков не змінювали заведеного ще з часів Сталіна правила основний робочий час затягувати далеко за північ, змушуючи й керівників нижчих ланок наслідувати цей приклад. Сиділи допізна й інші співробітники: а що як знадобиться якийсь папірець чи цифір?

Особливо затятими «полуночниками» вважалися працівники політичного «сыска» — тобто співробітники 5 Управління. Саме в ньому розпочав чекістський шлях лейтенантом Генріх Якович Сєдов. Хоча насправді Генріх Якович на той час був не Сєдовим, а зовсім навпаки. Тобто — Сіденком. Але скільки українців через політичну кон’юнктуру та історичний острах змінили «ко» на «ов»!

Розпад Союзу заскочив полковника Седова на посаді начальника відділу, що курирував лінію боротьби з націоналістичними проявами в союзних республіках. Генріх Якович, зокрема, спеціалізувався на боротьбі з українським буржуазним націоналізмом.

Сєдов добре знав українську мову, бо до восьмого класу навчався в українській школі в місті Хмельницькому, де проживав разом з батьками. На літніх канікулах Генріх відпочивав у бабусі, мами батька, що мешкала в селі Гриньки під Старокостянтиновом.

Коли Генріхові минуло 15 років, батьки переїхали до Смоленська, а потім до Москви. Хоч під Смоленськом у селі жила ще одна бабуся, мамина мама, Генріха ще кілька років незмінно відправляли на шкільні канікули до бабусі в Україну.

За тим, що відбувалося на батьківщині Генріха Яковича в 1991 році, Сєдов стежив уважно, переживав, хвилювався, часто телефонував двоюрідним братам і сестрам у Хмельницький. І, звичайно, болісно сприйняв факт проголошення незалежності України. Бо — не розумів.

Багатьох речей Генріх Якович не розумів. Навіть не намагався зрозуміти. І не сприйняв цей хід історії. На його думку — несправедливий і необ’єктивний.

У Москві й, зокрема, в органах держбезпеки працювало багато вихідців з України, й лише одиниці вітали факт здобуття нею незалежності. Відірвані від етнічної батьківщини, вони не розуміли, що насправді там відбувається. Хоч співробітники російських спецслужб і мали більш-менш достовірну інформацію про події в Києві, але вірили переважно страхалкам, які лилися з телевізійних ящиків.

Росія сама переживала смуту, і про події в Україні засоби масової інформації повідомляли здебільшого в контексті новин, які дотично стосувалися до подій у РФ.

Тоді, в 1991 році, Генріх Якович уже твердо знав, що залишиться в Москві. Україна ж стала відтоді для нього лиш одним з об’єктів його роботи.

Нині генерал-лейтенант Сєдов згадує ті часи тільки як підтвердження правильності свого життєвого вибору. Поінформованість про нинішнє економічне і політичне становище в Україні ще раз переконує Генріха Яковича: жити в країні, де народився, де закопано його пуповину, він не хоче.

От якби знову разом, якби повернути ті часи, коли Росія і Україна — рідні сестри, було б здорово! Нафіг узбеків, казахів, киргизів. Нехай усі кавказці перегризуть одне одному горлянки — і к бісу. Сябрів, можливо, ще терпіли б. Ті незлобиві, податливі, трудяги. І зажили б знову єдиною родиною.

Але для цього в Україні треба змінити владу. Скоро «гетьмани» натішаться, в міжусобних війнах доведуть рідну неньку до розрухи і… І приповзуть на пузі до Московії: давайте, брати, знову разом. Кожен з «гетьманів» попросить допомоги у здобутті булави. А там — хоч трава не рости.

Тому Генріх Якович і працює допізна. Завдання у нього не з легких. На ньому висить історична місія — підготувати й поставити на український трон свою людину.

Телефонний дзвінок. Сєдов узяв слухавку. Жіночий голос промовив лише кілька слів: «Де завжди. За годину».

— Гаразд, — Генріх Якович натиснув на важіль апарату й ще певний час тримав трубку в руках. Думав.

«Ну, що ж, дєточка, моя надія й паличка-визволялочка. Пташечка моя невтомна. Щось несеш таткові в дзьобику?»

5

Конспіративна квартира, на якій генерал Сєдов приймав агента «Трійку», нічим не краща від звичайних московських квартир. Меблева «стінка», простенький дерев’яний паркет з де-не-де витертим лаком, старий вовняний килим на підлозі, другий, такий самий, — на стіні над диваном, що весь час стояв розкладеним. Два крісла й журнальний столик, ванна-туалет, невеличка затишна кухня, де є все необхідне. Одне слово — не розкіш.

Хазяїна конспіративної квартири Генріх Якович добирав і вербував особисто. Будинок, у якому вона містилася, — за якихось хвилин двадцять ходу від Луб’янки. Це недалеко, якщо врахувати, що за час існування спецорганів, починаючи з радянської ЧК і закінчуючи ФСБ, мало не всіх господарів квартир, які можна використовувати для роботи з конфідентами, в радіусі двох-трьох кілометрів навколо центрального офісу російської спецслужби перевербували по кілька разів.

За двадцять хвилин можна, ідучи, не один раз перевіритися, переконатися у відсутності хвоста, а в разі потреби — змінити маршрут і зникнути.

На підході до багатоповерхівки Генріх Якович побачив, як його агент прогулювалася біля магазину одягу, що навпроти. Миттєвий зоровий контакт — і Сєдов зник у під’їзді. Лише після того, як він, зайшовши до квартири, зачинить двері, а потім за двадцять секунд відсуне штору на кухні, агент зайде до під’їзду…

— Слухай, Генріху, ця кобила так розповідала про те, як її тягнув твій полковник, я там сама ледве не потекла. Давай швиденько, не роздягаючись. Справи потім.

За мить Алла вже жбурнула свої трусики кудись аж за крісло в куток, сіла на краєчок дивану й просто розставила ноги.

Умовляти генерала не довелося…

6

Богдан Зорій зустрівся з агентом «Атех» того дня, коли в СБУ засідала колегія, на якій Президент оголосив про кадрові перестановки в Службі. Ситуація потребувала чіткого визначення позиції кожного члена команди, від чого залежав правильний розподіл наявних сил.

Чудовий теплий, але не спекотний вечір сприяв гарному настроєві й можливості спокійно посидіти в якомусь літньому кафе, наприклад, у Гідропарку або в іншому такому ж місці набережної Дніпра. Але конспірація в таких конфіденційних справах — штука обов’язкова, тому Зорій і його надія, агент «Атех» нині й забралися знову в гущавину лісу, з’їхавши з траси Київ — Бровари. Тут їх може потривожити хіба якась пара коханців, що втекла від своїх половин для швиденького злягання, чи як у таких випадках кажуть — перепихона.

«Атех» і Зорій вийшли кожен зі свого автомобіля, привіталися.

— Знову термінове побачення, — слова агента прозвучали, як констатація, без дорікання чи якоїсь претензії.

— Так, настають, мені здається, саме ті часи, коли від наших злагоджених дій залежатиме успіх усього нашого плану.

— Ну, і чим же сьогоднішній день відрізняється від учорашнього? — якось байдуже промовив агент.

— Щось не бачу в очах майбутнього лідера держави запалу. З таким настроєм не перемагають.

— Ви, Богдане Даниловичу, на останній зустрічі так мене ошелешили, що я досі не можу отямитися.

— Ми ж, здається, вже перейшли на «ти»?

— На останній зустрічі ти так мене ошелешив, що з переляку само собою вийшло «ви».

— О, так краще. Тоді мені треба було саме так вчинити, повір. Я не про себе думав і навіть не про тебе. Я думав про

справу, яку одним неправильним кроком можна загубити.

А так усе стало на свої місця. Не переживай, у тебе попереду ще стільки буде таких можливостей!..

— Мені просто тоді так було незручно. Ні, не перед тим диваком, а перед тобою. Та добре, що все так закінчилося. Що там трапилося, розповідай.

— Сьогоднішні події в Службі, та, мабуть, і поза нею свідчать про те, що Президент зрозумів: відсиджуватись у своїй фортеці в Кончі-Заспі за триступеневою охороною далі не можна. Він прибув у СБУ, щоб особисто відрекомендувати виконувача обов’язків голови Служби Мирона Остапенка — постать темну й небезпечну. Але про нього — згодом. Головне — Президент зняв Беруна, і, як стало відомо пізніше, і керівника свого Секретаріату Талимеризібу. Президент відчув, що навколо нього плетуть змову. Він, схоже, використав інформацію, яку зливали Президентові один на одного Берун і Талимеризіба, а потім послав к бісу обох. Але ті, які прийшли на їхні місця, люди значно розумніші й підступніші. Більше того, один із них дуже небезпечний ще з однієї причини, про яку я тобі поки що сказати не можу. От станеш Президентом, тоді мушу все доповідати як моєму головнокомандувачу.

— Ти знову за своє. Мені досить і посади Прем’єра, щоб навести в цій нещасній країні лад.

— Гаразд, не будемо поки що про це — там видно буде. Зараз треба бути готовим будь-якої миті взяти керівництво економікою, фінансами, всією бюрократичною цивільною машиною на себе. Треба, щоб для цього вже був повністю сформований апарат з надійних професійних людей, які тобі відомі і які зможуть забезпечити функціонування держави в найскрутніший період, яким зажди буває перехід влади з одних рук в інші…

— Богдане Даниловичу, — простягнута долоня «Атех» наче вимагала, щоб її взяв у свою руку Зорій, — скажи правду: кров буде?

Полковник узяв руку агента в обидві свої і не зовсім упевнено промовив:

— Не знаю…

Вони ще довго обговорювали деталі майбутніх спільних кроків, які незабаром їм слід буде зробити. І Зорій відчував, що те «незабаром» настане значно швидше, хоч би скільки до цього готувалися — воно звалиться раптово й заскочить усіх зненацька. Але Богдан Данилович мусить зробити все, щоб воно не заскочило зненацька саме його.

7

Алла детально розповіла Генріхові Яковичу про зустріч і розмову з Настею.

— Отож зачепилася наша лялька за хохляцький гачок не на жарт. Дурепа, виклала навіть те, про що й розказувати соромно. І з близькими подругами не завжди таким діляться, а ми… Словом, не втрималася наша Настя. Та й слухати треба вміти. Вона як побачила мій роззявлений рот, і понеслась.

— Дитинко моя, — Генріх Якович сидів у кріслі, сьорбав каву й задоволено усміхався. — То все емоції. Давай ближче до діла. Мене найменше цікавить розмір члена нашого об’єкта і на скільки фрикцій він спромігся за другим разом. Я б хотів почути інші деталі: як вони познайомилися, хто до кого перший заговорив, про що розмовляли, які їхні плани на майбутнє, чи домовилися про зустріч, якщо так, то де вона буде?

Алла сиділа, мов очманіла. Вона чекала похвали, обіцянки якогось стимулу, матеріальної подяки, нарешті. їй не вперше виконувати такі завдання генерала. І тепер вона думає, що блискуче розкрутила подругу на відвертість. Саме для цього уже майже півроку вона спілкується з цією гордячкою, з цією куркою, яка ще в інституті давала фору всім дівчатам курсу. І в знаннях, і в інших, більш інтимних справах. Саме за зовні спокійний, але незалежний, а іноді й крутий характер недолюблювали Настю однокурсниці. А хлопці — навпаки.

І ось тепер Алла знову вислуховує докори все через ту саму Настю. Бачте, фрикції його не цікавлять. А мене цікавлять. Раніше ти їх більше робив. А тепер відбуваєш.

— Не зупинялася вона на деталях першої зустрічі, на змісті розмов. Мені здалося, що й розмов у них майже не було.

— Та-а-к, дєточка, обкрутила Настя тебе, як пацанку. Може, вона все це взагалі вигадала, розповіла тобі сексуальні баєчки, знаючи, що ти слабенька на передок? А ти й ротика відкрила, прибігла до свого татуся з квадратними очима і з мокрими трусами.

— Ні, дорогенький, таких речей і так вигадати неможливо. Повір мені, я знаю. Я могла лопухнутись у чомусь іншому. Але в інтимних справах… Та ти ж мене знаєш як облуплену. Тут твоїм професійним шльондрам із ФСБ нєхер робити.

— Так, дійсно, потрахатись — ти майстер. А от що мені тепер далі робити? Може, когось іншого взяти на твоє місце, а тебе… — Сєдов зробив виразний жест рукою, — чик по горлу і в колодязь?

— Ну, й жарти у вас, Генріху Яковичу! — Алла вдавано засміялася, потім різко додала: — не лякай мене, навіть жартома, зрозумів? А то не встигнеш і до своєї гнилої Луб’янки дошкандибати…

— Гаразд-гаразд, заспокойся. Краще мізкуй, як добути потрібну інформацію, — сказав Генріх і подумав: «Власне, і так усе зрозуміло. Баба запала на мужика, а він професійний вербувальник і досвідчений контррозвідник. І витягне з Насті все, що йому треба. А вона за лоскотання пальцями його ніг її литок витягне з ФСБ все, до чого зможе дотягнутися. І тут уже, дорогенька моя Мата Харі, мушу втрутитись я. А мене, як ти знаєш, медом не годуй, дай зробити комусь беку. Час заводити справу оперативної розробки. І назву я її таким прізвиськом, якого саме і бракує в моїх розкладах, і відповідно до карт великого класика. «Трійка» й «Туз» у мене є. Не вистачає «Сімки». Трійка, сімка, туз — і очко. А значить — виграш».

Глава десята

Листи

Вона

Здрастуй, Богдане!

Після довгого, дуже довгого чекання — нарешті дістала твого листа. Він мене дуже збентежив. Ти відкрився дещо з іншого боку: мені здавалося, що та людина, з якою я познайомилася в Ялті, йде життям легко і просто. Але це, схоже, не так.

Звичайно, у наших розмовах кілька разів промайнуло щось таке, чого я раніше не помічала. Те, що характеризує тебе дещо не таким, яким ти хочеш зовні видатися. Але то було настільки мимохідь, що я спочатку й не звернула на це уваги.

Перші дні й навіть тижні після нашого розставання були нестерпними. Пишу з дещицею розпачу: змінити ж хоча б що-небудь важко, майже неможливо. У мені з’явилося якесь нетерпіння, а може, ревнощі, чого, звичайно, раніше в собі не помічала. Я ж нерішуча жінка (твої слова!), стримана, й оця стриманість частенько заважає.

Мені здавалося, що я для тебе тягар, і природна реакція — ті ж таки нерішучість і стриманість. А днів же було катастрофічно мало, й потрібна була цілковита розкутість. У мить розставання дуже хотіла, щоб людина, яка мені сподобалася, відчула — мені було добре з нею. І твоя правда: нам так не вистачає доброго й теплого спілкування. І результат саме цього — крок назустріч одне одному двох чужих людей.

Але… Коли я і далі під враженням твоїх якихось доти не відомих мені чар ішла тобі назустріч, у відповідь відчула мовчання й пустку. Тяжко було… Тому багато зусиль моїх знадобилося, щоб пересилити себе й зателефонувати. І не треба звинувачувати телефонний зв’язок — я добре тебе чула, а у відповідь мовчала. Думала: послухаю твій голос — і вистачить, на цьому й заспокоюся. Та де там!.. Потім усе-таки вирішила — треба говорити. Бо так можна з глузду з’їхати. А про твоє ставлення до мене, думала, зрозумію з голосу й інтонації.

Після телефонної розмови стало якось легше, але ненадовго, листа ж, як і раніше, ще не було. Та це — в минулому. Вісточку від тебе я все-таки дістала. Я дуже рада. Час — чудовий лікар. Не подумай, що я щось забула.

Я стільки разів подумки блукала з тобою Приморським парком, ялтинською набережною, де ми просто гуляли й розмовляли про все на світі. Було так легко і, здавалося, щиро. Чи я помиляюся?

Ці дні… Як було їх мало, і як я їх усі добре пам’ятаю! Який глибокий слід! Які глибокі почуття! Я так боюся втратити щось важливе.

Пам’ятаєш того мужчину, який одного разу, прогулюючись із нами, здається, не надто обтяжений думками про вічне, сказав: що менше днів — то легше розлучатись. Але ж це не так! Здається, проведи ми більше днів разом — на душі було б легше.

Так, наша зустріч — підсумок надій, що не збулися, і хиб, яких море. Ти маєш знати, що я весь час про тебе думаю. Мені тебе дуже-дуже не вистачає. Мені здається, що майбутня наша зустріч, якщо вона буде, залежить від мене. Принаймні значною мірою. І якщо знову-таки вона не стане для тебе тягарем, то я приїду до тебе. Шкода, звичайно, що ти живеш так далеко…

Я чудово розумію, що ти не зможеш швидко відповісти. І тому, щоб позбавити мене напруженого чекання, щойно знайдеш час, аби написати листа, будь ласка — зателефонуй.

Ось і закінчую свою маленьку сповідь. Бачиш, як серйозно я все сприймаю. Тобі це, мабуть, дивно? Але я сприймаю як належне, що людині в будь-якому віці потрібні душевне тепло й розуміння. Не кажу вже про щось більше. Хоч, буду відвертою, хотілося б…

Ще раз: мені з тобою було дуже гарно!

До побачення.

Настя

Він

Здрастуй, моя раптова й неочікувана знайома!

Чого так? Справді, дуже вже незвично ми познайомилися. Здавалося — на мить, а як усе закрутилося!

Коли прочитав листа, думки були легкі-легкі. Здавалося: сядь писати — і розтечешся «мислію по древу», як у того відомого (чи невідомого) автора «Слова о полку Ігоревім». Телефонна розмова дещо порушила початковий задум листа, але вона принесла надзвичайне задоволення від твого милого голосу, твого «масковскава» говору, що линув зі слухавки.

Ти правильно підмітила, що я маю кілька «сторін», які відкриваються не зразу й не всім. Дійсно, не все в мене так легко і просто в житті. Але даремно силкуєшся «відкривати» мене далі. Тих «інших» сторін у мене безліч.

Я сам не знаю — хто я. Але єдине скажу: я непростий. Навіть — складний, і зі мною нелегко. Чому кажу це зараз, до нашої майбутньої чергової зустрічі? Якщо ти сприйматимеш мене однобоко, якщо помічатимеш одні риси характеру й не братимеш до уваги другі — ти в мені дуже швидко розчаруєшся.

Щоб зрозуміти людину, треба хоч трішечки знати її життя: минуле і теперішнє. Знати, чим вона живе, чим цікавиться, непогано було б і її слабкості враховувати.

Не думаю, що й у твоєму житті все так просто, гладенько. Ти, мені здається, людина, наповнена глибоким внутрішнім змістом, хоча, мушу сказати, зовні ти теж вражаєш… Не люблю порожніх людей. Вони заважають жити. Заважають, заповнюючи простір своєю порожнечею. З ними нецікаво спілкуватися, вони нічого путнього не скажуть, а можуть лише базікати. Вони нічого не здатні створити, хоча зовні вдають, що активно чимось займаються.

Щоправда, не у всіх людських вчинках можна відразу знайти сенс. Іноді він з’являється згодом, після тривалого часу. І набуває доцільності, хоча спочатку здавався той вчинок безглуздим. Розумієш?

Перипетії життя — складна річ. У ньому ж майже все трапляється випадково. Випадкова зустріч, випадковий поцілунок — і невипадковий потяг душ. Чи не це — життя? Моя думка: що більше в людському житті болю, то сильніший характер, то цілісніша особистість і… то менше здоров’я. Людина,

яка легко й весело йде життям (цитую тебе) — лише зовнішня оболонка складної натури зі своїми позитивними і негативними рисами.

Чому згадую позитивні риси, коли пишу про себе? Це можна розцінити, як хвастощі, але я знаю, що не здатен завдати людині болю. Принаймні — навмисно. А коли вже щось таке трапляється, то я переживаю це, може, більше, ніж скривджений мною. Справді, буває, що хочеш зробити людині добро, а в підсумку виходить, що робиш їй боляче.

У моєму довгому житті (а це насправді так) багато хорошого, були цікаві зустрічі, успіхи, злети. Були й падіння та гіркі розлуки. взагалі-то я, людина весела й життєрадісна, багато страждав і навіть плакав. Плакав через біль втрат і власне безсилля, через свою дурість і неуцтво. Рідше — з радості.

Рано, в п’ять років утративши батька, я до двадцяти прожив з мамою і старшою сестрою. Вони були дуже добрі й лагідні зі мною. Це вплинуло на моє виховання. У нашому домі ніколи не було хамства, грубощів, бійок, сварок та пияцтва, яку багатьох інших сім’ях. Але я не ріс тепличною дитиною. Рано я пізнав багато такого, чого не знає і дехто з дорослих. Я знаю, що таке «хочеться їсти». Я знаю, як це — не мати одягу, взуття. Але я добре пам’ятаю мамине тепло. І коли трапляються в житті хвилини відчаю, озлоблення, ненависті до всього роду людського, то уявлю наш маленький затишний будиночок, маму — і розвиднюється на душі, мені стає легше. І коли я мушу робити щось не зовсім красиве чи правильне, перш за все мені соромно перед мамою.

Це була свята людина. Кажуть, Бог забирає до себе кращих людей. У її сорок дев’ять вона була молодою і красивою…

Навіщо пишу це все? Хочу, щоб ти трішки знала про мене. Інакше буде важко далі спілкуватися. Час зітре перші враження, не принесе нових — і все розсиплеться. А не хотілося б. Як це ти там написала: ми зробили крок назустріч одне одному, бо нам не вистачало теплого й доброго спілкування?

Так. І я ще додам: люди більше спілкуються своїми оболонками, ніж своєю суттю. Розкрити, оголити душу й голою доторкнутися до іншої душі, зцілитися одна від одної — ось, як на мене, суть індивідуального прихованого інтиму, який не всім дано пізнати.

Люди звикли ускладнювати, як кажуть, і так складне життя. Ми знищуємо своїх братів по розуму, а вони знищують

нас. Більше того — ми самі себе знищуємо. А життя — мить у вічності. І все ж саме з миттєвостей воно складається. Приємних і неприємних, радісних і сумних. Приємні й радісні запам’ятовуються надовго. Неприємні й сумні довго болять. Біль убиває людину. Тепло спорідненої душі відігріває, любов — відроджує. Немає жодної людини, яка не мріяла б про любов. Декому здається, що їх люблять: минає час — любов зникає, хоча, мабуть, усе-таки то була не любов.

Щоб любити людину, треба твердо, безрозсудно, навіть бездумно вірити в чесноти коханого (коханої). Малі сумніви породжують великі, з’являються недовіра, підозри тощо. Починається карусель, і, цілком природно, закінчується любов.

Це не філософія. Це — виправдання. Виправдання нас. Чи мали ми право вчиняти так, як вчинили? Чи не випробовували ми себе, не готували до чогось такого, від чого й могло розвитися те саме Велике Почуття, що й називається Любов’ю?

Не можу — розучився — писати все просто, відкрито. Професія дається взнаки. Хоча іноді написати легше, ніж сказати, дивлячись людині в очі. Але з певного часу в житті я перестав довіряти паперові. Здавалося б, простіше написати, а не говорити. Але все ж мрію тобі вимовити: «Все, що було — прекрасно! Навіть твій погляд, що ковзає по стіні й нічого не виражає, намагаючись підкреслити байдужість до того, що відбувається в ліжку, неприйняття моїх потуг ані морально, ні фізично, зневага до моїх перших жалюгідних спроб збудити бажання у відповідь — навіть це зараз приємно згадати. Хоча й дещо гірко, бо все могло бути інакше».

Так, ти стримана. Але ця загалом непогана риса не повинна полишати тебе доти, доки в нашому стольному граді ти не з’явишся довгоочікуваною гостею. Не думаю, що збереження цієї риси зарахується тобі, як чеснота. Я всіляко боротимуся проти неї.

До побачення.

Богдан

Вона

Добридень, мій мучителю!

Не сердься, бо це насправді так. Коли чую твій голос по телефону, уявляю твої очі, то забуваю про все на світі. Не маю бажання ні з ким спілкуватися, говорити й почуваюся щасливою. Але ці миті дуже швидко минають, і залишається болісне чекання. Особливо важко було відпускати тебе, знаючи, що наступної зустрічі може й не бути. Вірю — ти відчув і зрозумів усе правильно. Я вдячна тобі за радість і біль нашої зустрічі. Єдине, що затьмарило ці відчуття, так це те, що ти швидко пішов. Я сиділа в готелі, й мені до сліз було гірко дивитися на телефонний апарат, по якому нікому було зателефонувати.

Ти змусив битися по-іншому моє серце, роз’ятрив мою душу, розбурхав моє тіло, які були до всього байдужі. Я не знаю, чим усе це закінчиться, і не хочу про це думати. В одному впевнена: мені з тобою дуже добре, без тебе сумно й тяжко. Але нам ніколи не бути разом, і це я дуже чітко усвідомлюю. Усе ж через багато років ми будемо не раз шкодувати, що не знайшли в собі сили змінити своє життя. Я твердо знаю, що ти не зможеш завдати такого страшного болю своїм близьким.

Але не сумуймо. У серці мають якнайдовше залишитися тільки радість і приємна знемога від зустрічі. Вона довго-довго мене зігріватиме.

Коли ти взяв у мене те, що я привезла, і не дуже коректно зник, я не образилася. Я на це йшла свідомо, розуміючи всі наслідки мого вчинку. Але я не могла вчинити по-іншому. Мене менш за все турбує, що зі мною буде потім. Я вірю в те, що мої дії не призведуть до якоїсь людської трагедії. А це для мене головне.

А ще я закохалася у твоє місто. Гуляючи сама, проїжджаючи повз парк Ватутіна, шкодувала, що не довелося побути в ньому разом з тобою. Спускаючись у київські печери, до мощів святих затворників, думала: дехто приходить у це життя і йде з нього, так і не звідавши почуттів, які збудив ти в мені. Ці люди позбавляють себе багато чого.

Я вже думала: може, припинити це все? І не лише наше спілкування, потрібне для чогось тобі на твоїй службі. Тільки ж чи зможу ось так від свого щастя враз добровільно відмовитися? Я згадую твою розповідь про те юне дівча, яке до

нестями кохало тебе, мучилося й мовчало. Мені залишається те саме — кохати тебе далеко від тебе. Головне, що ти є на світі і ми з тобою були разом.

А поки що заплющу очі, подумки проведу твій силует, що віддаляється. Дарма, що розлука — це дуже сумно. Вважаймо, що ми загартовуємо характери.

До побачення, мій хороший і лагідний мужчина.

Настя

З одного боку, він хотів писати їй добрі, душевні, теплі листи. З другого — над ним зависло почуття обов’язку, пов’язаного зі службовими справами. І це не давало Богданові Даниловичу навіть з повного щирістю писати їй те, чого хотілося. Він ні на секунду не забував, що відсотків на дев’яносто їхнє листування вже засікли колеги з російської спецслужби. За законами детективного жанру Зорій мав от-от чекати якогось зовнішнього прояву цієї заінтересованості. Наприклад, появи російських колег з компрометуючими матеріалами, в яких зафіксовано його «аморальну» поведінку. Не виняток, що з фото— чи відеоматеріалами, в яких, мабуть, будуть і батальні сексуальні сцени.

За тими самими законами жанру Богдан Данилович мав би вже починати втілювати план відступу в стосунках з Настею. У тих-таки його листах мали б з’явитися інертність, згасання запалу в почуттях. Але він мав свої усталені принципи: у жодному разі не можна допускати раптового відходу. Тільки поступовий, повільний прихід прохолоди, потім холоду, що переростає в крижану холодність у стосунках, які хоч-не-хоч (ну, так вийшло!) мають зійти нанівець. Тоді розлучення не завдає нищівного болю, переноситься і «об’єктом» легше, і без особливих морально-фізичних втрат для Зорія.

Але в цьому випадку ситуація дещо інша…

І не тому, що простота й душевність Насті приваблювали Богдана Даниловича. Йому потрібно довести справу до кінця. Справу, що може бути його лебединою піснею в роботі, якій він віддав майже все своє життя. Справа, від успішного чи провального завершення якої, можливо, залежить навіть доля його Батьківщини. Його милої, дорогої України.

І тут він не мав права зважати на особисті почуття, на незручності. Не мав права навіть думати про моральність чи аморальність своїх вчинків. Його кредо — морально все, що для добра України.

А вона ж, Настя, довірилася Богданові вся до останку.

А ще йому лестило те, що він відчував її несамовите захоплення: вона його обожнювала. І навіть фізіологія її організму його задовольняла, подобалася йому, затягувала у вир незвіданих відчуттів, гострих, шалених.

Водночас він розумів, що її поведінку зумовлював природний потяг людини від гіршого до кращого. З одного боку — скромність і навіть боязкість, з другого — бажання зазнати шаленого кохання, відчуття сьомого неба в найяскравішому його прояві.

Тому Богдан думав. Він, як і обіцяв «тим двом» (мамі й В. М.), не забував, що відповідає не лише за сплановану ним операцію, а й за людей, яких утягнув у цю нелегку й небезпечну круговерть.

Вона

Здрастуй, Богдане!

Так хочеться це слово сказати особисто, а не писати в листі чи вимовляти в трубку. Після кожної нашої розмови з’являється нестерпне бажання написати тобі. Телефон же є телефон — щось залишається недоговореним, чогось сказати просто не можна, зважаючи на відомі обставини. Усе ж нетерпляче розмови чекаю, але, на жаль, кожна з них нагадує, як далеко ми одне від одного. Моє бажання почути тебе приносить користь нашій конторі. Я лечу на роботу навіть тоді, коли можу побути вдома: а що як ти зателефонуєш? Ти ж так само можеш телефонувати лише з роботи. Смішно, але це так і є.

Іноді здається, що життя — лише низка неприємностей і невдач, які надовго зостаються в пам’яті й у серці. Почитаєш мою писанину й подумаєш: усе їй бачиться в чорному кольорі. Але це не так. Бувають і в мене проблиски. Чекаю одного з них у суботу, коли має прийти твій лист. Дуже люблю читати твої письмові роздуми. Я дістаю від них величезне задоволення. А про зустріч залишається тільки мріяти. Коли її все ж не буде (про що боюся навіть думати), я і після довгих років згадуватиму, як ти зустрічав мене в аеропорту, в Борисполі. Я ж страшенно хвилювалася, що ти не прийдеш, тому й настрій спочатку був не дуже.

Ти запитуєш, чи пам’ятаю я ті місця, де ми з тобою гуляли? Звичайно. Я пам’ятаю все, до найменших подробиць, хоча тобі здавалося, що я дуже неуважна. Для мене було головне — якомога довше побути з тобою, але все-таки я все бачила і запам’ятовувала.

Я часто розглядаю художні листівки, що ти подарував мені. Місця, де ми були удвох, навіюють дуже приємні спогади. А ті, де блукала сама — сум.

Коли я прогулювалася, до мене причепилася циганка й порадила: «Кохаєшся з мужчиною, який зайнятий. Кинь його, він одружений». Як тобі? Я розумію, що то банальності, звичайні циганські штучки, але довго не могла відійти від її прямих і правдивих слів. Швидше б промайнув тиждень. Може, твій лист трішки заспокоїть мене. Замкнене ж коло нам не під силу розірвати…

А може, ти приїхав би до нас, у Москву? Ти ж сам казав, що давно не був. Приїзди! У нас скоро осінь. Межа між порами року на мене, мабуть, погано діє. Хандрю. А радше мене пригнічує те, що, не доведи Господи, коли з тобою щось трапиться, я навіть не дізнаюся про це.

Ти б, напевно, сказав мені зараз: робити тобі нічого, тому й нудьгуєш. Так? Ось принесуть від тебе листа, перечитаю кілька разів — і хандра зникне. Хоча я налаштована не так оптимістично, як ти. І те, що «багато-багато хорошого попереду» — солодкі мрії.

Я на тебе, звичайно ж, не серджуся. За що мені на тебе сердитися? Хоча, як будь-яка нормальна жінка, я б знайшла до чого прискіпатися. Це якби я до тебе ставилася по-іншому. Але ти написав мені листа — і мені начебто вже нічого й нетреба. Тим більше, що цього листа видряпала в тебе, як та кішка набридлива. Ти розмовляв зі мною, розповідав про себе, і я чітко уявляла тебе в дитинстві, твою сім’ю…

Я теж думаю про специфічність наших стосунків. Ти зростав без батька, тому ніколи не зробиш поганого своєму синові. Усе ж зустрічі з тобою чекаю. «Мучусь, але не каюсь». І чекатиму.

Чи ж зі мною це все відбувається? Дуже вже все нереально. Ти, як міраж, що зникає, коли підходиш ближче. Але, будь ласка, не зникай. Домовилися?

Цікава штукенція — життя. Крутить-вертить нами, як хоче.

Хіба я повірила б тому, хто намагався б наворожити мені зустріч з тобою? Таку зустріч… Розсміялася б просто в обличчя. Мені ніхто не був потрібен. Та й ти спочатку здався мені надто самовпевненим. Але несподівано для себе відчула хвилювання, збираючись на побачення з тобою. І ось дійшла до твердого розуміння, що тепер без тебе не можу жити. Ось так. Догралася.

Залишилося побажати тобі усього доброго. До побачення, мій дуже зайнятий. Сподіваюся, ти знайдеш час прочитати мого листа.

Настя

Глава одинадцята

Як ти, так і до тебе

1

Повернувшись пізно з роботи, Богдан зустрів дружину в коридорі одягненою.

— Ти куди?

— На залізничний вокзал, — швидко сказала. — У Києві проїздом моя давня подруга. Ми зідзвонились, одне слово, мені вже треба бігти, бо запізнююсь.

Уперше за багато років Богдан звернув увагу: дружина це все сказала так байдуже, що, здавалося, їй однаково, повірить їй Богдан чи ні. Вона зачинила за собою двері й зникла.

Зміни в поведінці дружини він помітив раніше. Але тільки тепер усвідомив: вони все-таки є, а не те, що йому могло це здаватися.

Поведінка набула якоїсь упевненості. Надя вже не дратувалася через найменші непорозуміння в сім’ї, а спокійно, наче в думках, щось говорила, уникаючи суперечок. Та й зовні змінилася: схудла, чи просто пострункішала, розпрямилася, а в очах з’явився якийсь незрозумілий вогник чи то хитрості, чи то впертості.

Богдан не розумів, чому це сталося, звідки коріння цих змін, цього перетворення. Не усвідомлюючи, що робить, він за хвилину також вийшов із квартири, зачинив двері на ключ і спустився східцями…

Наздогнав дружину тут же, у дворі. Вона здивовано глянула на чоловіка.

— Пройдуся з тобою. Уже пізно, — почав було Богдан, але її погляд змусив його замовкнути. Так дивилася вона на нього рідко, але він знав цей погляд — сердитий, сповнений зневаги, що означав приблизно таке: «Я тебе не боюся і мені глибоко на все начхати».

Але потім, після паузи, вона сказала:

— Ну, що ж, їдьмо.

Було справді вже пізно, до вокзалу добралися на метро, дорогою не зронивши жодного слова.

Дружина пройшла привокзальним майданом, потім підземним переходом, далі — на платформу. Здавалося, вона знала твердо, куди їй треба. Йшла швидко, не повертаючи голови, не шукаючи написів, не слухаючи оголошень.

На колії потяг уже стояв, пасажири ще піднімалися сходами у вагони, дехто, віднісши речі в купе, прощався з тими, хто проводжав.

Богдан одразу зрозумів, що поїзд, до якого вони підійшли, не прибув, а готувався від’їжджати. Біля десятого вагона стояв… Стас. Він був без речей, трішки розхристаний. І видно було, що хвилювався.

Підійшли удвох. Богдан щось буркнув. У цій ситуації рукостискання було б настільки недоречним, наскільки були б абсурдними зараз і будь-які слова, сказані чи то Богданом, чи то Стасом.

Але дружина, як наче Богдана поруч і не було, кинулася до Стаса, обхопила руками його шию і заплакала. Її плач був якимось внутрішнім, глибоким-глибоким. Про те, що вона ллє сльози, свідчили тільки плечі, які здригалися. Вона плакала, не звертаючи уваги ні на кого: ні на перехожих, ні на чоловіка. Стас ніяково дивився на Богдана, гладив рукою волосся Надії і лише промовляв: «Ну-ну».

Що робив у цей час Богдан? Сказати, що він остовпів, закляк — це було б лише напівправдою. Його знищили, розтоптали. Його обдурили. Обдурили близькі люди. Найближчі…

Дружина не звертала на Богдана уваги. Його немає. Ні тут, біля них зі Станіславом, ні, здається, взагалі. Для неї зараз навкруги — порожньо. А перед нею — Стас, який від’їжджає. Зараз від’їжджає. Ось-ось поїзд рушить — і все. Вона більше Стаса не побачить ніколи.

Потяг справді повільно, зовсім тихо покотився. Провідниця, бачачи сцену прощання, навіть забула про традиційні слова-попередження.

Станіслав узяв дружину Богдана за плечі, відірвав від себе, хотів щось сказати, голова його нахилилася до Надії, але поцілувати її Стас не наважився. Він зустрівся з очима Богдана, різко повернувся і стрибнув на підніжку вагона.

Надія не повернулася в бік потягу, що, поступово набираючи швидкість, віддалявся.

Що такого треба було зробити Богданові за багато років спільного життя, як поводитися, аби дружина, яка його колись кохала до нестями, зараз отак, перед усім людом, не звертаючи на нього жодної уваги, дала волю своїм почуттям?!

Мабуть, Богдан сам для цього все зробив. Так, це він винен у тому, що трапилося, що він дістав сьогодні цього ляпаса, цей плювок в обличчя…

— їдьмо додому, — промовив тихо Богдан. — Пізно вже…

Надія повернулася до нього, якась уся згорблена, наче приречена. Ще б їй хвоста — вона б його зараз підібгала під себе. Підійшла, всім виглядом, хоч того, може, й не хотіла, показуючи смиренність і байдужість до того, що може зараз вчинити її чоловік. Виглядом — так. Але не очима. Очі переможно горіли й наче промовляли: «Будь, що буде — я це зробила. Я це зробила, я вільна робити, що хочу». А сама тихо підійшла і, схиливши голову, стала перед ним.

— Ходім, — повторив Богдан. — Син обіцяв зайти, кинеться, а батьків нема… — Він потім і сам не міг пояснити, як це в нього вийшло. — Вдома поговоримо. Це колись мало статися. Рано чи пізно.

Він чомусь простягнув їй руку… Може, хотів, щоб вона її взяла, чи сподівався, що підійде ще ближче до нього. А може, боявся, що вона піде без нього… Надія, схоже, не помітила цього жесту. Богдан опустив руку.

А що робилося з нею, з цією жінкою, нещасною самотньою жінкою в літах, яка нарешті здобула свободу. Свобода й перемога були зараз із нею. Перемога над собою, над обставинами, над долею. Над ним.

Чи треба було їй перемагати в такий спосіб? Чи хотіла вона саме такої перемоги? Навіщо вона їй тепер, коли Надя знала, що вже ніколи не побачить Стаса, ніколи з ним не заговорить, не обійме його, не…

Господи! Що ж це коїться? За що?..

Богдан узяв таксі. Так легше. У машині темно й не треба дивитися одне одному в очі.

«Ах, ты ж красавец! Ах, ты ж такой крутой, ах, ты ж, чекистская твоя морда! Ах, ты, етить твою мать, грозный трахалыцик-перехватчик! Ах, ты, жопа немытая, кундель недорезанный! Пидор гнойный, трахнутый во все дырки! Ах, ты ж, оперативник непревзойденный!», — Богдан вдихнув, затримав дихання, знову вдихнув ще глибше. І тільки тепер до нього дійшло, що він лається подумки, як останній портовий вантажник. Причому — російською мовою. Утім, цей внутрішній вибух емоцій тривав лише кілька секунд. Богдан дивився крізь вікно автомобіля на нічний Київ. Зовні жоден м’яз на обличчі не видав його внутрішньої бурі.

Богдан Зорій осмислював. Осмислював не те, що сталося кілька хвилин тому. У його голові за час, поки їхали додому, промайнуло майже все їхнє подружнє життя. Життя, яке медом аж ніяк не назвеш. І щастям також.

2

Генріх Якович Сєдов уже давно не мав такого задоволення від результатів своєї роботи. Усе йшло напрочуд вдало.

Матеріали, які він підготував з яйцеголовими аналітиками з контррозвідки, що начебто містили надсекретні дані про плани російського ФСБ щодо України, благополучно було «проведено» через підрозділ, у якому працювала Настя Литвинова. Передачу копій документів бойфренду на черговій лямурній зустрічі в готелі Києва професійно задокументували колеги Седова, що працюють у столиці України під дахом

російського посольства. Нехай їхній Зорій поламає голову над шарадами, в яких заплутався б і сам Шерлок Холмс.

Учора Генріх Якович дістав ще одну приємну звістку з Києва: його найголовніша карта у грі з українцями — агент «Туз» — нарешті посів давно заплановане місце в ієрархії української влади. А саме: Президент України підписав указ про призначення керівником свого Секретаріату Сергія Левенюка. Він тривалий час обіймав посаду помічника Президента, а ще довше був одним із найрозумніших, найперспективніших агентів російської ФСБ, на якого, можливо, більше, ніж керівництво федеральної служби, покладав надії генерал-лейтенант Сєдов.

Сергія Левенюка вербував особисто Генріх Якович, коли перший пробивав бізнес у столиці Росії через своїх приятелів— москвичів — комсомолят ще Союзу, котрі дружно вдарилися в підприємництво на теренах колишніх союзних республік. Зробити це було легко: Левенюк одразу погодився працювати на ФСБ, бо вважав тимчасовою недоречністю і саму незалежність України, і розпад Радянського Союзу, від чого він особисто постраждав, маючи реальні шанси зробити партійну кар’єру. Відомості про політичну ситуацію в Україні, владні розклади та «розфасовки» від «Туза» надходили регулярно. Цю інформацію (причесану або підсилену власними ремарками Седова) доповідали керівництву Росії і використовували в нелегких, а часом і драматичних контактах із владою України.

Генріха Яковича ця диспозиція перед визначальними в історії України подіями цілком влаштовувала. Він не збирався найближчим часом вживати якихось репресивних заходів стосовно об’єкта оперативної розробки «Сімки», бо та була під ретельним контролем і не могла поки що заподіяти що найменшої шкоди інтересам Росії.

Так міркував генерал Сєдов. Він же зовсім не знав, що з цього приводу думає Настя Литвинова — співробітниця аналітичного підрозділу ФСБ РФ. Можна підслухати, що людина говорить, можна підглянути, що людина робить, і ніяк не вдається навіть супертехніці зафіксувати думки людини.

«Трійка» — добре, «Туз» — чудово. А от із «Сімкою», здається, товариш Сєдов погарячкував.

3

Зорій з Надією доїхали на таксі з вокзалу швидко. Зайшли додому. Світло не вмикали. Вуличних ліхтарів достатньо, щоб не наткнутись у квартирі на меблі. Сіли, не роздягаючись.

— Поговоримо? — першою озвалася дружина.

— Вважаю це не зайвим, — сказав Богдан спокійно. Це йому легко вдалося: той перший вал злості, змішаний з розпачем і розгубленістю, минув. Зорій знову був розважливим, упевненим у собі професійним служакою, а не зрадженим чоловіком-рогоносцем.

— Взагалі-то говорити треба було раніше, — дружина хвилювалася, хоча зовні намагалася триматися спокійно. І гідно. — Те, що сталося, рано чи пізно мало статися. Я давно вже не почуваюся твоєю дружиною. Для тебе завжди було найголовніше в житті — служба. Хоч би що ти робив — у голові лише вона. Ти давно забув про сім’ю, про дружину, про сина. Ти хоч знаєш, чим живуть твої найближчі й найрідніші люди? Ні, не знаєш.

Понад двадцять років тому я познайомилася з гарним хлопцем, якого покохала. Покохала щиро, здавалося, на все життя. Ти все зробив для того, щоб те шалене кохання спочатку зав’яло, а потім і зовсім зникло, як роса на сонці. Ти цього навіть не помітив. Тобі нема коли. У тебе інші мрії, інші цілі, інші завдання. Ти одержимий роботою, тобі миліші колеги, агенти, навіть вороги. Так, навіть вороги. Бо друзів, здається, у тебе немає. Справжніх друзів. А в боротьбі з ворогами ти почуваєшся у своїй тарілці. Це — твоє. Ти — вроджений кадебіст. На решту тобі начхати.

Але робота — Бог з нею. Не про неї мова. Те, що сталося, все ж тобі не байдуже. І ти, мабуть, сам шукатимеш причину. Можеш не шукати й не мучитися (якщо ти ще здатен мучитися через таку дрібницю). Причина проста й давня як світ, — дружина замовкла. Богдан не зронив жодного слова, не перебив, не заперечив. І далі так само мовчав. — Причина проста, — повторила дружина, — я тебе кохала, ти ж мене — ніколи. Ні-ко-ли! І я це знаю й знала завжди. Ти прожив життя зі мною, а кохав когось іншого. Якщо ти взагалі здатен кохати. Я підозрюю, що ти любиш лише одну людину — себе.

Клацнув дверний замок. Увійшов син, увімкнув світло в коридорі, роззувся.

— Агов, є хто в теремі? — пройшов до вітальні. Світла від вуличних ліхтарів, що проникало крізь вікно до кімнати, було достатньо, щоб Олег побачив батька і матір, які сиділи одне проти одного. — Сімейні чвари чи романтична зустріч? У будь-якому разі не вистачає свічок, — видав іронічно і пішов до кухні.

Олег, високий стрункий хлопець двадцяти семи років, часто навідувався в цю квартиру, де він виріс у пестощах матері, у суворій, але з любов’ю, опіці батька, де був щасливий і впевнений у своєму майбутньому. Щоправда, хто-хто, а син останнім часом відчував, що між батьками вже немає тієї злагоди, того взаєморозуміння, які були, коли зростав, бігав до школи, навчався в інституті. Хоч при ньому батьки й не сварилися, але штучність їхніх стосунків Олег відчував. Він однаково любив і ніжну маму, і суворого, вимогливого, але завжди справедливого тата. І навіть не допускав думки, що у стосунках його найрідніших людей може бути щось, здатне вплинути на звичне життя його сім’ї. Точніше — його сімей. Бо вже майже п’ять років, як Олег мав дружину й доньку, яких дуже любив, любив так, як любив і своїх батьків. Він навіть не уявляв, що може бути якось по-іншому.

Тому картина, яку Олег побачив, його анітрохи не стурбувала. За хвилину, помивши руки й витягши зі спортивної сумки, з якою майже ніколи не розлучався, упаковку меленої кави та кілька свіжих ароматних булочок, Олег знову зайшов до кімнати, в якій і далі мовчки сиділи його батьки.

— Думаю, всі заборонені для вух вашого нащадка теми обговорено, тому пропоную попити з рідним сином кавки або чайку й обговорити тему майбутнього відпочинку вашої улюбленої онуки. Літо минає, а ми так і не дочекалися наполегливого запрошення на огірочки-помідорчики, вишеньки-черешеньки, грушки-яблучка. Якщо ви думаєте, що цьогоріч вам удасться відкрутитися від невідворотного щастя, а саме — прищеплювання обожнюваній і поки що єдиній онуці любові до корівок, бичків, жучків і павучків, курочок та гусочок, то ви, мої рідненькі татусю й матусю, рано почали радіти. Заплановані морські ванни нині в нашій сім’ї не в пошані. Хоча одна її третина не проти б погрітися на пісочку чи гальці, а друга, більш вередлива-незговірлива, настійно вимагає запаху хліву, кудкудакання курей, раннього співу півнів і блаженства від брудних ніг і рук. І як ви думаєте, на чий бік стала третя частина нашої невеличкої сім’ї?

— Враховуючи безперечність генної теорії, упевнений, що син вчинив правильно, — Богдан Данилович зрадів з того, що не треба далі розмовляти з дружиною. Він був вдячний синові, що той заскочив до них. Це дасть змогу подумати, поміркувати, прийняти якесь рішення. Зорій справді не знав, що робити, що казати, як вчинити.

— Синку, ти ж знаєш — ми тільки за те, щоб Слава відпочивала у нас на дачі. їй там подобається, і ми з татом будемо дуже раді, якщо вона хоча б місяць побуде з нами в селі.

Надія випалила це, наче дала чергу з автомата. Богданові Даниловичу здалося, що дружина ще більше зраділа з нагоди припинити тяжку розмову. Розмову, яка однаково буде, але, позаяк її результати не може передбачити ніхто, то й не варто поки що робити невиважених кроків.

— Я знав, що ваше рішення — правильне й мудре — буде саме таким. Дякую вам, мої рідненькі. Тож як щодо кави-чаю? — Олег повернувся в дверях і пішов на кухню. Богдан і Надія, наче боячись залишатися наодинці, разом підвелися й поспішили за сином.

4

Тимчасовий виконувач обов’язків голови Служби безпеки України генерал-майор Остапенко вперше перебував у приймальні керівника Секретаріату Президента України. Ось уже майже півгодини Мирон Валентинович чекав своєї черги, а Сергій Левенюк приймати очільника СБУ не поспішав. Остапенко знав, що запитувати в помічника, який уткнувся в монітор комп’ютера, про те, хто в кабінеті шефа й коли звідти хтось вийде, безнадійно.

Нарешті пролунав зумер, і помічник зняв слухавку. За кілька секунд він підвівся й, підійшовши до дверей, що вели в кабінет керівника Секретаріату, промовив: «Проходьте, Сергій Володимирович вас чекає».

Остапенко зайшов до величезного кабінету, в кінці якого за масивним столом сидів Левенюк. Він щось писав, мовби не помічаючи, що в кімнаті вже присутня інша людина. Аж коли Остапенко підійшов до самого столу, секретар підняв голову і, наче тільки тепер до нього дійшло, що в кабінеті сторонні, вигукнув:

— О, Мироне Валентиновичу, заходьте-заходьте, — Левенюк вийшов з-за столу, простягнув руку. — Вітаю. Дуже добре, що зайшли. Нам треба відверто поговорити про нашу майбутню співпрацю. Тим більше, що ми призначені майже одним указом нашого Президента. І від того, як ми з вами налагодимо не лише службові, а й особисті стосунки, залежатиме успіх нашої спільної роботи. Сідайте, будь ласка.

— Дякую, — Остапенко опустився на стілець. — Думаю, нам треба врахувати, що наших попередників звільнено теж майже одним указом. Не виняток, що основною причиною було саме те, що вони не знайшли спільної мови. Можливо, теж змушували одне одного без причини чекати у своїх приймальнях по півгодини.

— Ну, одразу дорікання, — Левенюк не подав вигляду, що образився. — Мені просто треба терміново закінчити один документ.

— Та нема питань. Я б якраз і хотів домовитися з вами, як ми надалі будемо спілкуватися. Бо ж, наскільки мені відомо, Президент приймав попереднього голову СБУ вряди-годи, від випадку до випадку. Так у цивілізованих країнах не роблять. Я б хотів, щоб інформацію, яку добуває моя служба, Президентові доповідали щодня, причому вранці. Є такі речі, які доповідати мушу я особисто. Щоб цей порядок утвердити, потрібне ваше, Сергію Володимировичу, сприяння. Я, зі свого боку, обіцяю, що у вас теж вчасно буде інформація, певного мірою корисна вам особисто.

Левенюк усе зрозумів. Перед ним сидить людина, яка ніколи не буде лабузнитися, підлещуватися. Це молодий, упевнений у своїх силах сучасний бюрократ, який знає собі ціну і знає, як скористатися зі своїх прав. Тим більше (і це добре знав Левенюк), просто так, без чиєїсь високої протекції в крісло голови СБУ не потрапляють. Значить, пане Остапенку, з вами треба бути насторожі.

— Безперечно, Мироне Валентиновичу, я поговорю з Президентом на цю тему. Думаю, він сам зацікавлений у тому, щоб оперативно одержувати потрібну інформацію.

— Дякую. А скажіть-но, Сергію Володимировичу, чи не буде з мого боку нахабством запросити вас на вечерю в гарне затишне місце? Час призначаєте ви, місце вибираю я.

— З великим задоволенням. Ось там ми й продовжимо наше спілкування, гаразд?

— Домовилися, — Остапенко, зрозумівши, що час розмови закінчився, підвівся. — Одне запитання можна?

— Будь ласка…

— Ви де навчалися?

— У Москві.

— А мені довелося мучитися в Штатах.

— Я знаю. Але, думаю, це не завадить нам дружити? — Левенюк подав Остапенкові руку.

— Думаю, так.

5

Генерал Остапенко хоч і призначений виконувати обов’язки голови СБУ, але апартаменти Беруна займати не поспішає. Звик тут у себе, в затишному, за останнім словом обладнаному оргтехнікою та побутовими приладами кабінеті. Подобаються йому й меблі — все новеньке, зручне, комфортне. Незручним було лиш те, що всі відвідувачі мали проходити до нього через приймальню голови в другому кінці коридору. Зате перед його кабінетом не було звичного для високих приймальних натовпу.

Хоч надворі й пізній вечір, і навряд чи хтось зайде до його кабінету, Остапенко за звичкою крутнув у вхідних дверях ключ і увімкнув диктофон. З динаміка — знову знайомі голоси.

«— Заходь, Сергію. Що там у тебе? Давай швиденько, бо вже треба їхати. Сьогодні ж поминки по Юрі.

— Так, знаю, я швидко. Розібрався в розпорядку роботи Секретаріату, вніс деякі зміни, в тому числі й кадрові. Пропоную затвердити. Люди достойні. Ось новий графік вашої

роботи — подивіться, можливо, схвалите. Був у мене сьогодні т. в. о. голови СБУ Остапенко, просився включити його до списку осіб, які щодня вранці доповідають вам по обстановці…

— На хер! — роздратовано перебив Левенюка Президент. — Буду там я на його рожу дивитися кожен день. Хай передає документи тобі, а ти там дивись, чого що варте.

— Гаразд, пане Президенте.

— Він думає, що я його призначив навічно керувати Службою, — закипав далі Президент, — вєлікій деятель найшовся. Вони думають, що я зовсім дурний, підсунули мені свого протеже…

— Хто, пане Президенте?

— Америкоси, хто ж іще. Та мені б тільки кредит від Міжнародного валютного фонду отримати — і на х… цього розумника. Нехай потримається, поки дадуть гроші і поки я доберу на посаду голови тямущого хлопця.

— А є такі? — осмілів Левенюк».

Остапенко натиснув на кнопку «пауза», підвівся, нервово походив кабінетом. Генералу відомо, що Левенюк працював з Президентом не один рік і знав главу держави як облупленого. Сергій Володимирович був хоч і молодий, але вже тертий апаратник, тому, почувши неадекватні становищу слова керівника Секретаріату, Остапенко розумів, що той ризикував мінімально через таке сміливе й навіть нахабне запитання.

Т. в. о. голови знову сів за стіл і натиснув на кнопку.

«— А знаєш, ти прав. Усе важче шукати тямущих і надійних людей. Усі якісь… тільки й прагнуть, щоб тебе обдурити, використати. Ну, нічого, ось трішки налагодимо економіку, й все піде путьом.

— А налагодимо, пане Президенте?

— Повинні налагодити. Зміню Прем’єра, поставлю банкіра чи фінансиста-економіста, і нехай усю відповідальність бере на себе.

— Вони візьмуть… За все у нас відповідає одна людина, пане Президенте. На Вас основний тягар, як на лідері нації…

— Та знаю. Заморився я, Сергію. Ой, як заморився. Наче ще й ранувато, але треба потихеньку готувати собі заміну. Он як у Росії — тихо-мирно, і всі задоволені. Як ти думаєш, потягнеш, якщо я запропоную тебе як свого наступника, га?

— Та Ви що, пане Президенте, і не думайте про це! Ще рано. У Вас стільки потенціалу, що ого-го. Я, звичайно, звик виконувати будь-які Ваші вказівки, але… Хоча… Якщо довірите, то не підведу. Ви ж мене знаєте.

— Та в тім-то й справа, що знаю. Як там твої московські комсомолята, ще спілкуєшся? Вказівки, як поводитися зі старичком-Президентом, шлють регулярно?

— Пане Президенте, Бог з Вами, що Ви таке говорите?

— Та не бійся: про те, що належить знати мені, не належить більше знати нікому. Іди збирайся, поїдемо на поминки. Хай звикають бачити нас частіше разом».

Остапенко натиснув на кнопку диктофона.

«Он воно що, — промовив уголос генерал. — Так кажете — америкоси підсунули? Після того, як дасть гроші Валютний фонд — на х…? Ну-ну…»

6

— Ось ти хоч і насміхаєшся з мене, а я все-таки недаремно з’їздив у Крим, — Зорій і Яруга по обіді прогулювалися звичним маршрутом — вуличками, що прилягають до Володимирської.

— Як я можу насміхатися над святим, Богдане Даниловичу,

— нарочито серйозно сказав Яруга. — Ви ж знаєте з найновішої історії КПРС, що всі найвідповідальніші битви Другої світової війни відбулися саме на Малій землі, де в той час безстрашно бив німецьких нацистів генеральний секретар ЦК КПРС Леонід Ілліч Брежнєв. Тому якщо я стверджуватиму, що доля сучасної України вирішувалася не в Криму під час перебування там найвидатнішого сина українського народу, то мене не зрозуміють нащадки. Та й сучасники, думаю, теж.

— Знущаєшся зі старого. А що ти скажеш на те, якщо я повідомлю, що отримана мною інформація від надійного джерела містить докладні аналітичні дані про плани ФСБ щодо України? У тому документі є все, про що може тільки мріяти справжній опер: про шляхи, якими планують наші колеги з ФСБ протиснути свою людину на найвищий державний пост у нашій державі, про механізми шантажу й саботажу наших «видатних» політиків, що сплять і бачать, як відроджується Радянський Союз, про інші цікаві речі.

— Богдане Даниловичу, — вже серйозно й без натяку на іронію сказав Яруга, — ви уважно читали той документ, що вам притаранила ваша радистка Кет?

— Що значить «уважно»? Я його розклав на атоми, хоча талмуд, я тобі скажу, виявився чималеньким.

— А вам як досвідченому оперові не здається, що якось надто легко той важливий документ потрапив до простого аналітика?

Дама ж, яка була в тому списку, що я Вам діставав перед поїздкою в Крим, саме цим простим аналітиком і є. Чи вона за період спілкування з вами виросла у своєму професіоналізмі до небачених висот? Вибачте, я маю на увазі саме професіоналізм аналітика, а не щось там…

— Ти знаєш, якщо чесно, то все може бути. Але що ми втрачаємо? Інформацію з ефесбешного документа взагалі можна ігнорувати. Вона в нинішній ситуації не відіграє тієї ролі, яку б відіграла, якби події в Україні пішли в іншому напрямку. А з усього видно, нинішня влада все робить для того, щоб нам взагалі майже нічого не довелося робити. Я ж тобі до кінця свій план ще не виклав, тому зараз можу сказати: ми зможемо без революцій і кровопролиття привести до влади нормальних людей.

Наші небожителі загралися так, що землі під ногами не чують.

А люди доведені до відчаю. Нам залишається тільки вчасно поставити кілька ком і тире. А крапку поставлять люди. Народ.

— Може, й так, — Яруга покрутив головою. — Давайте зайдемо ось у цей дворик і присядемо на он ту лавочку. Я Вам дещо дам почитати.

Вони пройшли арку, а далі в невеличкий дворик, сіли на пофарбовану свіжою зеленою фарбою лавочку. Яруга дістав з бокової кишені піджака кілька складених учетверо аркушів.

— Ось свіжак. Розшифровка вчорашніх розмов Президента, знятих «булавою». Може, те, що там написано, допоможе нам розгадати деякі ребуси?

У кишені Зорія завібрував, а потім і задзвонив мобільний телефон. Полковник подивився на екран, здивовано підняв брови, натиснув на кнопку.

— Слухаю, Надю… Що? — Зорій кілька секунд слухав, потім сказав: — А-а-а. Ну що ж… — і вимкнув мобільник.

— Щось трапилося? — запитав Яруга.

— Ти розумієш, — полковник на мить замовк, а потім, дивлячись кудись убік, додав, — загинув у залізничній катастрофі приятель, Стас. Дружина його теж трішки знала. Так, давай подивимося, що там у тебе записано? — Зорій узяв аркуші.

На двох сторінках — текст розмови Президента і керівника його Секретаріату Сергія Левенюка. Вони говорили про Остапенка, якого підсунули Президентові американці, і про самого Левенюка, якому Президент теж натякав про його зв’язки з Москвою.

— Цікаво. Щось ці розмови справді не дуже корелюються з даними, одержаними від «масквічкі». Можливо, Вітю, ти маєш рацію. Знаєш, хто зазвичай найостаннішим дізнається про те, що дружина гуляє?

— Знаю: звичайно ж, її чоловік. А до чого тут «масквічка», Президент, Остапенко та Левенюк?

— Ай справді — до чого?

7

Богдан Зорій знову пробрався таємно на явочну квартиру, з якої підтримував радіозв’язок з агентом «Жаном». Сьогодні Зорій прийшов сюди, одержавши обумовлений виклик на терміновий зв’язок. Богдан Данилович очікував чогось надзвичайного, бо це був мало не єдиний випадок, коли «Жан» викликав полковника терміново.

Зорій настроїв приймач, хоча й настроювати було нічого — зв’язок автоматичний, без втручання людини. Полковникові залишалося тільки розшифрувати повідомлення й у разі потреби відповісти.

І ось перед ним лежав аркуш з розшифрованим текстом

Як стало відомо від надійного джерела, доля затриманого ЦРУ за підозрою в передачі в Україну інформації Джоржа Брюмеля, як і раніше, невідома. Разом з тим джерело повідомляє, що передані Брюмелем до України матеріали на місці локалізовано, вони вже не потраплять до органів контррозвідки України. Більше того, висловлюється задоволення здійснюваною операцією ЦРУ щодо просування їхнього агента на одну з ключових посад в українській виконавчій владі. Не виняток, що ця посада в так званому силовому блоці уряду.

Для можливого використання повідомляю інформацію з надійних джерел. ЦРУ провело успішну операцію на території Криму з підстави агента ЦРУ «Розумниці» одному з високопоставлених співробітників СБУ, можливо, навіть з вищого командного ешелону. За непідтвердженими даними, «Розумниця», можливо, є кадровою співробітницею ФСБ, завербованою років шість тому розвідником ЦРУ, який працював під прикриттям другого секретаря посольства США в Росії. «Розумниця» цілком відповідає своєму псевдоніму. На її рахунку не одна успішно проведена на території Росії розвідувальна операція.

З привітом Жан

Богдан Зорій закляк. У пам’яті, наче у відеомагнітофоні в режимі прокрутки, швидко промайнули кадри з його перебування в Ялті, плато Ай-Петрі, набережна санаторію «Чорномор’я», кафе, ресторани, номер «люкс», балкон з краєвидом моря, велике ліжко, ванна… І — листи.

— Ага, так от звідки «простота і душевність» Насті! «Вона ж довірилася мені вся до останку», «Я ж відчував її несамовите захоплення мною», «Настя без перебільшення обожнювала мене», «І навіть фізіологія її організму підходила мені, затягувала у вир незвіданих відчуттів, гострих, шалених». От і затягнула. Фізіологія. Вербувальник сраний. Ага, я-то губу розкатав: «її поведінку зумовлював природний потяг людини від гіршого до кращого». Лопух.

А може, це не про нього? Не виняток, що та «Розумниця» обкрутила іншого «великого» опера, а не Богдана? «Скромна, боязлива, бажання зазнати гострого людського відчуття…»

Молодчина «Жан», розумашечка! Як же я тебе люблю! Люблю більше й більше! І себе люблю, бо це я знайшов і завербував «Жана», а він мене вже вкотре рятує. Поінформований — значить, озброєний.

Ну, що ж, дорога моя «масквічка», скромниця й розумниця, тепер чекай останнього акту й виходу на сцену головного героя п’єси. І я не впевнений, що курок у рушниці, яка висить на сцені з першого акту, натиснеш саме ти.

Зорій примружив очі, за звичкою закопилив губу і, похитавши головою, вголос промовив:

— А шкода…

8

Вони зустрілися в такому складі вперше. Уже ніхто окремо з них не ризикував більше, ніж зараз, коли всі вони зібралися обговорити й затвердити свій план дій на найближче майбутнє.

Учора увечері спочатку майже всі вітчизняні телеканали, а відтак і телеканали сусідніх Росії та Польщі показали звернення до українського народу найвідоміших і найавторитетніших представників його творчої і наукової інтелігенції, в якому вони закликали до всенародної громадянської непокори владі.

Це була добре спланована акція, бо того ж вечора вся Україна була обліплена листівками з аналогічними закликами. Щоправда, зміст листівок на місцях дещо відрізнявся від тексту звернення інтелігенції. У листівках у кожній з областей і навіть у далеких районах перераховано безчинства місцевої влади, правопорушення, несправедливі судові вироки, факти незаконного захоплення земель, що належать місцевим громадам, випадки безкарних зґвалтувань «мажорами» беззахисних дівчат з простих сімей, знущання й вибивання потрібних доказів працівниками правоохоронних органів, рейдерські захоплення «крутими братками» підприємств малого бізнесу. В листівках вказувалися прізвища посадовців, які вимагають і беруть хабарі, принижуючи людей, змушуючи їх іти на змову зі своєю совістю. На стінах будинків, на парканах висіли «простирадла» склеєного паперу, поцяткованого дрібними, написаними кульковою ручкою, словами, що виносили вирок нинішній владі. Усій владі, від районних адміністрацій до небожителів, що окопалися на київських пагорбах.

У зверненні інтелігенції не було прямих закликів до повалення законної влади. У простих словах, якими воно закінчувалося, була надія на те, що український народ, якщо він не вважає себе худобою і бидлом, якщо має хоч краплину гідності, захистить себе, своїх дітей, своє майбутнє.

«Якщо можновладці всілякими нелюдськими способами змушують нас мовчати — давайте замовкнемо всі разом, одночасно, по всіх містах і селах, по всіх усюдах нашої рідної України!

Жодного слова в бік влади!

Жодного звуку в присутності представників влади!

Давайте замовкнемо хоч на кілька днів, і влада почне волати на весь світ, благаючи нас сказати хоч слово!»

Усі, хто нині зібрався на таємну нараду, організовану полковником Зорієм, напередодні чули звернення інтелігенції по телевізору. Богдан Данилович не вважав за потрібне зізнатися соратникам і друзям у тому, що знав про це звернення задовго до того, як його оприлюднили. Саме він висловив ідею закінчити документ, створений і підписаний однодумцями Івана Цюби, закликами до мовчазної непокори. У його планах повалення нинішньої злочинної влади то був лише один, але ключовий елемент, на якому базувалася решта заходів, що їх мали організувати і здійснити ось ці люди, які сидять зараз тут, у великому армійському брезентовому наметі, посеред якого стоїть пластиковий стіл з десятком таких самих стільців.

— Шановні друзі! Зайве говорити, що всі, хто тут є, присутні невипадково. Кожен із вас на своєму місці робив те, що наблизило нарешті час, коли ми вступаємо у прикінцевий етап нашої боротьби. Оскільки не всі присутні знайомі одне з одним, я кожного відрекомендую.

Генерал-лейтенант СБУ Володимир Дмитрович Шершун, керівник департаменту, досвідчений контррозвідник.

Генерал-майор СБУ Владислав Анатолійович Ухаль, начальник управління боротьби з наркобізнесом.

Петро Павлович Крюк, поки що полковник запасу СБУ, колишній керівник одного з ключових підрозділів «Альфи».

Полковник міліції Петро Олександрович Симко, начальник відділу карного розшуку УВС у місті Києві.

Підполковник СБУ Яруга Віктор Миколайович, начальник відділу управління боротьби з тероризмом.

Звичайно, це не всі люди, які беруть участь у нашій боротьбі. їх набагато більше, і кожен виконує свою частину роботи. Нам же сьогодні потрібно вирішити кілька питань, без яких ми далі рухатися не зможемо.

Завтра мільйони українців вийдуть на вулиці міст і, можливо, сіл України. Вони мовчки наближатимуться до центральних вулиць населених пунктів, блокуючи рух транспорту, роботу державних закладів тощо. Вони не знатимуть, що робити далі. Не знатиме, що робити, і влада. Проведені дуже ретельно соціологічні дослідження свідчать про те, що нинішня українська влада й зокрема Президент деморалізовані становищем в економіці і фінансовій сфері, і не підуть на відкрите протистояння з народом, тим більше ніхто з них не віддасть наказ почати силові дії проти мирної ходи людей, які просто йдуть, стоять, знову кудись рухаються й мовчать.

У цей час, коли напруження сягне апогею, по телебаченню виступить один із підписантів звернення інтелігенції, видатний письменник, критик, відомий дисидент, совість нації Іван Миколайович Цюба. Він запропонує: щоб уникнути можливого кровопролиття, тимчасово перебрати владу в країні новому урядові, який має очолити один з відомих і тямущих професіоналів-економістів. Ця кандидатура вже визначена й готова взяти на себе всю відповідальність за нормалізацію ситуації в економіці та фінансах. Оскільки всі підходи до державних установ буде заблоковано, та людина перебуватиме весь цей час у своєму службовому кабінеті на Грушевського. Саме туди завтра прийде група журналістів на чолі з відомим вам Олександром Ліченком, щоб начебто взяти інтерв’ю, а насправді — щоб вести пряму трансляцію про оголошення в Україні тимчасової нової влади.

У центрі Києва, на Майдані Незалежності буде терміново з «підручних матеріалів», які, звичайно ж, уже заготовлені й чекають свого часу, споруджено імпровізовану сцену. З неї до народу звернуться відомі письменники, вчені, лідери партій, генерали, студенти, активісти громадських організацій, інші небайдужі люди, які розкажуть про

злочини влади й закличуть до мирної громадянської непокори. Але це має бути після того, як акція «мовчання» себе вичерпає і до народу звернеться новий глава уряду.

Прошу вибачення у старших моїх товаришів, але всім вам доведеться виконати те, що накажу вам я. Кожен зробить свою частину для загальної справи. Ось про це ми з вами зараз і поговоримо. При обговоренні приймаються тільки ті пропозиції, які не виходять за межі загального плану, який склав я, погодив сам із собою і сам собі затвердив.

Усі присутні стримано засміялися.

Глава дванадцята

Це солодке слово «помста»

1

Тимчасовий виконувач обов’язків голови СБУ Мирон Остапенко сьогодні вперше після призначення зібрав членів колегії. Порядку денного, як це робиться зазвичай, попередньо не оголошували; високі керівники Служби, що вже зібралися в малому залі, лише висловлювали впівголоса кожен свої припущення щодо питань, які можуть розглядатися на засіданні.

Генерал Остапенко швидкою ходою зайшов до залу, кинув суворий погляд на присутніх, сказав:

— Добрий день, — і сів у центрі за великим столом президії. Усі попередники Остапенка, намагаючись показати демократизм і колегіальність у прийнятті відповідальних рішень, запрошували зайняти місця біля себе трьох-чотирьох членів колегії, переважно — заступників голови. Остапенко не запросив нікого.

— Колеги, — почав суворо, — наш Президент доручив мені очолити Службу у непрості часи. У країні економічна нестабільність, корупція роз’їла всі ланки державного механізму. Деталізувати ситуацію не буду — ви всі це знаєте й розумієте. Для наведення порядку в країні Президент змінює кадри, вводить у державні структури нових людей, з новим баченням, з новими ідеями і так далі. Сьогодні я зібрав вас, щоб налаштувати на серйозну роботу. Зараз обговорення не буде, але прошу надати мені до кінця цього тижня конкретні пропозиції щодо вдосконалення роботи, кожного на своїй ділянці. Запитання є? — Остапенко підвівся. Це означало, що запитань жодних немає й бути не може.

— Є запитання, пане тимчасовий виконувач обов’язків голови Служби безпеки України, — чітко й голосно, як вибух, прозвучали слова начальника управління боротьби з тероризмом полковника Зорія.

— Що там ще за питання? — роздратовано кинув Остапенко, але все ж сів на місце.

— Шановний Мироне Валентиновичу, а до вас, часом, не потрапляла інформація нашого агента, що працює в одному з розвідувальних органів Сполучених Штатів Америки, про те, що у нас, тобто в СБУ, завівся «кріт»?

— Що ви таке мелете? — ще зліше сказав Остапенко. — Детективів начиталися чи зранку вже прийняли?

— Мене вже вдруге інформує про це мій колишній агент, з яким я підтримую лише дружні стосунки, бо він, як то кажуть, уже не при ділах. Але до нього ще іноді доходить цікава інформація, якою він ділиться зі мною, використовуючи фактично законсервований канал зв’язку. Я запитав у наших контррозвідників — вони кажуть, що такої інформації не отримували. Якщо вони просто, так би мовити, «зберігають таємницю слідства», то Бог з ними, а якщо її, ту інформацію, хтось приховує?

— На що ви натякаєте, пане Зорій? — тепер уже спокійно запитав Остапенко.

— Ні на що я не натякаю. Просто з’ясовую, заради державної справи: а вона, та інформація, бува, не загубилася десь серед інших паперів? Може, й у вас лежить межи сотень донесень і шифровок? — Зорій нарочито говорив іронічно, щоб викликати гнів виконувача обов’язків голови.

— Ні, пане полковнику, — підкреслено увічливо і спокійно відповів Остапенко, — у мене документи не валяються. Тим більше — такі важливі. Можливо, ваш колишній, як ви зволили висловитися, «не при ділах», агент і справді таким є? Попрощайтеся з ним і не порушуйте чинних наказів. Ви ж знаєте, як треба будувати взаємини з агентами? Тож не дратуйте нашу «внутрішню безпеку». Вона після вашого спічу тепер мусить зайнятися цією справою.

— Чиєю справою, Мироне Валентиновичу? Вашою чи моєю? — ішов ва-банк Зорій.

— Нараду закінчено. Усі вільні. І ви теж, Зорій, поки що вільні, — на обличчі Остапенка не здригнувся жоден м’яз. — І ще: я вам — не Берун, який терпів ваші витівки. Ще один такий прояв ентузіазму — і нам доведеться розлучитися.

— Думаю, ми це з вами зробимо значно швидше, ніж ви собі уявляєте, пане тимчасовий виконувач обов’язків голови Служби безпеки України, — зробивши наголос на слові «тимчасовий», крикнув Зорій услід Остапенку, що вже виходив із залу.

Богдан Данилович ризикував. Але цей ризик — спланований. А наслідком поведінки Зорія — публічно-нахабної, з викликом — мали бути швидкі й неминучі дії Остапенка, за яким у кілька пар очей і вух слідкували цілодобово люди Яруги. Зорій і його команда були готові до будь-яких кроків т. в. о. голови СБУ.

Але, як виявилося, Остапенко, він же «Тлумач», він же «Чичерін» недарма пройшов серйозну підготовку — і професійну, й агентурну, і життєву.

2

Після загальної наради в лісі у військовому наметі Зорій протягом доби зустрічався з кожним із «змовників» окремо ще по кілька разів. Він давав указівки, корегував раніше дані доручення й накази, уточнював позицію кожного з елементів механізму, який мав буквально за лічені години почати свій історичний рух.

Яруга контролював Остапенка, Шершун проводив роботу серед вищого офіцерства Служби, Ухаль здійснював останні приготування до операції із захоплення нарколабораторії Назарова й арешту інших наркобаронів, зокрема Бойченка та Клютова, Петро Симко готував нормальних хлопців з карного розшуку до акції «міліція з народом».

Найвідповідальніше завдання випало на долю Петра Крюка. Дібрані ним колишні бійці «Альфи», згрупувавшись у невеличний, але боєздатний озброєний загін, чекали команди на захоплення, а потім і на фізичну охорону кількох кабінетів у будинку на Грушевського, з якого планувалося передати звернення керівника нового уряду до українського народу й до всього світу.

Сьогодні, після незвичного засідання колегії СБУ, прогулюючись вулицею Золотоворітською, обговорюючи деталі майбутніх дій, Зорій і Крюк вийшли до Оперного театру. Вони знали, що Крюка вже ніхто не шукає, справи про побиття олігархів от-от мають закрити, тому приятелі не тривожилися за безпеку спецназівця.

— Давай присядемо ось тут, на лавочці біля цього видатного чоловіка, — кивнувши в бік пам’ятника композиторові Миколі Лисенку, сказав Зорій. — Ти коли востаннє в опері був?

— Не пам’ятаю такого факту в своєму житті.

— А як же Отелло з Дездемоною, підступним Яго і мораллю про ревнощі й помсту?

— Богдане, не дави інтелектом на практичний хлопський розум, бо почну тему про нескінченність Усесвіту, — Крюк перевів розмову на інше, відчуваючи, що тема про оперних героїв — не його коник.

Приятелі всілися на лавочку біля пам’ятника. По Володимирській рухалася маса автомобілів, тротуарами кудись поспішав київський люд. Нікому не було діла до двох немолодих дядьків, що мирно розглядали пам’ятник і про щось своє говорили.

— Ти знаєш, чому я одразу ж на нашій першій зустрічі після твоєї втечі від Назарова відчув, що в нас з тобою багато спільного? — Зорій закинув ногу на ногу й майже розлігся на зручній лавці. — У характерах, в подіях нашого життя, в розумінні справедливості. Але найбільше мене вразила твоя розповідь про причину, з якої почалися всі твої так звані «терористичні акти» проти Назарова, Бойченка, Клютова. Ти розповів про жагу помсти, яку плекав з дитинства, а я слухав і насилу стримувався, щоб не крикнути: «У мене те саме, я теж сплю і бачу відплату за приниження, несправедливість, мене роздирає це відчуття образи на весь білий світ. Я тоді, під час наших бесід, справді насилу стримувався, щоб не роз

повісти тобі, як починав вибудовувати плани помсти — помсти не комусь, а за щось. І лише згодом зрозумів, що в мене з кожним роком прокидається нове почуття, яке поступово змінювало почуття помсти. Це почуття справедливості. Воно хоч і слабше за помсту, але значно шляхетніше й цінніше. І я радий, що в мене вистачило кебети базувати всі мої дії саме навколо справедливості, а не задоволення почуття помсти. Хоча, якщо ти готовий вислухати мої аргументи, можу повідати свою не лише теорію помсти, а й історію мого внутрішнього пояснення самому собі цієї теорії. У мені ж усе життя боролися два «я»: одне — зговірливе, толерантне, іноді боягузливе, друге — настирне, агресивне, нахабне й безстрашне…

— Хоч ти мене й переконував у хибності моїх намірів і вчинків щодо справедливої помсти певним особам, — перебив Зорія Крюк, — я люб’язно погоджуся вислухати тебе і навіть упевнений, що мені це буде цікаво й корисно.

Зорій і Крюк знали, що, можливо, вони сидять ось так спокійно востаннє, що завтра їх може вже не бути серед живих.

Вони розуміли, що завтра спокійне життя і он тих людей, що кудись поспішають, може обернутися на хаос, кошмар, пекло.

Але і їм, цим двом чоловікам, що мирно собі бесідують, треба перед завтрашнім днем хоч годинку передихнути.

— …Зигмунд Фрейд, певне, помилявся, стверджуючи, що головною мотивацією вчинків людини є секс, — Зорій за звичкою примружив очі. — Можна погодитися: значною мірою це відповідає реальному стану речей. Більше того — підтверджено багатовіковою практикою.

Але ж є більш потужні мотиви поведінки гомо сапієнс. Наприклад, заздрість ближньому. Це стосується бізнесу, таланту, красивої дружини, шикарного авто чи вихованих і розумних, не як у вас, дітей. Усе це спочатку дратує, потім змушує замислитися, а врешті — спонукає до дій.

Це лише якась там заздрість. А коли тобі не просто боляче наступили на мозоль, не тільки сплюндрували честь і гідність, не лише принизили і змусили плазувати, а знищили все те, ради чого ти жив, чому присвятив усе своє життя, що було для тебе найсвітлішим, наймилішим, найдорожчим. Розчавили найсвятіше — наступили на горло

пісні, яку співав ти у найщасливіші свої миттєвості, забрали те, без чого жити несила.

Ось тоді на світ Божий з-під тебе, поза твоєю волею і твоїм бажанням, незалежно від твоїх уподобань, віку, нахилів і чеснот, освіти й виховання, — за межею будь-якого осмислення й пояснення вилазить, виповзає таке собі паршиве, гниленьке, зморшкувате й плюгавеньке, але разом із тим потужне, всесильне, всепереможне почуття, яке нічим не придушити, не приспати, не замінити, не обманути й не улестити.

Це почуття — помста.

Спробуй забути незрозумілу, здавалося б, безпідставну й нічим не виправдану, але таку болючу зраду твоєї першої і, може, останньої любові. Забудь остракізм недолугого начальника на твоїй першій серйозній роботі, що спричинило зміну на сто вісімдесят градусів усіх твоїх життєвих планів і, може, відібрало в тебе найголовніше — можливість реалізувати талант саме в тій галузі діяльності, яка просто «сродна» твоєму єству, твоєму характеру, твоїм природним задаткам. Не звертай уваги на скепсис власних дітей щодо мобілізації всіх твоїх можливостей заради їхнього благополуччя, облаштованості й ситості. Викресли з пам’яті картину, яка роками гнітить тебе, стоїть перед очима, хоч би де ти був, хоч би що робив — коли твоя дружина підхоплюється злякано з вашого ж таки подружнього ложа, підсвідомо стягуючи простирадло з оголеного й не менш переляканого мужика, який виявляється твоїм близьким другом.

Яке все-таки це солодке почуття — помста! Ти стільки пережив, щоб нарешті відчути його незрівнянний смак! Колись давно-давно тебе образили. Тебе принизили. Тебе майже знищили. Ти не чекав цього приниження. Тобі було боляче. Ой, як боляче! Здавалося, життя добігло краю, ось-ось шлях твій земний скінчиться, бо не можна пережити того, що зробили з тобою. Знехтували твоїм его, розтоптали гордість і гідність. Ти вважав себе поважною людиною. Хоч для когось, хоч для небагатьох. Ти вважав себе кимось… У тебе був свій коник, козир, яких не було в інших. Ти думав — тебе любили, поважали, прислухалися до твоєї думки. Як же це все зненацька одного дня перевернулося? Розчавлено, стерто твоє «Я». Так, тебе знищили: до мізинця, до волосинки, до останньої сльози.

Було страшенно боляче, було нестерпно гірко. Так ще не було ніколи. Не хотілося жити. Думав — не очуняти. Але… Вичухуєшся, вилазиш, викараскуєшся. Тільки завдяки їй, лише з однією мрією про неї живеш увесь цей час після того удару, після тієї ганьби й приниження. Заради неї терпиш ще й не такі випробовування долі. До яких зрештою звикаєш.

І ось цей час настав. Час, коли десятки років чекання, муки, болю обернулися на рай насолоди, на блаженні нескінченні миттєвості кейфу.

О, це незрівнянне відчуття — помста!

Навіть дрібна людинка від образи може стати великою. Вона може піднестися над собою. Образа — це стимул. Образа — це така рушійна сила вчинків. Різних вчинків. Можна все життя присвятити наближенню мети — помсти за образу. Помста! О!

Це така сила! А може розпочатися все з… образи…

Здається, Зорій забув, що він був не сам, що поруч сидів Крюк, а Богдан говорив наче сам із собою, буцім переконуючи саме себе в тому, про що говорив.

— Ти це з ким зараз розмовляв? — спитав Крюк, вражений монологом Зорія.

— З тобою.

— А мені здалося, що це все розказую я. Звичайно, так вишукано у мене не вийшло б, але можу підписатися під кожним словом, окрім…

— Окрім?.. — Зорій напружився, якось зібрався, очікуючи чогось такого, що може змінити його переконання, відшліфовані впродовж багатьох років і закарбовані в його мозку навічно.

— Окрім того, що помста — це сила. З деякого часу мені почало здаватися якраз навпаки. Бо іноді від помсти страждають не лише ті, на кого вона спрямована, а й інші люди, які жодного стосунку до твоїх проблем не мають. Як сказав хтось із мудрих (вибач, але і я дещо читав на своєму віку), помста — ненадійна зброя: цілишся в одну мішень, а влучаєш, як правило, в іншу.

Почувши ці слова свого побратима, Зорій чомусь згадав останні події, пов’язані з його сімейним життям: від того, що сталося у стосунках з дружиною, можуть постраждати близькі

й рідні їм обом з Надією люди, які ні сном, ні духом навіть не здогадуються про ті проблеми, які раптом (чи ж раптом?) виникли в подружжя Зоріїв. А Крюк, наче почувши внутрішні роздуми Богдана Даниловича, поставив у розмові на цю складну тему жирну «філософську» крапку.

— Мені здається, що напрошується ще один цікавий висновок: якщо ти твердо вирішив помститися, то пригадай, чи не було у твоєму житті епізодів, за які хтось може віддячити й тобі. Можливо, тоді твій твердий намір дещо пом’якшиться або взагалі щезне. Може, краще було б навчитися прощати? Ти пробачиш — і тебе простять. Ти прощати вмієш?

З

Прощати Богдан Данилович Зорій умів. Не відразу. У ньому ще довго могла грати образа. Він переживав, не знаходив собі місця. У його голові виникала безліч планів помсти. Ось він кидає викривальні слова просто в обличчя кривднику. Привселюдно. А ось він робить так, що кривдник сам приходить до нього й вибачається.

Планами помсти Богдан Данилович ні з ким не ділився. Оточення полковника могло лише помітити, як змінювався його настрій. Це було видно не з поведінки Зорія, а з обличчя. Воно ставало суворим, вилиці напружувалися, в очах згасав той добрий вогник, притаманний його блакитним очам, коли він був у доброму гуморі.

Ніхто не міг знати, з приводу чого нервувався чи злився Богдан Данилович. Здогадуватися могли. Але істинні причини він завжди ховав у собі. Саме це, як і решта його вад, що базувалися на нервовій нестриманості і психічній ранимості, роз’їдало зсередини, мучило його, спричиняло душевний і фізичний біль.

Ці муки, внутрішні монологи полишали не так швидко, як того хотілося Богдану. Він сам через це страждав. Але все мало витримати строк, як грип, що попри будь-які ліки все ж проходить свої стадії розвитку, як герпес, що теж має шлях від вранішньої появи відчуття чогось зайвого на губах до остаточного його зникнення. Жодні ліки не допомагають, а лише можуть пом’якшити плин хвороби.

Усе ж минав час, і біль кривди чи несправедливості відступав, залишаючи назавжди гіркий спомин про те, що сталося.

І прощення іноді само собою приходило.

Так, пробачати Богдан Данилович Зорій умів. Він міг спілкуватися з кривдником, і за певний час стосунки могли відновитися до стану, в якому перебували до конфлікту. Але чи забував Богдан кривду зовсім? Чи прощав він ті муки, які йому довелося пережити, через які він страждав, які підточували його здоров’я, відгризали частинами його не таку вже й сильну плоть і душевну міць?

Ні, не забував. І по суті, до кінця не пробачав.

Чи робив він щось реально для того, щоб помститися, щоб зло, завдане йому, покарати? Окрім, звичайно, утопічних планів про відплату?

Ні, раніше майже ніколи не робив. Але здебільшого траплялося так (Богдан Данилович це помічав і констатував не раз), що кривдники за певний час були покарані якимось іншим чином. Без його участі хтось потрапляв у смішні, а хто й у трагічні ситуації, хтось помирав раптово наглою смертю, у когось руйнувалася кар’єра, хтось міг захворіти, хтось втрачав усе, заради чого жив, заради чого й робив ті підлоти, через які свого часу постраждав і Богдан Данилович.

І тоді Богдан Зорій, якого віруючим у Всевишнього можна було вважати лише умовно, починав замислюватися про Бога, про невідворотність відплати й покарання зла та про підтвердження його ж думки, що у всьому йому допомагає його янгол-охоронець, янгол-хранитель.

4

Коли Вікторові Романовичу Клютову зателефонували вірні люди з телеканалу, власником якого наполовину був він, і повідомили, що попри неузгодженість з керівними менеджерами каналу випускові редактори новин прийняли рішення показати у вечірніх випусках звернення інтелігенції до українського народу, досвідчений і тертий олігарх зрозумів — час настав. У пам’яті промайнули кадри подій, пов’язаних із процесами, що відбуваються у владі й навколо влади. Він згадав останні зустрічі з чиновниками, які ще вчора були всесильними, а нині теж десь ховаються й трясуться за свою шкуру.

Віктор Романович не рятуватиме інших. Йому начхати на подільників, що зараз і далі варять бабло, мабуть, і не підозрюючи, що наближається їхній повний п…ць.

Віктор Романович Клютов дасть дьору. У нього для цього все готове. Документи на інше ім’я лежать у кишені, валютні рахунки вже давно за кордоном, місцеві активи завжди були зареєстровані на підставних осіб. Тут, у цій грьобаній вошивій Україні його нічого не тримає. Усе, що міг, він вичавив із неї, не вклавши в її розвиток ні копійки. Може, сім’я? Ні, сім’ї у нього вже давно немає: дружина, донька, брати-сестри стали йому чужими, спілкувався з ними Віктор Романович суто формально, не маючи до них жодних родинних почуттів.

Літак, що понесе Клютова до іншого, щасливого й ситого життя, відлітає завтра о сьомій ранку. Необхідно згаяти сьогоднішній вечір, жодним кроком, жодним порухом, жодним телефонним дзвінком не спровокувавши щось незвичайне, що могло б завадити реалізації його плану. Плану втечі.

Клютов розвалився на широкому шкіряному дивані, увімкнув телевізор. На його каналі показували якусь рекламну лабуду, і Віктор Романович почав довільно натискати кнопки пульта. Коли це на екрані — обличчя його, Клютова, і його ж таки голос: «…прекрасний парок, тепер можна й про справи поговорити».

Картинка в телевізорі показувала приміщення, в якому кілька вкутаних простирадлами чоловіків за дерев’яним столом пили з великих бокалів якусь темно-коричневу рідину. Клютов пізнав Назарова й Бойченка, що сиділи поруч з ним за столом. Почав говорити Бойченко:

«…коли нам стало відомо через своїх людей у цій організації, так би мовити, «з надання допомоги органам», про те, що вони намагаються закупити в Італії та в інших країнах спеціальну техніку для негласного контролю, ми й вирішили прибрати всю групу гебістів до своїх рук. Вони, звичайно, бундючилися, намагалися диктувати нам свої умови, але гроші зробили свою справу. Зараз ця група цілком під нашим контролем.

Як з’ясувалось уже пізніше з приватних розмов, мета створення їхньої організації — привести до влади свою людину, бажано б колишнього кадебешника. Ну, ми їм, звичайно ж, пообіцяли, що в разі перемоги на наступних президентських виборах нашої людини найсолідніші з них займуть впливові посади у виконавчій структурі влади або стануть депутатами Верховної Ради. Як і слід було чекати, генерали повелися на наші обіцянки. Єдине, що їх нині найбільше турбує, то це те, щоб ніхто не дізнався про наші спільні контакти. Для них ми хто? Олігархи, глитаї. Грошики брати у нас — це за щастя. А ось публічно спілкуватися — ні, ви що, це ж бандити, як можна?!»

Клютов одразу ж згадав цю розмову, зустріч у маєтку Назарова, коли вони збиралися з іншими солідними людьми, щоб спланувати внесення коректив у політичні розклади у вищих ешелонах української влади.

«…Ми, звичайно, дали їм чималі гроші на закупівлю солідної апаратури, — мовив з екрана Бойченко. — Тепер уже наші технарі нею обснували весь Київ, усю Україну. Прослуховується і пишеться на цифру все і вся. Ми ведемо тотальне спостереження за всіма нашими суперниками й ворогами, у тому числі — за правоохоронними органами. Благо — всю систему есбеушну, та й міліцейську ці хлопці знають, як свої п’ять пальців. Нам потрапляє дуже цікава інформація, зокрема й про Президента…»

Значить, Назаров, гнида, все-таки записував усі наші розмови. «Ні, нічого особливого, Боже збав, тільки для своєї безпеки, ля-ля-ля». Падло, наволоч, маланець недообрізаний…

Ні, до завтрашнього ранку я у своїх хоромах не доживу. Треба негайно линяти. Раз уже телевізійники, яким і пукнуть западло без баксів, пішли на такі кроки, значить, ці шакали, ці стерв’ятники відчувають мертвеччину. Не дочекаються! Якщо врахувати, що сьогодні ввечері по ящику ще й крутитимуть якісь звернення до народу, то вранці з Києва вибратися, напевне, буде проблематично.

Клютов підвівся, перевірив ще раз кишені, порився у великому напівпорожньому шкіряному портфелі, ще наостанок озирнув кімнату, вийшов і зачинив за собою важкі металеві двері.

5

Була субота, але народ почав збиратися зрання. Незвичний для киян у цей вихідний день людський рух поступово набирав обертів. Люди спочатку збиралися невеличкими групками біля своїх будинків, потім випливали на вулиці й уже сотнями, тисячами йшли у напрямку центру. Хто жив на Троєщині, Оболоні, Теремках, Харківському масиві, Позняках, Нивках, в Академмістечку, Святошині, добиралися до центру на метро, поки заблокували всі виходи з підземки на станціях «Хрещатик», «Майдан Незалежності», «Театральна» та «Золоті Ворота».

Група захоплення, яку особисто очолив генерал Ухаль, піднялася в повітря з бази, що поруч з аеропортом Жуляни, й летіла на великому транспортному вертольоті. Керівники операції з блокування й захоплення нарколабораторії ще напередодні передбачали, що добратися до володінь Назарова в день, коли на вулиці вийдуть сотні тисяч людей, буде нереально.

Ухаль набрав на мобілці номер і, дивлячись у вікно, сказав:

— Ви мене чуєте? — і, мабуть, діставши ствердну відповідь, почав доповідати. — Весь центр забитий. Від Хрещатика маса людей тягнеться Червоноармійською і далі аж до Великої Васильківської, Ломоносова, проспекту 40-річчя Жовтня. Від Майдану Незалежності люди загатили всі вулиці — Хмельницького, Банкову, Володимирський узвіз, далі весь Поділ. Від бульвару Шевченка й університету народ заполонив майже до кінця Брест-Литовський проспект. Велика Житомирська, Артема, Лук’янівка — всюди люди. Бульвар Лесі Українки, Кутузова, Московська, до Кіквідзе й Печерської лаври — так само. Подекуди натовп ще рухається, але переважно вже все стоїть. Резиденція Президента оточена кільцем міліції, та згори воно — як малесенька тріска в океані.

Генерал зробив відбій і набрав інший номер. Відповіли миттю. У трубці знайомий голос:

— Два невеличкі фургони майже повністю завантажені товаром і готові до виїзду. Чув розмову, що пігулки поїдуть не звичним маршрутом, а прямо до столиці, де їх просто скинуть вуличним баригам, а ті безплатно роздаватимуть молодим

людям — усім, хто схоче і скільки схоче. Під дією «дурі» молодь — неадекватна, провокуватиме бійки, почне грабувати магазини, підпалювати автомобілі. На це мусять відреагувати силові структури, внутрішні війська, а в разі потреби — армія. Я висуваюся з частиною «академіків» у невідомому напрямку. Шеф розуміє, що лабораторії кранти, і намагається зберегти «голови», щоб поновити виробництво опісля.

Ухаль «відбився» й знову набрав попередній номер.

— Ваша правда: мій підтвердив учорашні припущення. Але, сподіваюся, ми прибудемо вчасно. Беру на себе відповідальність у разі спротиву — знищувати падло на місці. Кінець зв’язку.

Перелетівши Дніпро, вертоліт швидко наближався до села Вороньки. Он уже показався будинок-палац Назарова на краю села біля самісінької річки.

6

На п’ятому поверсі будинку уряду на Грушевського все підготували для запису звернення до українського народу Валентини Ромниченко — донедавна першого заступника міністра фінансів та економічного розвитку. У невеликій кімнаті, зовсім не схожій на кабінет високого чиновника, яблуку ніде впасти. Газетярі, телевізійники, оператори з камерами обступили стіл, на якому єгипетською пірамідою скупчилися десятки різнокольорових мікрофонів.

Валентина Ромниченко, розуміючи, що її невеличкий кабінет не вмістить усіх охочих почути з перших уст оцінку подій, що розпочалися вранці так раптово, прийняла рішення перейти до іншого приміщення. Преса вже встигла зробити правильний висновок, що про майбутні події хтось знав заздалегідь. Дехто з телевізійників зізнався: їх попередили ще вчора, що в Кабміні назрівають історичні події. Тут же очікували на сенсації відомі своїми гострими публікаціями журналісти Олександр Ліченко, Олександр Єліцович, Людмила Коробкова, Валентина Кошникова, Віктор Портянников.

Валентина Ромниченко дала відповідні вказівки своїм помічникам, і ті швидко організували «переїзд» в інший кабінет. При цьому кімната, куди мали перейти Ромниченко й журналісти, виявилася зовсім порожньою, туди почали переносити ті самі меблі, що раніше стояли в кабінеті заступника міністра.

Коли хтось із помічників хотів узяти зі столу Ромниченко якусь цікаву скульптуру, жінка жестом їх стримала.

— А цю штучку я перенесу сама, — вона взяла в руки статуетку фалосоподібної форми, погладила її й понесла до нового кабінету.

Ромниченко згадала слова людини, яка подарувала їй цю символічну скульптурку. «У тебе попереду складний і дуже відповідальний період життя. Можна сказати — найвідповідальніший. Не виняток, що настане мить, коли тобі не захочеться не просто далі боротися, а й жити. А розпач — найгірший помічник у такій серйозній справі, яку задумали ми. Тому в скруті подивишся на цього стилізованого Анха, погладиш залежно від настрою якусь його частину — до тебе повернуться впевненість і рівновага. Я цього тобі бажаю».

— Так кажеш, шановний Богдане Даниловичу, знак Анх — символ усесвіту й вічності? Ну-ну, побачимо, чи допоможе він мені тепер, коли на мене чекають десятки ось цих акул пера і дюжина телекамер?

— Шановні представники четвертої влади! Не вважайте за підлещування, але маю сказати, що саме ви сьогодні — єдина впливова сила в країні. Крім, звичайно, народу України. Решта, що без жодних на те підстав вважає себе владою, давно нею не є.

Учора ввечері саме завдяки чесним і сміливим журналістам уся Україна, та де там — увесь світ побачив і почув, як живуть наші олігархи, що вони роблять і як планують розпорядитися в найближчому майбутньому нашими життями, долями наших дітей і наших батьків. Учора весь світ побачив, як у сауні купка злочинців обговорювала план захоплення влади в нашій країні. Вони нахабно, нічого й нікого не боячись, намагаються пропхати на найвищий пост нашої держави свого ставленика — такого самого хапуна і злочинця, як і самі.

Ви думаєте, в нашій країні є правоохоронна система, яка не допустила б цю загребущу армаду до влади? Ви думаєте, наш гарант Конституції може чи захоче щось зробити на захист нас від мародерів і наркоділків, які обертають наших дітей на безсловесні наркотичні трупи? Я зараз продемонструю вам лише кілька аудіозаписів, зроблених у кабінеті Президента нашої держави. І хоч запис робив такий самий злочинець, як і ті, кого ви зараз почуєте, ми вдячні цим «ентузіастам» за можливість знати таке, про що нормальній людині з нормальною психікою навіть не присниться.

Ромничеко кивнула помічникові, той увімкнув магнітофон, який щойно поставив на стіл перед заступником міністра, і підніс до динаміка один з мікрофонів. Усі почули голос Президента України. Він розмовляв спочатку з Талимеризібою, потім з Беруном. Далі помічник увімкнув ще кілька записів розмов з людьми із близького оточення Президента, під час яких мова йшла тільки про бізнес, хабарі, призначення чиновників на «хлібні» посади, покарання незговірливих бізнесменів і журналістів.

7

Тільки-но Зорій закінчив розмову з Ухалем, у якій той яскраво описав картину, що постала перед генералом, коли він пролітав над Києвом, задзвонив міський телефон. Зорій автоматично схопив трубку, хоча всі дзвінки, яких він чекав, мали надходити лише на мобільний.

— Слухаю вас, — швидко сказав Зорій.

— Алло, Богдане Даниловичу?

— Так, це я, говоріть швидше, — Зорій не пізнав голосу того, хто телефонував.

— Це — Олександр Тесля. Відчуваю, що ви дуже зайняті, так, може, я зателефоную іншим разом?

— Ні, Сашко, я радий тебе чути. Здрастуй!

— Добрий день! Я — швиденько. Ось дивлюся телевізор — цікаві події відбуваються. Виступ заступника міністра Ромниченко, записи з кабінету Президента… Невже оце все спричинилося відкритим листом інтелігенції до народу?

— Сашко, ти ж доросла людина. Усе спричинилося тим, що на шиї народу затягнули зашморг до далі нікуди. Вийди з

квартири, подивися, що робиться на вулицях Києва. Те саме діється й в інших містах України.

— Зрозуміло. Тоді, справді, я невчасно зі своїми дрібними питаннями. Вибачте…

— Ні, Сашку, ти мене неправильно зрозумів: я без претензій. Навпаки — вдячний за своєчасну допомогу і за знайомство з… ти знаєш з ким. Говори, що за проблема?

— Тоді я справді — коротко. Ви ж знаєте, що я закінчив писати свій роман «Хмари над Карпатами». Зараз віддав його редакторові, хай подивиться своїм професійним незамуленим оком. Наталя Костянтинівна Черненко — дуже досвідчений редактор, усе життя працювала в редакціях різних товстих журналів. І от вона зателефонувала й запропонувала вилучити з тексту одну цитату, яку вважає в романі зайвою. А мені так хотілося її використати! Я навколо тієї цитати побудував цілу лінію, цілу главу.

— Ти думаєш, я можу тобі в цій суто професійній справі допомогти? Мені ж до Йосифа Віссаріоновича далеко. Це він був найвидатнішим не тільки полководцем, істориком, атомником, але й філологом та літературознавцем.

— Куди там Сталіну до вас! Ви значно крутіший.

— Оце дожився: мене ще ніхто вище генералісимуса не підносив.

— Так, Богдане Даниловичу, звикайте. Я згадав дискусію у вашому кабінеті вдома щодо української мови, української культури, релігії. А тут ідеться про нашу українську ідентичність.

— Гаразд, Сашко, умовив. Читай, що там редакторові не сподобалося.

— Слухайте. «… «малоросійство» — ця ганебна хвороба українського характеру, переслідує нас, мстить нам. Завжди, у найтяжчу і відповідальну хвилину, знаходяться серед нас такі, що вважають за потрібне служити чужинцеві. Вважають за конче можливе схиляти перед кимось голову, розбиваючи собі чоло в лакейському пориві. Не можуть випростатися, стати вільними і гідними людьми, без страху перед якоюсь Москвою чи Польщею. Ці «малороси» перетворили нашу історію в плебейське животіння: в існування з ласки чужинця-займанця. Принижують себе самі, і встидаються свого українства, і валяються, плазують перед ворогом, лижучи його брудні чоботи, і отримують від цього якесь дивовижне задоволення: задоволення раба, настільки ж підлого, наскільки ницого». Це цитата з однієї цікавої книжки про історію націоналізму.

— Ти знаєш, Сашо, — Зорій зробив невеличку паузу, а потім додав: — гадаю, редактор має рацію. Я знаю особисто Наталю Костянтинівну: вона не лише досвідчений редактор, а й мудра людина. А щодо цитати… Нас і так є кому ганити, а тут ми самі себе брудом поливаємо. Нам насправді треба було б зеленку пити, щоб хоч трішки припекти вавки в голові, які не дають нашим мізкам працювати в потрібному напрямку. Хоча цитата, я тобі скажу, сильна. І багато в чому правдива. Коротше, вчиняй так, як вважаєш за потрібне. У будь-якому разі викинь слова про Москву і Польщу. Зараз — інші часи. Треба навпаки — шукати порозуміння і спільні точки дотику. Досить кивати на когось, треба на себе пильніше подивитися.

— Спасибі, Богдане Даниловичу, за пораду. Я подумаю. Що стосується нинішніх подій, то, якщо знадобиться моя допомога, — я готовий.

— Не сумніваюся. Дякую тобі за все, Сашко. До побачення.

Тільки-но Зорій поклав слухавку, як ожив мобільний.

— Богдане Даниловичу, — стривожений голос Яруги міг означати тільки єдине — щось трапилося, — Остапенко зник.

— Що значить «зник»?

— А так, зник. Немає ніде. Ті, кому доручено було… та ви ж знаєте, щойно доповіли: не можуть його знайти. Вчора пізно увечері як зайшов до свого будинку, так досі й не виходив. На службі теж немає.

— Можеш далі не пояснювати — все зрозуміло. Він використав підготовлений варіант, який має бути в кожного з таких… Що ж, будемо сподіватися, що наша тривога передчасна. Що ще нового?

— Працюємо за планом. Усі наші колеги не відходять від телевізорів. Коротше — бардак. Ніхто не знає, що робити. Мені навіть здається, що починається паніка. Треба щось робити.

— Скоро все буде, не переживай. Відслідковуй ситуацію і доповідай.

— Єсть!

Щойно Зорій вимкнув мобілку, вона знову завібрувала в руці. Богдан Данилович глянув на екран: висвітився напис «Симко П.».

— Слухаю, Петре.

— Здрастуй, Богдане! Є інформація від даішників: кілька хвилин тому біля одного з будинків у Царському селі на бульварі Лесі Українки вибухнув автомобіль. Яка марка і хто був у машині — встановлюється. Відомо тільки, що рознесло вщент, на друзки. У салоні хтось був, бо кругом валяються частини людського тіла. Можливо — людських тіл. За попередніми даними, зібраними від перехожих, на тому місці завжди паркувався твій начальник — Мирон Остапенко. Може, це його грохнули?

— Зрозуміло. Спасибі, Петре. Коли щось іще стане відомо про цей випадок — зателефонуй.

— Гаразд, бувай…

Зорій набрав номер Яруги.

— Ну, що, дорогенький? Ось тобі й почалися сюрпризи. Та ще й які! Можеш Остапенка не шукати. Телефонував Петро Симко — вибухнув автомобіль нашого т. в. о. Вщент рознесло не тільки машину, а й того, хто сидів у ній. Не сумнівайся — ідентифікувати особу не вдасться. Експерти зроблять висновок, що загинув Остапенко. Отож чекаймо наступної зустрічі з нашим улюбленим тимчасовим начальником. Думаю, цей довго в підпіллі не просидить, десь випливе. А поки що, як то кажуть, баба з воза, а кобила «в курсе дєла».

8

Вони й цього разу зробили все, щоб зустрітися таємно, подалі від сторонніх очей: саме зараз ніяк не можна допустити, щоб їх хоч хтось побачив разом. Ці кілька днів, які потрясли не лише Україну, а й світ, для них — найголовніші в житті. І ніхто не повинен знати — усе, що відбулося, вони зробили разом.

Валентина Ромниченко лише недавно дізналася, що вона землячка Богдана Зорія. Рідна мала батьківщина нині в такому самому шаленому русі, як і решта українських земель.

їхні земляки теж вийшли на вулиці міст і сіл і розігнали к бісу обласну й районні адміністрації.

— Богдане, а ти пам’ятаєш, як ми вперше зустрілися?

Якби тоді мені хтось сказав, що я стану змовницею і попруся у владу, я би плюнула межи очі. Та й пішла на контакт я лише після того, як ти таємно показав мені справу на діда, з якої дізналася, що доносила на нього моя бабця.

— Валю, я пишаюся, що розгледів у тобі таку потужну й розумну людину. І те, що ти стала лідером нації і взяла на себе цей тягар, ще раз підтверджує мій правильний вибір.

І твій вибір також.

— Богдане, я ніколи не запитувала тебе, а ти не казав сам мені про… — Валентина зам’ялася, добираючи слова. — Скажи правду, я у ваших офіційних кадебістських документах значусь як агент?

— Валю, — Богдан у нокдауні, — я ж тобі як на духу казав і зараз запевняю, що про наші стосунки не знає жодна душа. Навіть мій вірний Санчо Панса — Віктор Яруга.

— Я розумію, ти міг не називати мене на прізвище, міг взагалі про мене і наші плани «захоплення влади» нікому не говорити, — Валентина подивилася, як часто це робила, Богданові в очі. — Мене не обдуриш. Ти ж не вмієш брехати. Розколюйся!

Дав мені якесь прізвисько, чи як там у вас кажуть — псевдо?

— Офіційно — ні. А для себе, щоб зручно було… — почав мимрити Богдан Данилович. — Коротше, дав я тобі ім’я. Але це не суть важливо…

— Значусь я у вас як агент? Говори правду!

— Ні!

— Тоді зізнавайся, як ти мене «для себе» назвав?

Зорію на своєму довгому життєвому шляху часто доводилося брехати, але цій жінці, з якою вже стільки пережито і стільки ще всього попереду, сказати неправду Богдан не міг.

— Атех…

— Як?

— Кажу, назвав я тебе ім’ям Атех.

— Вибач за невігластво, але… що це значить?

— Колись дуже давно в хозар була така собі принцеса Атех.

Її ім’я трактували самі хозари, як назву чотирьох станів духа.

Але це складно зрозуміти, та й не дуже потрібно. Головне ж у цій історії те, що принцеса мала сім облич. Тобі як жінці уявити буде неважко приблизно таку картину: щоранку Атех сідала за «трюмо» й малювала собі нове обличчя. Щоразу — нове, якого ніхто раніше не бачив. Дехто вважає, що Атех узагалі не була красунею, а мала пристойний вигляд завдяки косметиці. Одне слово — вміла нею користуватися. Саме звідти й пішов вислів «хозарське обличчя».

— То я, по-твоєму, така багатолика?

— Ні, багатоликість у хозар розумілася як здатність прокидатися щоразу начебто кимось іншим. Не просто щоранку мати нове обличчя, а бути кимось іншим. Навіть близькі люди й родичі не впізнавали одне одного, бо не запам’ятовували попередні обличчя, які мали їхні близькі.

— Однак виходить, що в мене кілька облич?

— У Президента такої великої держави що більше буде облич, то краще.

— До речі, ми ж домовлялися — мені досить було б і посади Прем’єра.

— А Президента куди подінемо? Ми ж, вважай, уже змінили владу.

— Та він лишень дізнається, що я виконую його обов’язки, повіситься або емігрує. У Ріо-де-Жанейро, наприклад.

— А чому б і ні? Колись один нормальний пацан Остап мріяв про це місто…

— До речі, сьогодні помічник заніс на підпис указ про присвоєння тобі звання генерал-майора. Нове керівництво моєї ще не зовсім легітимної Адміністрації розстаралося. При цьому подання підписав новий голова СБУ, твій дружбан — генерал Шершун. Це ти його попросив?

— Що?

— Та не хвилюйся, я пожартувала. Підписувати відразу не стала, залишила документ у сейфі. Думаю, запитаю спочатку тебе, чи, бува, не змінилося твоє ставлення до генеральських звань?

— Ні, Валю, не змінилося. Як то кажуть, генерал — не звання, генерал — це щастя. Мені ж такого щастя не треба. Та ти й сама знаєш, скільки серед прапорщиків розумних людей і

скільки серед генералів дурнів. Це, звичайно, не стосується таких людей, як Володимир Дмитрович Шершун.

— Зізнаюсь, я тобі збрехала. Той указ повернула помічнику зі словами: «Цій людині ваші звання — до сраки!» Чи не дуже грубо я висловилася як для людини, що має показувати своєму народу приклад культури?

— Як на мене, ти висловилася дуже м’яко й надто культурно. Хочеш, я скажу, які слова твій помічник почув би від мене?

— Ні-ні, — хіхікнула Валентина, як може хіхікати тільки вона. — Залиш їх для своїх курочок і перепілок. Ти ж у нас без п’яти хвилин пенсіонер, — Ромниченко хитрувато подивилася в очі Богдана Даниловича. — Чи, може, все-таки ще передумаєш? Усі ж твої друзяки залишаються при ділі. Навіть Петро Крюк пристав на твою пропозицію очолити есбеушну «Альфу».

— Так, а якби мені ще вдалося прилаштувати Петра Симка керувати карним розшуком — ти б і горя не мала. Він би тобі переловив усіх бандюків за місяць.

— Гаразд, вважай, питання вирішено. То що? Може, все ж залишишся?

Богдан Данилович усміхнувся:

— Ні. Я, здається, накоїв у своєму житті такого, що без глибокого аналізу не обійтися. Треба виправляти власні помилки, допущені на особистому фронті. Я впевнений: задумане нами збудеться. Ми з тобою знали, на що йдемо. І те, що ми ще живі, що сидимо зараз біля милої нашим серцям рідної річки, свідчить лише про єдине: ми з тобою чогось-таки варті. Удачі тобі, Валю!

Валентина Ромниченко мовчала. Вона дивилася на протилежний берег — так схожий на крутосхил Дніпра, з обвалами глини, порослий чагарниками і старими як світ вербами.

— Побачимо, — замріяно ледве прошепотіла. — Я звідси нікуди б і не їхала. Ніколи. А завтра в мене відповідальна зустріч. Мій «Красунчик», мабуть, уже дістав додаткові інструкції, як остаточно дотиснути ошалілу дурну бабу до цугундера. Бідна Україна. Славна Україна. Яка ж ти мила, і як же тебе ми любимо, коли заради тебе йдемо «у ясир до неприятеля»!

— О, раз заговорили козацькі гени — пофортунить, — Богдан Данилович узяв за руку Валентину Дмитрівну Ромниченко. Вона, у свою чергу, поклала голову йому на плече, заплющила очі й якось мрійливо, невідомо що чи кого маючи на увазі

— луг, крутий берег чи свого бойфренда, промовила:

— А він же, чортяка, таки гарний…

9

Зорій проїхав вулицями столиці, які вже другий день як звільнилися від тягаря сотень тисяч людських ніг, тіл, душ. Країна вступала в новий, незвичний, обнадійливий період своєї історії. Яким він буде — ніхто на всі сто спрогнозувати не ризикне.

Припаркувавши автомобіль на Ірининській, Богдан Данилович, утім, у центральний будинок Служби вирішив зайти з вулиці Володимирської. Полковник здивувався, коли прапорщик, який цього дня стояв на вахті головного входу в СБУ, простягнув йому невеличкий поштовий конверт, на якому було написано лише два слова — «Богданові Зорію».

— Пане полковнику, — відповів на мовчазне запитання прапорщик, — за кілька хвилин до вашого приходу якась дівчина зайшла на пост і попросила передати цього листа особисто вам. Я хотів пояснити, що ми листів не передаємо, а вона повернулася й вийшла на вулицю. Вибачте, що порушив інструкцію, але…

— Іноді інструкцію краще порушити, ніж її виконати. Спасибі, друже.

Зорій пішов до кабінету Шершуна, та секретарка в приймальні попередила: генерала немає. Богдан Данилович здогадувався, що Володимир Дмитрович у ці хвилини проводить нараду зі своїми новими заступниками, які ще були нелегітимними, але на ділі вже виконували обов’язки, які розподілив між ними новий голова СБУ генерал Шершун.

Перше, що зробив Богдан Данилович, прийшовши до свого кабінету, це розкрив конверт, який йому передав прапорщик. На аркуші з учнівського зошита було написано лише кілька рядків. Зорій прочитав їх раз, ще раз.

«Богданочку! Я вдячна тобі за те, що тепер знаю, як це — любити. Усвідомлюю розумом, що саме так все і мало закінчитися, але серце… Серце протестує, не хоче підкорятися розуму. Та все ж серце моє, власне, і я з цим як-небудь потихеньку-помаленьку впораюсь. Жодної краплини сумніву в правильності моєї поведінки не маю. Якщо ж мені ще раз пощастить закохатися, я хотіла б, щоб та любов була такою самою, як і наша любов. Вибач — як моя перша любов.

Мамин домашній телефон №… Подзвони, після тої раптової зустрічі вона заслабла…»

Зорій не на жарт злякався. Враз його думки знову повернулися до того, коли він роздумував про… Ні, це наскоком не осилити, хоча саме зараз треба визначитися і щось робити.

Спочатку Богдан Данилович ніяк не пов’язував одну подію з другою. Михайло Горець — колега Зорія на службі, який дуже сильно підвів Богдана, через що він мало не втратив роботу, — гине в автокатастрофі. Кілька випадків, коли кривдники Зорія один за одним захворіли й померли, полковник напряму не наважувався пов’язати з собою. Але ось зараз теж про них подумав.

Зовсім недавно загинув у поїзді Стас — непогана, в принципі, людина; Зорій не тримав на нього зла, хоча в хвилини відчаю, пов’язані зі зрадою (чи ж зрадою?) дружини, полковник провину за те, що сталося, покладав і на приятеля. І хоча Зорій зовні майже не зреагував на повідомлення Надії про загибель Стаса, він переживав і навіть подумував, що катастрофа сталася не просто так. Саме після смерті Стаса Богдан Данилович знову замислився про Янголятко. І ось хвороба Любові…

Богдан Зорій не вірить у Бога. Точніше — не дуже вірить. Але нині він починає розуміти, що людині, яку Богдан любив усе життя, Янгол готовий помститися за те, що вона вважає його винним у тому, що трапилося з її дочкою. Звичайно ж, так вона вважає.

Тож Богдан дедалі більше й більше думав про своє Янголятко. Воно, саме воно вело його по життю. Можливо, за дорученням Бога, але, безперечно, і з власної ініціативи рятувало Богдана десятки, сотні разів, коли без допомоги згори годі було вийти з ситуації, яка загрожувала Богданові втратою найдорожчого, що дає нам доля й Усевишній — життя…

А Янгол Богданів бачив усе. Богдан відчував це і не раз переконувався, що він є. І що його Янгол — найкращий і найвідданіший у світі.

Так, мабуть, думають усі, які відчувають своїх янголів. Але саме Янгол Богданів, його особистий охоронець, був не лише найдобрішим, а ще й поступливим, і не лише вмів, а й любив пробачати Богданові деякі його витівки. І не тільки тому, що то його прямий обов’язок, як і всіх янголів. Богданів Янгол був особливим, як і сам його хазяїн.

А Янгол у тяжкі дні, в складних життєвих ситуаціях, у які потрапляв часто-густо Богдан, неначе опускав над своїм підопічним якийсь захисний прозорий ковпак. Об нього розбивалися всі негативні флюїди Богданових недругів і «доброзичливців».

Богдан має свого Янгола-хранителя, як, мабуть, мають його і Сашко Тесля, і Віктор Яруга, і Петро Крюк, і багато інших людей. І кожен з них захищає свого підопічного, того, на кого вказав Перст Божий. Інтереси смертних людей, яких невідомо для чого Бог сотворив і на голови яких посилає різні випробування, у тому ж таки даному Всевишнім житті часто-густо не лише не збігаються, а радше — навпаки: у кожного свій інтерес. І кожен із людей ходить під таким собі ковпаком свого янгола.

Чи ж воюють між собою янголи, коли інтереси їхніх підопічних перетинаються, а то й коли між ними спалахує ворожість або справжня війна? Як і хто перемагає? Чи янголи в такі часи полишають «закріплених» за ними людей? Мовляв, розбирайтеся, дурні, самі.

Зорій швидко зачинив свій кабінет, вийшов на вулицю й попрямував туди, куди останнім часом частенько заходив. До Володимирського собору швидким кроком іти хвилин п’ятнадцять. Богдан Данилович перетнув Володимирську, минув Золоті Ворота, зліва залишився Оперний театр, посигналила автомобільною тиснявою вулиця Богдана Хмельницького. Аж ось і найголовніша, найбільш намолена київська церква.

Полковник піднявся східцями центрального входу, перехрестився тричі, вклонився та зайшов усередину. Купивши свічки й розставивши їх біля великих ікон Спасителя, Божої Матері та ще кількох святих, помолившись за здоров’я і за

упокій, Зорій зайшов у невеличке приміщення, де стояв чималенький казан, з якого літня жінка розливала охочим у різний посуд святу воду. Позаду подіуму з казаном — велика ікона Святої Марії.

Богдан Данилович, привітавшись із тіткою як із доброю знайомою, сказав:

— Тітонько, в церкві людей зараз майже немає: чи не могли б ви ненадовго зачинити цю святу кімнату, щоб я міг тут помолитися. Ось вам пожертва на храм, — і Зорій простягнув старенькій двісті гривень.

— Добре, синочку, молися. Мені якраз треба дещо тут порозставляти. Я тобі не заважатиму?

— Ні, — промовив швидко Зорій і, не чекаючи, коли служка почне щось робити, пройшов у самісінький куток під ікону, став на коліна, нахилив голову і став молитися.

Богдан Зорій молився ревно, як не молився ніколи в житті. Він просив Діву Марію, Ісуса Христа, всіх святих, яких пам’ятав, щоб Вони зупинили його Янголятко й не дали помститися його Любові. Богдан Данилович хрестився, плакав, бив поклони, знову хрестився і знову плакав.

Скільки б іще тривала ця Велика Молитва звичайного грішника, коли б не тітка. Вона підійшла до Богдана, поклала руку на його плече й тихо промовила:

— Подивися на ікону і прислухайся. Хіба ти не чуєш?

Богдан підняв голову і глянув на лик святої. Мати Ісуса дивилася кудись повз Зорія, і він не помітив у її погляді жодних змін. Але Богданові здалося, що навкруги наче все загуло, загриміло й почулися невідомо звідки слова, буцім узяті з Біблії:

«Тобі проститься, тільки якщо ти візьмеш усі провини інших, за кого відповідальний, на себе. Не одного чи однієї, а всіх. За всіх вважатимешся винним саме ти. Ніхто більше

— тільки ти. Чи готовий ти відповідати за все і всіх перед Богом?»

— Так, так, так, — насилу стримався, щоб не закричати, Зорій.

І знову, наче з небес:

«Її прощаю! Вона варта того, ти — ні! Але через неї прощаю й тебе!»

Глава завершальна, найкоротша

1

Ні, з нього, напевно, досить. Він усе, що тільки міг, зробив. Зробив найголовніше у своєму житті — спробував привести до влади нормальних, чесних, порядних людей. Принаймні досі він їх такими знає. І не хочеться йому бути свідком того, як вони, ті його чесні люди, почнуть змінюватися. Мімікрія — штука заразна. Тим більше, що Зорій упевнений: уже до штурму владної вершини, готуючи відповідні атрибути й спорядження, приміряються інші…

Ще ніхто з його справжніх соратників не знає, що Богдан Данилович, який щойно вийшов з будинку СБУ, вже здав в управління кадрів своє службове посвідчення. Хоча, можливо, зробив він це зарано. Ще ж не узаконено зміну влади. І ті, які вже готові господарювати в нових кабінетах, і ті, які їх ще не встигли звільнити, вірять, що очікувані зміни найближчим часом стануться.

Богдан Зорій, як і всі його соратники й друзі, не знали, що їх чекає попереду. Ще по-справжньому люди не дізналися про ганьбу й приниження (мабуть, усе-таки заслужені) їхнього Президента, який так упевнено й безкарно зі своїми сателітами знущався з народу і грабував країну.

Україна тільки-но стала свідком і учасником хвилі гніву, яка, здавалося, знесе все те опіння, зародить надію у цілої нації на справедливість і покарання винних у тих нещастях, які пережив за багато десятиліть цей убогий і загнаний, цей мужній і все-таки щасливий народ. І Україна ще не знала, що багатьом її надіям так і не судилося збутися…

Богдан Данилович із сумом подивився на будинок, темний фасад якого нещодавно намагалися перефарбувати в світліший колір. Більше того, його хотіли зробити білим.

Але фарба не вдалася. Мурований монстр на Володимирській, 33 навіть після перефарбування так і залишився стояти сірим.

2

Зорій дивився з вікна квартири на своє улюблене місто, найкраще місто в цілому світі. Київ розкинувся буйною зеленню на крутих пагорбах правого берега Славутича. І лише де-не-де між кучерявих заростей Дніпрових схилів незграбно й неприродно стирчали якісь химерні дахи сучасних висоток.

Богдан згадав останні роки свого життя, насичені подіями так, що подумати про самі події було ніколи. Але зараз — можна.

Так, Богдан вважав свою місію на Землі виконаною. Крім того, він помстився всім. Усім, хто хоч колись його серйозно скривдив.

Він — вільний. Теорія помсти доведена — за все треба відповідати.

Якби тільки хто знав, яке це солодке слово — помста…

…Кілька разів поспіль теленькнув дзвінок вхідних дверей. Богдан, ще перебуваючи в ліричній задумі, не спитавши «хто там», відчинив. На порозі стояв сивий чоловік років шістдесяти-шістдесяти п’яти у військовій формі генерала. У руках він тримав картуз. Видно було, як генерал ним щось прикриває.

— Хто ви й кому зобов’язаний візитом такої поважної особи? — без тіні іронії спокійно запитав Зорій.

— Прізвище моє вам ні про що не скаже. Зрозуміліше буде, коли дізнаєтеся, що я — чоловік Ельвіри. З Москви… Жінки, яку ви колись, капітане, спокусили…

…То було давно. Дуже давно. І ось перед ним стоїть літня людина, генерал, який відрекомендувався чоловіком Ельвіри. В руках у нього картуз, під картузом…

— Заходьте, — Богдан Данилович зробив крок убік, намагаючись пропустити нежданого гостя в кімнату.

Епіграф замість епілогу

«Я смішна людина. Вони мене називають тепер божевільним. Це було б підвищення в чині, якби я все ще не залишався для них таким самим смішним, як і раніше. Але тепер уже я не серджусь, тепер вони всі мені милі, й навіть коли вони сміються з мене — й тоді чимось навіть особливо милі. Я б сам сміявся з ними, — не те що із себе, а їх люблячи, якби мені не було так сумно, на них дивлячись. Сумно тому, що вони не знають істини, а я знаю істину! Але вони цього не зрозуміють. Ні, не зрозуміють…»

І Федір Михайлович Достоєвський, вивівши наостанок заголовними літерами слова «СОН СМІШНОЇ ЛЮДИНИ», залишив цей світ.

Примітка

1

Лякачкою жителі Києва жартома, по-доброму, без зневаги називають 62-метровий металевий пам’ятник, що височить над Дніпром, збудований на честь перемоги у війні й відкритий особисто генеральним секретарем ЦК КПРС Леонідом Іллічем Брежнєвим 1981 року. Той пам’ятник справді такий страшний, що цілком відповідає народній назві. Височезна 450-тонна жінка тримає в одній руці 16-метровий дев’ятитонний меч, а в другій — щит площею понад сто квадратних метрів. Але головне — очі. Вони круглі й перелякано дивляться поверх Дніпра в бік Москви.

Content

Сахно Анатолій Соло бунтівного полковника. Вершина

Анатолій Сахно СОЛО БУНТІВНОГО ПОЛКОВНИКА. ВЕРШИНА

ПЕРЕДМОВА

КНИГА ПЕРША Хмари над Карпатами

Глава перша Комсомол живий і діє

1

2

З

4

5

6

7

Глава друга Замах на олігарха

1

2

З

4

5

6

Глава третя Талант і геній

1

2

З

4

5

6

7

8

9

Глава четверта «Шаляпін»

1

2

З

4

5

6

7

8

9

Глава п’ята Володимирська, 33

1

2

З

4

5

6

Глава шоста Змова

1

2

З

4

5

6

7

8

Глава сьома Адміністратор і фінансист

1

2

З

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

Глава восьма Терорист

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Глава дев’ята Генерал Шершун

1

2

З

4

5

6

7

8

9

10

Глава десята Зрубова

1

2

З

4

5

6

7

8

9

10

Глава одинадцята Кандидат

1

2

З

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

Глава дванадцята Тоді хто ж?

1

2

З

4

5

6

7

8

9

10

КНИГА ДРУГА Схрони душі

Глава перша Небезпечна щирість

1

2

З

4

5

6

7

Глава друга Постулати

1

2

З

4

5

Глава третя Люди з архіву

1

2

З

4

5

6

Глава четверта Мертвим наказано мовчати

1

2

З

4

5

6

7

8

Глава п’ята За гріхи наші

1

2

З

4

5

6

7

Глава шоста Символи та покаяння

1

2

З

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

Глава сьома «Ну що, здавалося б, слова» Т. Г. Шевченко

1

2

З

4

5

6

7

8

9

Глава восьма «Для кохання потрібні двоє, а для ненависті — дві історії» Філіп Младженович

1

2

З

4

5

6

7

8

9

Глава дев’ята Колишні

1

2

З

4

5

6

7

8

Глава десята Шульга

1

2

З

4

5

6

7

8

9

10

КНИГА ТРЕТЯ Транквілізатор для дами

Глава перша Останнє танго

1

2

З

4

5

6

Глава друга Кожний знаходить свій скарб

1

2

3

4

5

6

7

8

9

Глава третя Перший вальс

1

2

З

4

5

6

7

Глава четверта Дочки-матері

1

2

З

4

5

6

7

Глава п’ята Булава

1

2

З

4

5

6

7

Глава шоста Замах

1

2

З

4

5

6

7

Глава сьома Вечір сюрпризів

1

2

З

4

5

6

7

8

Глава восьма Знову cherchez la femme?

1

2

З

4

5

6

7

8

Глава дев’ята Трійка, сімка, туз

1

2

З

4

5

6

7

Глава десята Листи

Вона

Він

Вона

Вона

Глава одинадцята Як ти, так і до тебе

1

2

3

4

5

6

7

8

Глава дванадцята Це солодке слово «помста»

1

2

З

4

5

6

7

8

9

Глава завершальна, найкоротша

1

2

Епіграф замість епілогу

Примітка