Штерн Борис

Левченко Олександр

Хоменко Ілля

Фоменко Володимир

Темний Орест

Савченко Володимир

Панасенко Леонід

Околітенко Наталя

Мартинів Михайло

Козинець Людмила

Андрощук Іван

Дмитрук Андрій

Слабошпицький Михайло

Волощук Віктор

Білкун Микола

Калинець Ірина

Смарагдова планета

СМАРАГДОВА ПЛАНЕТА

Фантастичні повісті та оповідання

©  http://kompas.co.ua— україномовна пригодницька література

Борис Штерн

ШОСТИЙ РОЗДІЛ ДОН-КІХОТА

Фантастична повість

ПЕРША ЧАСТИНА

«Бойся длинных описа-

И не лезь героям в ду-,

Ибо там всегда потем-,

А в потемках ногу сло-.

Избегай играть слова-:

Острякам дают по шап-,

Но, усилий не жале-,

Добивайся доброй сла-,

Ибо сочинитель глу-

Есть предмет насмешек веч-.»

Мігель де Сервантес Саарведра.

Пролог до «Дон Кіхота»

* * *

Історія повторюється: в одному райцентрі Одеської області (колишній Мамонтовці) жив-був один із тих відставних майорів, котрим по завершенні двадцятип’ятирічної сумлінної служби в тайзі чи на Далекій Півночі дозволено прописуватися всюди, де тільки душа забажає (крім, звісно, столиць та курортів — то вже для генералів), і чиє майно, образно кажучи, складається з пошарпаної валізи, зіпсованого чорно-білого телевізора, двобортного костюма і «командирського» годинника з фосфоресцентним циферблатом.

Прізвище цього відставного майора казна-чому складалося з двох простих прізвищ — чи то Прохоров-Лукін, чи то Титов-Афанасьєв. Через цю простоту воно важко запам’ятовувалось.

— Як там його?.. Ну цей, божевільний… Ну… Петров-Водкін, чи як? — згадували у райвійськкоматі напередодні державних свят. Проте ім’я та по-батькові пам’ятали і друкували на вітальній листівці:

«Шановний Федоре Федоровичу! Дозвольте від імені та за дорученням… привітати Вас із Днем Конституції».

Або щось подібне до цього.

Федір Федорович був людиною порівняно не бідною, але всю свою військову пенсію і трудові заощадження витрачав на придбання так званої науково-фантастичної літератури…

Скільки він мав книжок? Грузовик з причепом.

Мешкав він в біло-кахельній хрущовській п’ятиповерхівці, заселеній місцевим начальством, — через це, мабуть, і охрестили цей будинок «Домищем на набережній». Його однокімнатна оселя, де ще до Федора Федоровича жив віруючий художник-дисидент, була захаращена книжками й нагадувала навіть не бібліотеку, а книжковий склад у якомусь своєрідному храмі божому: цей виселений на Захід дисидент помалював усі двері квартири з обох боків скіфськими бовванами, а також ликами Шиви, Будди, Конфуція, Христа й (навіть!) Магомета.

Федору Федоровичу боги не заважали, він їх не зафарбовував. Нехай собі…

Чим він годувався — невідомо. Вдома Федір Федорович не куховарив: кухню також відвів під книжки, а ще виміняв нову електричну плиту, що залишив художник-дисидент, на синє «огоньківське» зібрання творів Герберта Уеллса. День крізь день він поглинав наукову фантастику під мудре мовчання зіпсованого телевізора. Хоча, певно, окрім фантастики, Федір Федорович ще чимось харчувався, бо інколи взував гумові чоботи і перетинав убрід шлях до їдальні із дивною для нього назвою «Піццерій», звідки долинали пахощі смажених пиріжків з яблучним повидлом. А потім знову читав, умостившись у зручному кріслі, яке на ніч перетворювалося фантастичним чином на ліжко. В усякому разі, так йому марилося. Звичайнісіньке розкладне крісло…

Ех, бідака, старий бідака! Не мав він ані Росінанта, ані Санчо Панси, ані навіть пристойного ліжка, і не кидався він з притикою на залізобетонний елеватор визволяти награбований селянський хліб у цього голодного позаземного чудиська, і місцеву колючу хімзону в царині райцентру оминав темними провулками, не без підстав рахуючи вишку з чатовим за бойовий марсіанський триніжок, — взагалі, Федір Федорович не був буйним. Втім, здебільшого історія повторювалася, він збився з пантелику через сучасну наукову фантастику і викидав коники ще дивніші, аніж його знаменитий попередник чотириста років тому. Щовесни, скажімо, Федір Федорович починав нидіти, збирався у дорогу й летів з Одеси до Зауральська на день народження славнозвісної Аеліти Толентовської. Туди з’їжджалися кілька десятків його юних друзів, таких, як і він, дивакуватих шанувальників фантастики. Їхня кількість рік у рік зростала чи не вдвічі, немов міжпланетні відстані згідно із законами Тіціуса-Боде. Деякі з мандрівців запевняли Федора Федоровича, що дістаються Зауральська завдяки «нуль-транспортуванню через надпростір», а він так щиро вірив цим глузіям, що зрештою і свій приліт на звичайнісінькому літаку почав сприймати саме як оте «нуль-транспортування».

А нову Аеліту щороку обирали на конкурсі у Зауральську загальним відкритим голосуванням. Й знаходилися такі гарнесенькі шанувальниці наукової фантастики, що здавалися на сцені ще нагішими, ніж насправді. (Скільки там на ній отого купальника!..) Вони уявляли себе спадкоємицями знаменитої марсіянки тільки через те, що їхні інопланетні ноги виростали, здавалося, із самої шиї. І в першу ж обраницю Федір Федорович закохався до безтями й подарував їй придбану в зауральському універмазі дорогу малахітову скриньку з вигравіруваним написом:

«Аеліті-82» з любов’ю від Ф. Ф. Лося-Гусєва».

У відповідь вона своїми ніжками зробила кніксен, поцілувала його чоло й промовила:

— Щиро дякую, таточку!

Хоча Федір Федорович згодився б їй у дідусі.

Фени його любили, мали за свого, але нещадно обдурювали, підсовуючи найгірші книжки за несусвітню ціну. Втім Федору Федоровичу все ставало в пригоді, він усе читав у захопленні, навіть збірники фантастики видавництва «Молодая гвардия». Повсюди йому марилися літаючі тарілки з інопланетянами, снилися страхолюдні членистоногі пришельці, а сидячі на унітазі, він уявляв собі якесь Велике Кільце і Братів по Розуму, які присіли спочити десь скраєчку того кільця.

Далі — гірше.

Одного разу, повертаючись із Зауральська через Москву, Федір Федорович добився аудієнції в самого Аристарха Кузанського! Того самого, автора відомої «Палахкотіючої порожнечі». Федір Федорович з тремтливим почуттям уперше бачив живого письменника-фантаста… Виявилося, що зустрівся Яким з таким! Аристарх Кузанський теж вірив у пришельців, демонстрував як доказ барвисті закордонні альбоми про життя і діяльність на Землі позаземних цивілізацій і подарував Федорові Федоровичу перше видання своєї «Палахкотіючої порожнечі» (раритет 1937 року) з дарчим написом:

«Дорогому соратникові й однодумцеві Ф. Ф. Бєлову-Маркову від автора». Підпис: «Ар. Куз».

Це вже було занадто для розпаленого розуму Федора Федоровича!

Після повернення додому, Федір Федорович вирішив налагодити контакти з письменниками і любителями фантастики усієї земної кулі з метою об’єднання у те саме Кільце. Коли марсіяни існують, — а хто має сумніви? — то, насамперед, їх треба шукати саме серед цього обмеженого контингенту людства…

Де ж іще!

Відразу ж він написав листа Рею Бредбері: привітав його з черговим ювілеєм, оголосив про створення Великого Кільця й попросив придбати там, у Сполучених Штатах, й надіслати сюди, до колишньої Мамонтівки, післяплатою кольорові фотоальбоми, що розкривають тему міжпланетних палеоконтактів, яких грошей вони б не коштували.

Заклеїв конверт, поміркував і надписав адресу: «Сполучені Штати Америки, Вашингтон, Рею Бредбері».

«Дійде», — вирішив.

І почав Федір Федорович писати листи…

Із радянськими адресами складностей не виникало: «Москва, журнал «Знание — сила», братам А. І Б. Стругацьким», «Новосибірськ, Геннадію Прашкевичу», «Київ, журнал «Знання та праця», Олександрові Тесленку»…

З іноземними — також: «Польща, Варшава, Станіславу Лему», «Японія, Токіо, Саке Комацу», «Франція, Париж, П’єру Булю»…

І так далі.

«Марсіяни усіх країн, єднайтеся!» — закликав Федір Федорович.

Так розігнався, що написав листа навіть Герберту Уеллсу: «Великобританія, Лондон, Герберту Уеллсу», вкинув конверт до поштової скриньки й не подумав, що видатний винахідник машини часу давно помер.

Написав він також до Зауральська Аеліті-82, нагадав про свою батьківську любов, закликав єднатися з марсіянами. Дуже хотів запросити в гості, але не насмілився, злякався… Саму Аеліту Толентовську!

Не спливло й півроку, як Федора Федоровича запросили до поштового відділення, де ретельно перевіривши його пачпорт, вручили кимось уже читану кореспонденцію з Нью-Йорку. На іменному голубому папері із зображенням власного двоповерхового котеджу Рей Бредбері повідомляв своїм характерним почерком про те, що…

Але щодо змісту — залишалося тільки гадати.

Федір Федорович заметушився. Мало того, за чверть століття на Далекій Півночі він не спромігся опанувати англійську мову, так ще ж і почерк нерозбірливий.

Ледь дочекався вечора, взув гумові чоботи, прихопив весло для заміру глибини багнюки і, обминаючи смітник, що нахабно розкинувся біля будинку ще з часів льодовика, попрямував до клубу «Водоканалізація» на платні курси іноземних мов.

Як вище зазначалося: вечоріло. Райцентр містився посеред глибокого русла річки, що засохла, а колись струменіла аж до Евксінського Понта. Тобто, будинок і справді стояв на колишній набережній — звідки й взялась назва. Тут не дули вітри, не було протягів, проте не бракувало прохолоди й сирості від ґрунтових вод, що стікали з урвищ, і панували якісь одвічні сутінки через те, що Сонце зазирало сюди лише одного разу опівдні — зупиниться найближча до нас зірка над укосом, гляне, плюне, і вбік відійде, зітхаючи…

Хто тут мешкав? Населення.

Працювало воно на цукровому заводі, виробляло цукор з буряків, відвідувало пошарпаний порожній універмаг, їло, пило, закушувало. Всіляке тут було, отже мало хто на що дивувався… Це ми знаємо. Це — вже бачили. А цього покуштували. Нічим їх не візьмеш. На платних курсах іноземних мов, окрім англійської, ніяким іншим мовам не навчали. Та й охочих викласти свої кровні за цю сумнівну насолоду знайшлося в райцентрі один-два та й дзуськи: двоє українців і один громадянин єврейської національності. Навчалися вони в цьому іноземному гуртку бозна для чого. Українці збиралися до Канади, а єврей ще остаточно не вирішив куди — звідки надійде виклик, туди й майне… Туди, де Денне Світило справно сходить і заходить вранці і ввечері. Всім було нудно, всім набрид цей «паст індефініт тенз». Англійська мова— вона і в Греції англійська, — навіть в Африці можна її опанувати. Отже, навчалися вони в клубі «Водоканалізація» скоріш для ритуалу чи власної самообмани, не більше.

Проте лист від Рея Бредбері їх приємно розрадив. Уся четвірка припинила заняття (четвертою була викладачка курсів Людмила Петрівна, якій теж остогидло готувати кадри для закордону) й взялися перекладати. Переклад набув приблизно такого вигляду:

«Дорогий май френд, пане Ванько Жукофф! — відповідав Рей Бредбері. — Особисто в мене все о’кей, чого й тобі зичу! З приємністю довідався, що мої справи в Росії теж йдуть (стоять?) найчудово. Виявляється, навіть у скіфських степах є мої прихильники, хоча ваш ВААП не сплачує мені гонорарів до 1973 року (Це чудово! Вони добре влаштувалися!) Як ся маєш? Сподіваюсь, вері гуд? Будеш у Нью-Йорку — бий у рейку! Вітай супругу, дітлахів. Гуд бай!» Дата. Підпис: «Твій Р. Бр.».

Двоє українців, один єврей і Людмила Петрівна гаряче привітали Федора Федоровича. Це ж тільки сказати — виклик із Сполучених Штатів від самого Рея Бредбері! Хитрі ці американці, переманюють кращі уми за океан. Нехай Федір Федорович завтра вранці вирушає автобусом до Одеського ОВІРу і починає оформляти документи на виїзд.

Хто такий ОВІР Федір Федорович і гадки не мав. ОВІР був для нього набором заголовних літер. Що ОВІР, що ВААП — цими загадковими богатирями він не цікавився. Інша річ, проблеми СЕТІ чи там НЛО! Коротше кажучи, обидва українці, один єврей і Федір Федорович придбали в «Продмазі» у Варвари Степанівни пляшку горілки і вже смерком розпили її у кущах бузку за здоров’я прогресивного американського фантаста.

Федір Федорович повертався додому у духовному і фізичному сп’янінні непроглядною темрявою з бузковим букетом під пахвою. Лише «командирський» годинник світився і вказував дорогу. Раз провалився в багнюку по коліна. Вдруге підсковзнувся й сів посеред калюжі. На нього мовчки плигнула холодна жаба. Вона жадала тепла. Над урвищем, роздумуючи, зійшов Місяць, аби понюхати бузок. Місяць уже не був таким самовпевненим — звідтоді, як американці, нацьковані Реєм Бредбері, потоптали його ногами. Врожай бузку цього року видався як ніколи, хоч вези на елеватор. Пахощі стояли такі, наче райцентр сприснули бузковим одеколоном від комарів. Федір Федорович сидів посеред калюжі під цнотливим Місяцем зі свійською жабкою на плечі й розмірковував про Рея Бредбері.

Щодо інопланетних альбомів американець не сказав ані півслова. Про Велике кільце — ще менш…

«Не хоче єднатися, — проникливо метикував Федір Федорович. — Ніколи йому там, в Нью-Йорку, блукати по чорному ринку й шукати в книжкових жучків кольорові фотоальбоми для Федора Федоровича. Але, головне, — відписав. Людиною виявився, а не марсіанином… Людина все ж таки ближче…»

Жаба квакнула, Місяць здригнувся, Федір Федорович отямився, зігнав жабку й попрямував додому.

Вдома на нього очікував ще один сюрприз! Доки він вештався, до нього завітала в гості Аеліта-82, відімкнула нігтем мізинця засув і вже встигла похазяйнувати в квартирі: домалювала помадою Магометові червоні будьоннівські вуса й порозкидала скрізь свої марсіанські речі: малахітову скриньку, баскетбольну сумку і французькі парфуми «Нічна магія». Їх аромат Федір Федорович одразу оцінив — це вам не бузковий одеколон.

— Добридень, таточку! О, це для мене бузок? Звідкіля ти такий брудний?

Вона стягнула з Федора Федоровича, який наче отерп, чоботи й вимила їх під краном. У поєднаному санвузлі вже висіли її трусики, ліфчики і знаменитий, але вже давно злинялий купальник. Цей купальник Аеліта ще брала із собою, хоча влізти в нього вже не могла так само, як до пересохлих марсіанських каналів чи до тієї ж річки, що струменіла колись до Евксинського Понту. Все спливло, без якоїсь машини часу. Куди й ділися її «юнацька витонченість» і «біло-голубуватість», від яких Олексій Толстой був у захопленні? «Піднесений ніс» і «ледь подовжені вуста» не були вже «дитячо ніжні», а у «величезних зіницях попелястих очей» не світилися зворушливі жаринки. Рік у рік Аеліта-82 товстішала згідно із законами Тиціуса-Боде. Лист від Федора Федоровича їй переслали із Зауральська до Петропавловська-на-Камчатці, звідти — до Ташкента, з Ташкента — ще кудись, бо Аеліті не сиділося на місці, а вешталася вона по країні чи з фенами, чи з рокерами, чи з рок-групами, чи навіть з примітивними футбольними фанами…

«Спа-ар-так — чем-ні-он».

Потрапила на Землю і загуляла. Загастролювала. Невидимий світові синець на стегні, припудрений ліхтар під оком, відчутна охриплість (Аеліта заговорила, наче торкнулася музичного інструмента, — таким гарним був її голос), закоханість у шампанське, безліч інших закоханостей — не вели до добра. Знову ж таки — впала з Місяця чи прилетіла з Марса, а де ж жити без постійної прописки? По чужих хатах? Чи кутки знімати? Де? У Зауральську, Нижньовартовську, гуртожитках? На острові Врангеля? А працювати де? Ким? Трубоукладачкою?..

Тут не смішно, адже треба марсіянській Аеліті якось жити на Землі? Треба ж їй хоч куди-небудь залягти, як отій субмарині? Всюди крейсери, лінкори і панцерники… Так і намагаються!

Федір Федорович все вислухав, напоїв, нагодував, гріхи відпустив і стала Аеліта жити в його кімнаті на розкладному кріслі, а він на ковдрі посеред кухні. Ніколи ще Федір Федорович не був такий щасливий! Всі його заповітні бажання збулися. Аеліта приїхала, Рей Бредбері називає його своїм дорогим френдом, Велике Кільце почало функціонувати. Пішов він до пошарпаного порожнього універмагу, що за смітником, і придбав собі розкладачку з матрацом. Взагалі ходив іменинником і всім, всім, всім показував лист Рея Бредбері — Варварі Степанівні у «Продмазі», керівним сусідам, подавальницям в їдальні, паспортистці у міліції, куди він прийшов клопотати постійну прописку для Аеліти на своїй житловій площі. Так похоробрів, що одного разу з безтурботним виглядом прогулявся повз хімзону і дав дулі охоронцеві в марсіанському триніжку.

Якісь незнайомці зупиняли його і запитували:

— Дядьку, то як там — є життя на Марсі?

Він статечно пояснював, що американські «Вікінги» його не виявили, але все це нічого не доводить.

Спливло три дні. На пошту його більше не викликали і листів не приносили. Ніхто поки не відповідав — ані Лем, ані Буль, ані брати Стругацькі. Мовчали також Азімов, Шеклі і Гарі Гаррісон. Звісно, ще пишуть…

Федір Федорович умів читати. Він заспокоївся і знов почав студіювати придбані книжки, водночас прагнучи прилучити Аеліту до сфери інтересів Великого Кільця. Чому б Аеліті не стати його секретаркою? Та Аеліта позіхала і гострила нігті, очікуючи штемпеля на прописку й зникнення синця під оком. Схоже було, що вона взагалі нічого не читала, окрім, хіба що «Колобка», хоча й зажила серед футбольних фанатів репутації шанувальниці фантастики. Більше вона полюбляла малювати. Магомет завдяки її помаді перетворився на Будьонного, Христос — на лагідного старосту Калініна, Конфуцій на звичайнісінького п’яничку. До скіфських бовванів і японських богів Аеліта допоки придивлялася, залишаючи їх на потім.

Врешті-решт синяк під оком зник, хоча з пропискою ані руш — своє свідоцтво про народження, без якого прописка аж ніяк неможлива, Аеліта загубила десь на Марсі. Слід було відновлювати за місцем народження, писати запити. Аеліта зітхнула, вхопила синю помаду, прицілилася й домалювала скіфським бовванам мужні натуралістичні достоїнства. Потім пофарбувала нігті зеленим лаком і промовила:

— Нудно. Треба телевізор полагодити.

Повернулась вона наступного ранку з п’яним телемайстром, схожим на Алена Делона, а ще із свіжим ліхтарем, тільки вже під іншим оком.

Телевізор аби помститися, із останніх сил вдарив телемайстра електрострумом, а сам згорів. Повалив дим, прибули пожежники, швидка допомога…

— Ален Делон не вжива одеколон, — натякнув Аеліті лікар «швидкої», збираючи телемайстра до лікарні.

— І говорить по-французьки, — погодилася Аеліта.

Цього разу все обійшлося, хоча Федір Федорович вельми злякався за книжки:

— Одна пожежа, — і все згорить!

Пішов він до відділу кадрів цукрового заводу домовлятись про влаштування Аеліти на роботу в режимний цех, де перероблюють цукор на солодкий спирт, а по ходу обміняв у тамтешнього пожежника-дружинника свій запасний примірник «Палахкотіючої порожнечі» на такий же порожній червоний вогнегасник. Дружинник, якому солодкий спирт вже остогид, обіцяв вогнегасник згодом наповнити, а «Палахкотіючу порожнечу» після того, як Федір Федорович пішов, обміняв у «Продмазі» на пляшку державної горілки, яку, коли відкоркував під час обідньої перерви, з прокльонами розбив, бо в пляшці виявилася звичайнісінька вода…

І таке трапляється. І Варвара Степанівна не винна…

І скаржитись нема кому… І взагалі ніхто не завинив. І справедливості дотримано: палахкотіюча порожнеча — на порожній вогнегасник — і на порожню пляшку. Так на так.

І щодо Аелітиного працевлаштування комірницею режимного цеху теж нічого не вийшло — у відділі кадрів зажадали постійної прописки. А метрика, як уже сказано, на Марсі. А туди…

Отаке. Проте у відділі кадрів запропонували роботу самому Федорові Федоровичу — начальником штабу цивільної оборони цукрового заводу.

— Відбиватися від НЛО, чи як? — серйозно поцікавився Федір Федорович.

У відділі кадрів образилися і зняли свою пропозицію.

Невдовзі по райцентру поповзли чутки, ніби Федір Федорович одержує листа від якогось «євРея Бредбері» і, скидається на те, що незабаром має наміри нахиляти «за бугор». І всі, всі, всі почали писати на нього скарги й викази: і якійсь б… на ім’я прального порошку дав притулок, і вогнегасник навіщось притягнув, і газом у квартирі тхне — чого доброго, будинок злетить у повітря. Навіть Варвара Степанівна у «Продмазі» мурмотіла:

— Старий чортяка, через нього вся горілка скисла!

Ба, навіть охоронці хімзони подали керівництву рапорт: мовляв, вештається тут якийсь козел й дулі крутить. Може провокатор?

Зрозуміло, дійшли ті чутки та скарги до «куди-слід». Почались відвідини представників різних організацій. Раніше вони на Федора Федоровича чвиркати хотіли, а нині табуном пішли…

«Громадянин Попов-Кулібін? Еф-еф? Великий російський винахідник? Водоканалізація… Що тут у вас із Кільцем діється? Труби не протікають? На здоров’я не скаржитесь?

І хвалити бога. Розпишіться, що озвіріли в одержанні інструкції… Перепрошую, ознайомлені в одержанні… Розпишіться навпроти галочки». Перевірили паспортну дисципліну, ганяли на флюорографію, зазирали в унітаз, цікавилися газовою плитою, хоча ніколи ще від своєї стародавньої історії Мамонтівка не була газифікована, газом тут і не пахло.

— Чортівня і фантасмагорія! — дивувався Федір Федорович.

І отак день крізь день.

У військкоматі, уточнюючи службову анкету, ніби між іншим, запитали: а чи не збирається Федір Федорович куди-небудь у віддалені краї?

— Ближчим часом? — перепитував.

— Нехай буде найближчим.

— У травні збираюсь до Зауральська, — казав Федір Федорович.

— Навіщо?

А це Федору Федоровичу як на руку ковінька! Він вскочив на свого коника й погнав алюром нісенітниці про нуль-транспортування, Велике Кільце, Рея Бредбері…

— Досить, досить!.. А хто він такий? — нашорошилися у військкоматі.

Федір Федорович розпалився:

— Та як же воно так! Безкультур’я! Та це ж!.. Видатний письменник-фантаст! Американський! Колишні наші союзники!..

Одне слово, не знали вже як від нього спекатись. Вручили чергову ювілейну листівку за взяття Кенігсбергу й навіть забули поцікавитись, чи не збирається Федір Федорович майнути куди-небудь у прийдешньому?

І ще одна зустріч.

А це між нами…

Вона приходила втаємничено («нікому ані слова»), за відсутності Аеліти, яка саме тоді вишивала з лікарем на «швидкій допомозі». Подзвонив у двері представник «звідки-належить» і, не перекручуючи прізвища, запитав, чи справді перед ним товариш, ну, скажімо, Борисов-Завгородов?

Відповідь була ствердною.

Тоді, той пред’явив посвідчення. А потім придивився до червоного Магомета і промовив схвально:

— Добрий був рубака в цих місцях!

— Еге, чимало посік своїх співвітчизників! — Погодився Федір Федорович.

До портрета всесоюзного старости представник теж поставився прихильно. Спантеличено оглянув вогнегасник і запитав:

— У хаті нікого нема?

— Окрім нас с вами.

Федір Федорович був вдоволений тим, що його прізвище вперше не перекрутили. Він показав гостеві кухню, похвалився бібліотекою, посадив на покуті, сам присів на стос книжок. Представник отієї контори мовчав, позираючи на посинілі від холоду достоїнства скіфських бовванів.

— Ось так і живу, — порушив паузу Федір Федорович. — Самотиною… Поки що. Хочу дочку приписати.

— Так вона доводиться вам дочкою?

— Названа.

Всю ту бесіду довго переповідати.

Серйозна була розмова, представник і справді глибоко копав, відразу видно, що не з військкомату. З Аелітою все з’ясувалося, з отим пральним порошком питання відійшло. Про Рея Бредбері майже й не згадували, бо хто ж не знає Рея Бредбері? Рей Бредбері справді прогресивна і видатна людина, про нього хіба що у «Водоканалізації» можуть не знати. А «451 градус за Фаренгейтом», про те, як книжки палять, навіть у пожежній частині читали й схвально поцінували роботу американських колег. Отже, щодо листів Рея Бредбері до Федора Федоровича ніяких претензій. Мости, понтони й переправи на підручних засобах з американцями можна і треба налагоджувати. Як на Ельбі. Тільки не тікати туди, користуючись нуль-транспортуванням, а культурненько… А от щодо Герберта Уеллса питання спірне, неясне…

— Так Герберт Уеллс теж прогресивний! — втягував у дискусію співрозмовника Федір Федорович. — Прогресивний великобританський письменник-фантаст!

— А також видатний! — нагадав гість.

— Він Леніна бачив!

— Хіба хто заперечує? Та справа в тім, що цей прогресивний письменник-фантаст давно помер.

— Як це «помер»? — тихо перепитав Федір Федорович. — Коли? Доведіть!

— 13 серпня 1946 року. Я спеціально з’ясовував.

— Він безсмертний! — з тихим пафосом вимовив Федір Федорович.

— В якому розумінні? У морально-літературному? Тут ніхто сумнівів не має.

— І в біологічному також!

— Ви це серйозно?

— Герберт Уеллс живий. Як от ми з вами.

Представник контори глибокого буріння безпорадно зазирнув у очі п’яному Конфуцію, шукаючи підтримки. Той йому підморгнув: тримайся, мовляв!

Представник кинув погляд на багаторукого Шиву. Однією з багатьох своїх рук той крутив пальцем біля скроні, а іншою вказував на Федора Федоровича.

«Божевільний…», — здогадався «бурильник». — Або баптист…»

— Ви певно?..

— Бога немає! — відразу спростував це припущення Федір Федорович. — Але життя після смерті існує на науковому підґрунті. Це доведено.

— Ким? Конкретну! Коли? Факти! — скипів представник, але відразу ж схаменувся. — Перепрошую, погарячкував. Ну, гаразд… Можливо… Нехай життя існує у яких завгодно формах. Нехай після смерті. Нехай собі після життя. Але ви написали у листі до Герберта Уеллса… Цитую напам’ять: «Приїздіть до нас через десять років… Наш райцентр ви не впізнаєте. Він стане столицею Великого Кільця. Всі матимуть по сучасній квартирі, буде вирішено продовольчу проблему…» Це ж ви писали?

— Негарно читати чужі листи, молодий чоловіче, — посварився пальцем Федір Федорович.

— Така наша робота, — розвів руками представник контори. — Але ви не відповіли.

— Це я написав. А, власне, в чому річ? Чого б це Герберту Уеллсу до нас не приїхати? Мамонтівку навіть Ісаак Бабель відвідував. А от Ільф і Петров, на жаль, не зібралися…

— Ви маєте рацію, — замислився представник. — Коли Герберт Уеллс живий, чому б і справді йому до нас не приїхати? Я про це якось не подумав.

— Саме так. До речі, змушений закинути вам, що наша організація із Бабелем занадто погарячкувала. Занадто! — хоробро зазначив Федір Федорович.

— Мене тоді ще серед живих не було, однак готовий вибачитись щодо Бабеля. Коли хочете, можете і його запросити погостювати, — зробив поступку представник контори. — Але маємо повернутися до Герберта Уеллса… Ви впевнені, що продовольчу проблему до появи Уеллса буде вирішено?

— Абсолютно.

— І житлову?

— Кожному по квартирі!

«Божевільний…», — визначив остаточний діагноз представник.

Вони мали тривалу розмову.

Глибоководний представник цікавився Великим Кільцем:

— Що це за Кільце? Кооператив? Ні? Така організація письменників і шанувальників лицарських романів?.. Чи то, наукової фантастики? Неформальна? Еге, всесвітня! Всесвітня і неформальна? Дуже цікаво! І яка ж у неї мета, завдання, наміри? Структура? Фонди? Членські внески?

Цікавився, а сам тим часом думав про інше.

Треба щось робити із цим Федором Федоровичем, слід якось допомогти йому. Райцентр нуртує, відволікається від вирішення нагальних проблем і не варить цукру з буряків, тоді як країні бракує солодощів. Чолов’яга він, по-всьому, некривдний, добрий, жити з ним у райцентрі стало веселіше, втім, коли навіть іспанський адміністративно-командний апарат не мав змоги витримувати шалені вибрики свого Дон-Кіхота, то, тим паче, у наш час кому це стало до вподоби?

На прощання, представник контори звернув свій погляд за порадою до Будьонного й Калініна.

«Треба рятувати людину», — хитнув головою Будьонний.

«Треба рятувати людину», — погодився з ним всесвітній староста.

«Так і вчинимо», — вирішив представник.

ДРУГА ЧАСТИНА

Если к тем, кто мыслит здра —,

Адресуешься ты, кни-.

Не грозят тебе упре-

В том, что чепуху ты ме-;

Если же неосторож-

Дашься в руки дурале-,

То от них немало вздо-

О самом себе услы-.

Хоть они из кожи ле-,

Чтоб ученым и казать-.

Мігель Сервантес.

Пролог до «Дон-Кіхота»

* * *

У квітні, коли Федір Федорович виїхав на день до Одеси, щоб придбати нову валізу для чергового нуль-транспортування до Зауральська, у його оселі було скликано таємничий консиліум усіх заінтересованих сторін, громадян та організацій.

Відчинила двері Аеліта:

— Хто такі?

Та на неї не звернули уваги, прочимчикували, розсілися на книжках і почали міркувати.

Треба щось робити, негайно рятувати людину. Залишити напризволяще — небезпечно.

Безвихідних становищ не буває. План врятування Федора Федоровича бачився здалеку — приклад для наслідування вже був.

Ще до Федора Федоровича стався прецедент в особі божевільного краєзнавця. Все життя райцентр називався Мамонтівкою, а перейменували його після громадянської війни, завбачивши в назві недобиту тінь денікінського генерала, якого розколошматив Будьонний. Після викриття культу генералісимуса, краєзнавець почав розсилати листи по всіх інстанціях: мовляв, Мамонтівка з отим диким генералом аж ніяк не пов’язана, і що її чесне ім’я походить від праслонів, яких тут свого часу водилося бозна скільки. Про що свідчать окремі кістки, уламок ікла й навіть шматок рудої шкіри, знайдені тутечки минулого сторіччя Пржевальським (мо’ й не Пржевальським, та справа не в тім). Місцева легенда стверджує, повідомляв шалений краєзнавець, що наші предки консервували мамонтів за допомогою живиці в якийсь особливий спосіб, — а це вже наукове відкриття, не гірше від винаходу колеса. Отож, пошук копчених мамонтів слід вести далі, знайти хоча б один ласий шматок й отим довести: місцеве російсько-українське-єврейське населення походить не від російськомовних кроманьйонців з якоїсь печери у Франції, як це припускає письменник-фантаст Владлен Чердаков, а… навпрошки від неандертальців з Мамонтівки. Між тим, наша країна може закріпити свій пріоритет щодо м’ясокоптіння, а безвинно потерпіла Мамонтівка знову посяде належне їй місце на картах земної кулі.

Отакі листи писав божевільний краєзнавець. Дописався аж до Верховної Ради. Листи, як годиться, поверталися до мамонтівського райвиконкому. Краєзнавця викликали. Мали з ним доброзичливу розмову. Переконували. Запитували:

— А чи був той мамонт?!

Непогамовний краєзнавець хилив на своє: Будьонний, Пржевальський, неандертальці, Владлен Чердаков….

— Мамонти десь тут! — твердо стояв на своєму.

Доки стояв, його не чіпали. Але ж згодом він почав копати. Вранці чимчикував з двома лопатами — штиковою і совковою, — й до самісінького вечора длубав райцентр у різних місцях. Глузливі добродії радили йому:

— Ти ліпше смітник копай. Там, починаючи з льодовикового періоду… ого-го!

Ну, й кому таке сподобається?

Районне керівництво скликало консиліум й направило копача до божевільні (на той час ще дозволялося), де рік потому він тихесенько сконав з мамонтами на вустах.

Отже, досвід є, але Хтось же мав вимовити перше речення…

Про всяк випадок ще раз перепровірили Аеліту. Старший лейтенант міліції суворо запитав: хто вона є? Що спільного має з відставним майором? Чи не збирається заграбастати цю квартиру в Домі на набережній?

— Дуже треба! — пирхнула Аеліта. — Мешкати у цій норі при цукровому заводі? Комірницею? Нехай без мене скарби шукають. Я тут тимчасово. А ви всі разом мізинця його не варті!

Це вона молодець, гарно відбрила!

Помахала хвостом, і щоб бува не пристати до цього малопристойного консиліуму, пішла до клубу «Водоканалізація» дивитися «Маленьку Віру».

Щодо неї — заспокоїлися остаточно. Та все ж, як вчинити з Федором Федоровичем?

— Будемо лікувати… — нарешті хтось вимовив сакраментально.

Правильно! Вручити Федору Федоровичу направлення до одеського психоневрологічного диспансеру, що по вулиці Свердлова, колишній Канатній. Учинити з ним, як з божевільним краєзнавцем. Гарна штука прецедент! Тут гадати нема чого! Доставити Федора Федоровича на вулицю Свердлова-Канатну на райвиконкомівському «рафіку» начебто під виглядом нуль-транспортування на Магелланову Хмару. Він нічого й не зрозуміє, проте відразу ж познайомиться з усіма своїми друзями — і марсіянами, і альдебаранцями.

Звичайно, нараз виникли певні юридичні сумніви щодо прав людини в правовій державі. Знайшлися й знервовані, й слабохарактерні опоненти.

— Не та вже доба, людину до божевільні отак просто не засадити, — сказав лікар «швидкої допомоги» й непомітно злиняв за Аелітою, оскільки квитки на «Маленьку Віру» знаходилися у його кишені.

Навіть старший лейтенант міліції засумнівався:

— А коли Рей Бредбері візьме та й подасть запит до ООН, — куди оце, мовляв, Федір Федорович запропастився? Був й вже немає, на листи не відповідає…

— Товариші! Ви не зрозуміли! — почала пояснювати перший заступник голови райвиконкому, яку всі поза очі називали Матусею. — Ніхто не намагається відправляти Федора Федоровича до божевільні. Ми повеземо його до психдиспансеру на ОБСТЕЖЕННЯ! Відпочине там тижнів зо два, зо три, поп’є снодійного, заспокоїться й повернеться додому здоровою людиною. А ця його… Лоліта… Нехай поки що живе без прописки. Квартиру доглядає. Прописка — то реліктовий пережиток кріпацтва. Більше того…

Далі Матуся виголосила таку несусвітню промову, що належало б її саму вбрати у гамівну сорочку й відправити «рафиком» на вулицю Свердлова-Канатну:

— І не лише це! Доки Федір Федорович відпочиватиме, ми — на суботник і упорядкуємо Федору Федоровичу тепле кубельце! Почистимо, помиємо, побілимо… Гадаю, все це наші жінки візьмуть на себе. Де наша англійка Людмила Петрівна? А Варвара Степанівна де? Й роздавальницю з «їдальні» теж прилучимо. Кухню оздобимо кахлем, встановимо нову електроплитку, поміняємо сантехніку. Все це на совісті «Водоканалізації». Від військкомату: кольоровий телевізор нашому ветеранові! Потягне військкомат? Не чую… Двері, оці брудні, замінити, та не викидати — ще знадобляться. Виготовити нову столярню… І паркет теж. Холодильником забезпечить райспоживспілка. Потрібен «Мінськ». Гаразд? Визначили. Меблі югославські. Гарнітур… у кредит. Перший внесок сплачує райвиконком, а далі побачимо. Що ще?.. Люстра, портьєри, шпалери… Де ті двоє українців і один єврей, що очікують дозволу на виїзд? Нехай побігають за фінськими шпалерами… Інакше довго чекатимуть…

Оглянула Матуся дещо спантеличений консиліум і посміхнулася. Невже й справді гадають, що райвиконком взявся задурно відремонтувати, та ще із шиком, оселі вітчизняним Дон Кіхотам? Та ні за що! А для чого ж тоді увесь цей гембель?

Зрештою Матуся таки відкрила карти і витягла свого козирного туза:

— Річ у тім, що до нас їде дисидент!

Знаменитої німої сцени не сталося. Втім, на це Матуся й не сподівалася. Всі відразу зрозуміли, про що йдеться. Лише деякі поцікавилися:

— І хто саме?

— Ну, той, Кеша, який голубого Леоніда Ілліча намалював у демонтованому вигляді, — пояснила Матуся.

— Сюрреалізм у стилі Пабло Пікассо блакитного періоду, — уточнила Людмила Петрівна.

— Точно! — засвідчив старший лейтенант міліції. — За що й був виселений за двадцять чотири години без права листування. Приятель мій Кеша…

— Ну, то й що тут потрібно твоєму приятелеві? — невдоволено запитав старший лейтенант із військкомату. Цей, певно, був не з кмітливих.

Матуся пояснила: Кеша-дисидент виявився хлопцем з головою і зробив у своєму Сан-Франциско блискучу кар’єру художника-мільйонера. Випікає світові шедеври, як наша «їдальня» пиріжки з варенням, нівроку почувається й навіть не звідує запаморочення. Наподобу отого… Йосипа Бродського. Кажуть, підстригся, помолодів, так що й не впізнати. Та не в тому річ. Написав він недавно листа до Верховної Ради, де вельми непокоїться щодо оцих дверцят…

— Виявляється, тут, у квартирі, не аби що, а цілий мільйонний статок, — вела далі Матуся. — Бажає приїхати по двері і забрати з собою, оскільки іспанський музей «Прадо», як тільки-но побачив Кешині фотографії, зажадав ці двері придбати… Так-так, ці самі. З Будьонним, Калініним і з отією… порнографією, чи як там ще, нехай буде «еротикою», коли Людмилі Петрівні так краще, — зробила поступку Матуся. — Висітимуть оці двері у «Прадо» поряд з Муррильо, Гойї і Веласкеса. Можливо, боввани оті для їхньої моралі щось значать, але навіщо Іспанії Будьоний? Не знаю… Як попові гармошка. Але то вже їхній клопіт. А наш — не барложитися перед гостем, відремонтувати квартиру й гідно зустріти заморського земляка. Дозвіл на вивезення дверей він уже має. Тож нехай відвідає свій колишній будинок, втішиться дверима, походить, згадає, як йому тут дідька лисого зичили, пройметься ностальгією… Може, й доларів трохи підкине рідному райцентру, — приморгнула наприкінці Матуся.

— А його, — поки дисидент-Кеша поринатиме в ностальгію, — на обстеження!

Як консиліум замислив, отак і вчинили.

Після свят Федір Федорович спорядив нову валізу із білизною та святковими пиріжками з варенням, поцілував Аеліту (а вона геть нічого не знала про можливу навалу пришельців, бо замислила використати оселю для власної насолоди), зазирнув до поштової скриньки, витяг звідти вітальну листівку з військкомату, і ще раз переконався, що Кір Буличов, Єремій Парнов і Володимир Савченко уподобують таємниче мовчання, зітхнув й почимчикував до автобусної зупинки.

А там на нього вже чекали «рафік», медсестра з направленням до психдиспансеру і старший лейтенант міліції.

— Сідайте, Федоре Федоровичу, підкинемо! Нуль-транспортування до ваших послуг. Одеса? Зауральськ? Бензину повний бак, — можна і на Велику Ведмедицю!

Все добропристойно, шляхетно…

Легковірний Федір Федорович вліз до «рафіка» й за годину потрапив до божевільні на граничній швидкості, де його здали на поруки білим лікарям. Перевдягнули у запрану блакитну піжаму і, нарешті, він опинився в палаті серед членистоногих інопланетян, що мали по три роти відразу: один — для їжі, другий — для пиття, третій — для розмов. Зручно ж бо!

Якась дивна туманність Андромеди впливла в голову Федора Федоровича. Лікарняну палату він сприйняв за відсік міжгалактичного зорельоту, а лікарів — за бозна-яких істот. Повагом усівся на ліжку й почав розповідати «пришельцям» історію Голови Професора Доуеля, а ті пили, їли, говорили кожен своє…

Поки Федір Федорович озирався й крутив головою, у Домі на набережній розпочався суботник. (Аеліта саме поїхала з лікарем на «швидкій допомозі» відпочивати у Дофінівку й прихопила з собою толстовську «Аеліту»: «Треба хоч щось почитати на пляжі, бо через отих тральників усі літери забуду — так і силкуються затралити!»)

Збиралися о дев’ятій ранку: двоє теслярів-злочинців, яких прислала зона для заміни дверей і паркету, Варка Степанівна із роздавальницею «їдальні» (Людмилу Петрівну, як представницю англійської інтелігенції, звільнили од миття підлоги — «Оце бачили? Отакої — помию я їм підлогу!»), прийшли також двоє українців і один єврей із фінськими шпалерами, а ще — електрик із люстрою від райспоживспілки. Двері відчинили нігтем. Потім забрів слюсар із «Водоканалізації», постовбичив біля порогу в глибокій задумі і пішов розвальцем — надумав відкласти доручену йому роботу на наступний день. Та оскільки «завтра» випало на «неділю», то міняти труби почав лише у четвер. Пив, сіромаха, п’ять днів поспіль й тим самим затримав просування ремонту на кухні й у санвузлі.

Керувати суботником уповноважила себе Варка Степанівна, бо із вищого начальства ніхто не з’явився. Теслярі-кримінальники виявилися сумирними людьми, до речі, відбували строк в зоні за хабарі по господарській частині. Цих було шкода. Двоє українців і один єврей враз порозумілися з електриком, що пристав до них, і після короткого перешіптування скинулися. Жаліслива роздавальниця з мовчазної згоди Варвари Степанівни кудись побігла, а повернулася з двома пляшками спиртухи й пиріжками з варенням впридачу.

Запнули газетною скатеркою стоси книжок, на інших посідали самі. Випили, закусили, поговорили про те і се…

— То що, Бог на поміч?.. — порушив було запалу мовчанку електрик.

Але до праці ніхто не поривався, навіть Варка Степанівна..

Надворі була весна…

— А що з оцим робити? — несміливо вказала поглядом на книжки роздавальниця.

От і дійшли найважливішого: а книжки?

Який до біса ремонт, коли квартира захаращена книжками!

Як клеїти фінські шпалери, яким побитом стелити паркет, коли на перешкоді завали книг! Як же так сталося, громадяни! Обійшли увагою книги! Навіть завбачлива Матуся…

А що Варка Степанівна скаже?

— Спалити! — по-начальницьки рубанула владна жінка.

На якусь мить знітилися.

— Через оту фантастику людина з глузду з’їхала! — запально пояснила Варка Степанівна. — Спалити!

— Може, на макулатуру здати? — несміливо підказали розсудливі кримінальники. — Якось не теє…

— На макулатуру? Там же дітлахи вештаються! Порозтягують оцю заразу. Не приведи, Господи, ще хтось збожеволіє! — не вгавала Варка Степанівна.

Кримінальники заперечувати не наважилися — вони люди підневільні. «А книжок, мабуть, тисяч на п’ять…», — подумав один злочинець. «Помнож на десять…», — зателепатував йому сусід.

Двоє українців і один єврей утрималися від міркувань. Краще мовчати, хай йому грець, можуть не дати дозволу на виїзд. Електрика ж несподівана корекція суботника дещо потішила — зрештою, палити книжки — то хоч якась розвага.

Двоє українців і один єврей розчинили вікно.

Варка Степанівна подала приклад: перша пачка книжок із свистом полетіла на вулицю.

— Гей, громадяни! — долинуло знизу жартівливе. — Такички і вбити ж можна!

Це повернулися з Одеси старший лейтенант міліції разом з медсестрою.

— Що чинимо, громадяни? — поцікавився лейтенант, увійшовши з медсестрою до квартири. Обоє були в гарному настрої.

— Книжки палимо, — гордо відповів Володя-електрик, потрясаючи вогнегасник й дослухаючись його нутра.

— Отаке! — проказав старший лейтенант і закурив. — А що господар на це скаже, коли повернеться?

— А ми йому скажемо, що прилітали пришельці, перетягли книжки на свою тарілку, та тільки їх і бачили! — зметикувала Варка Степанівна.

У вікно випурхнула друга пачка книжок.

— Він повірить, — погодився старший лейтенант, розгортаючи підняту на підлозі книжку. — А це що за писанина? Хто з вас на фантастиці розуміється?

— То «Заповідник гобеленів» Кліфорда Саймака, — пояснив один з кримінальників. — Коли я директорував у вагоні-ресторані — Тархунов моє прізвище — мені іноді приносили дефіцитні книжки. Кліфорд Саймак тоді високо цінувався.

— Що ж візьму синові. Можливо й сам прочитаю, — вирішив старший лейтенант.

Варка Степанівна жбурнула у віконну пройму третій оберемок..

— А чи не можна і нам узяти до зони дещицю? — ґречно запитав другий кримінальник. — Там фантастики дуже бракує.

— Фантастика — в зоні! — патетично виголосив старший лейтенант.

— Беріть! Скільки подужаєте! — великодушно дозволила Варка Степанівна.

Кримінальники відразу заходилися відбирати для зони книжки.

— І ви беріть, — звернулася Варка Степанівна до українців і єврея.

— Нам не треба, ми скоро поїдемо.

— Як хочете.

А книжки все летіли й летіли…

— Хто знає, це що таке? Три полиці у білих обкладинках…

— Де? — перепитав колишній директор вагону-ресторану. — Це наукова фантастика видавництва «Молода гвардія». Гидота несусвітенна.

— Хіба? І все гидота?

— Усе.

— У полум’я!

Три полиці книжок з білими обкладинками теж полетіли до смітника.

— А оцю книжку віддайте мені! — хтиво зойкнула медсестра. — «Важко бути богом». Дуже хороша книжка! Братами Стругацькими я захоплювалася ще з малих літ… Ой! Та тут ще й «Населений острів» й «Пікнік на узбіччі»…

Отак були врятовані від вогню брати Стругацькі…

Знизу Таїсія і Анюта повідомляли:

— Бензин принесли!

— Кидайте повільніше, не встигаємо підтягувати!

— А ось і «Доба Бика» Івана Єфремова, — поважно відрекомендував томик колишній директор вагон-ресторану. — «Доба Бика» зазнала утисків в застійний період, бо під виглядом утопії викривала недоліки нашого суспільства. Цього у вогнище не треба. Краще візьмемо до зони.

— Цікаво… Я теж хочу прочитати, — поспішно озвався старший лейтенант.

— Тримайте, їх тут два примірники.

— А чи не бажаєте сто краплинок? — улесливо запропонував Володя-електрик старшому лейтенанту. — Суботник все ж…

— Не відмовлюся.

Випили, і Володя-електрик потягнув старшого лейтенанта на кухню обсмоктати найулюбленіші чоловічі теми.

А книжки все гупали й гупали за вікном…

Внизу, біля смітника вивершилася така собі напівпіраміда Хеопса.

— Про кухню ж забули! — схаменулася Варка Степанівна.

А на кухні книжок!

Старшого лейтенанта і Володю вигнали пащекувати до передпокою.

А у передпокої книжок!

— Боже збав, для чого йому стільки!

— Всі не забирайте, трохи залиште, — попросили двоє українців і один єврей.

— Навіщо? Ви ж їдете?

— Розпотрошимо їх і під шпалери навзамін газет наклеїмо.

— Цілком правильно! І журнали теж із фантастикою…

— Під шпалери часописи!

— Варко Степанівно, не викидайте Герберта Уеллса — ми його до зони візьмемо. І Олександра Бєляєва зібрання давайте сюди!

— Та не подужаєте стільки!

— Ми ще завтра повернемося — паркет стелитимемо.

— Хлопці, а Бабеля тут нема? — запитав єврей двох українців. — Давно волію почитати. Як не є, однієї з ним національності.

— Так він же, наче, не фантаст.

— А… Що тоді він робив тут, у райцентрі?

— Просто приїздив. Полював на мамонтів.

— А це що за дивні видання?

— Все палити! Нема коли розбиратися.

— А оце? «Палахкотіюча порожнеча» якась… Поглянь із дарчим написом…

— От нехай і палахкотить яскравим полум’ям! Через неї людина збожеволіла!

— І оці двері спаскуджені — у вікно!

Зняли двері, таки надумали й їх спалити. Підтягнули до вікна, почали проштовхувати, але хтось натякнув, що Будьонний з Калініним — то вже політика й відволокли їх на кухню. Політика, а хай їй… Скіфських бовванів та японських богів не чіпали, проявили толерантність і до релігій різних країн та народів…

Політика — так собі релігія — може бути, фантастику ж — у полум’я.

Близько полудня на книжковій єгипетській піраміді розпласталися поламані полиці та стелажі. Туди ж приперли застарий, одного разу вже спалений, чорно-білий телевізор. Спустилися вниз, облили піраміду бензином і Володя-електрик зайняв належну позицію з вогнегасником. Підпалювати доручили директору вагона-ресторану, але той закомизився… Звиняйте громадяни-начальники, але палити книжки не маю аніякогісінького морального права. За таке довір’я можуть подовжити строк.

— Дай-но сюди сірники, — розійшлася Варка Степанівна. — Годуй оце вас, напувай…

Піднесла запалений сірник до славетного роману «451 градус за Фаренгейтом»…

І підпалила.

Сонце стояло якраз в зеніті.

Старший лейтенант востаннє затягнувся і жбурнув недопалок у пащу полум’я.

Відвернися, шанувальнику фантастики!

Втім, наберися мужності й дивися…

Відомо, — книжки чудовий горючий матеріал. Як завважив ще Рей Бредбері, горять однаково — і погані, і хороші. Палали там, у колишній Мамонтівці, поблизу смітника і Жуль Верн із Аристархом Кузанським, і Конан Дойль вкупі з отими трьома полицями білих обкладинок. Побраталися Кобо Абе з Т. Упіциним, до категорії попелу перекочували Артур Кларк і Владлен Чердаков, М. Ведмідьов і Айзек Азімов.

Ніяких непорозумінь, ніяких літературних угруповань, ніхто не висовувався вперед до полум’я. Всі, були рівні перед лицем вогню!

Згоріла знаменита 25-томна передплатна «Сучасна фантастика» шістдесятих років. Поглинув вогонь томи й повні зібрання творів. Регіональна фантастика перетворилась на жупел — ані сибірської, ані прибалтійської, ані південно-західної вже не існувало. Пішли за димом всі покоління радянських фантастів: перше, друге, третє, четверте. Всі критики і літературознавці згоріли.

Згоріли відомі відьми Урсула ле Гуїн і Ольга Ларіонова, що так і не спромоглися відповісти Федору Федоровичу на його вітання з 8-им Березня… Так, жінок теж палили, нікому не було прощення!

Наукової фантастики більше не існувало!

Втім, дехто, як було сказано, уберігся від цього аутодафе — братам Стругацьким дала притулок закохана по вуха в них медсестра. Кліффорда Саймака врятував старший лейтенант міліції, Олександра Бєляєва, Івана Єфремова і Герберта Уеллса — в’язні, перетягши за колючий дріт, де згодом їх зачитували до дірок хабарники, злодії й рекетири — дай Боже, аби на користь!

Отак і не вір долі! Отак і не вір у життя після смерті!

Та ще завдячуючи диву з див, врятувалася толстовська «Аеліта», яку випадково евакуювали на пляж у «швидкій допомозі».

ТРЕТЯ ЧАСТИНА

«Не забудь, что квартиру-

В доме со стеклянной кры-

Неразумно брать булыж-

И швыряться им в сосе-;

Что достойный литера-.

Осмотрителен и с дер-,

И что только тот, кто пор-

Безответную бума-.

Чтобы потешать куха-,

Пишет через пень-коло-.»

Мігель Сервантес.

Пролог до «Дон Кіхота».

* * *

Федір Федорович на час спалювання книг ніби щось передчував… До його зорельотного відсіку саме доставили стандартний космічний обід — жовтий суп із пір’їнами, бліду рибу з теплою злиплою лапшою та глеюватий кисіль. Його попутники, потираючи долоні, накинулися на їжу, а Федору Федоровичу та лапша застрявала в горлянці. Він підійшов до ілюмінатора, що виходив на «зелену зону» (незадовго перед цим було пояснено, що він перебуває на міжгалактичному кораблі, який чимчикує до туманності Андромеди). Підсвічувало сонечко, білими свічками цвіли каштани, а вільні від трудових вахт члени екіпажу відпочивали у понумерованих синіх робах на реєстрованих лавах, чи гуляли в супроводі роботів у білих халатах. Двоє в синьому стислися в обіймах і ніяк не могли подолати невагомість — їх кидало від стежки до паркану й навпаки.

Все, як на Землі.

Федір Федорович врешті-решт заспокоївся і сів обідати… Все гаразд, оце тільки шкодував за пиріжками з яблуками, які разом з валізою і двобортним костюмом ще напередодні старту здали до камери схову міжгалактичного зорельота…

А тим часом пожежа не згасала — гірше того, вона поповзла у непередбачений Варкою Степанівною бік. Війнув розбишака-вітерець і смітник враз спалахнув позаторішнім листям, трощеною тарою та іншим мотлохом.

— Володю, гаси його! — замахала руками Варка Степанівна. — Гаси!

Володя-електрик стукнув вогнегасником по земній тверді, але з горловини нічого не цвиркнуло. Тоді стусонув кулаком по «макітрі» і. той засичав по-гадючому.

На диво, смітник згорів підозріло швидко… А можливо, вогонь захопився смітником?

Ну, згорів, то й згорів.

Ніщо не віщувало лиха — книжки догоряли, смітник ледь курився і вже, здавалося, можна було б розбігатися по домівках, або ж розпити третю пляшку спирту… Та не даремно нітилася душа Варки Степанівни: смітник начебто й згорів, але ж у його нутрі щось відверто булькотіло…

«Буль-бульк-бульк…» — ніби в готовому до виверження вулкані.

Знову війнув вітерець…

Із смітника клубами повалував дим, та такий чорний, що «аж синій», не раз наголошувала Варка Степанівна.

— А… смердючий же, боже борони! — доповідала вона авторитетній комісії наступного дня після екологічної катастрофи. — І чим далі, тим жахливіше: бульк-бульк-бульк… Ніби у тому казані, що чорти смолу варять.

Спершу вітерець побавився отим дідьковим димом, поганяв по райцентру, а потім закрутив чорним собачим хвостом й потурив його на фасад Дому на набережній. Ох, і виписував же його стіни тим чорним хвостом, наче маляр пензлем: туди-сюди, сюди-туди…

Одні спостерігачі пожежі на колишній набережній порозбігалися, затуляючи носи; інші — навпаки, збігалися на той душок з усіх кінців райцентру. Не забарилися прибути й пожежники, але сморід не дозволив їм наблизитися до епіцентру виверження. Деякий час простовбичили ні в тих, ні в сих, оскільки забули прихопити протигази. Буває й таке. Довелося прийняти рішення згідно непередбаченої ситуації. Однак ударний струмінь води, пущений пожежниками, наробив ще більшого лиха: смітник викинув таку густу димову завісу, що Дім на набережній згодом потонув, як сказав би Герберт Уеллс, «уві млі».

— А двері?! — скрикнула Матуся, яка щойно прибігла на пожежу. — Невже згоріли?

— Та кому вони потрібні, — заспокоїли її. — Двері на кухні.

Сонце прощально блимнуло і зникло у чорній безодні. Яке йому діло до того?

Настало затемнення. Від розпачу у пожежників випали з рук шланги. Райцентр перейшов під владу чорної стихії, затьмарився світ. Майже за годину Дім на набережній переінакшився з білокахельного на синяво-чорну потвору. Більше того, під смітником геть вигоріла туша мамонта, запечена у стародавній смолі, що, власне, й спричинило викиди пекельного диму, як визначила авторитетна комісія на чолі з Матусею. Мабуть, ніде й ніколи в світі не курило, не смерділо й не очорнювало дійсність так, як кремація консервованого мамонта з льодовикового періоду!

І всі охнули!

Наступного дня жителі райцентру балакали лише про чинники та наслідки екологічної катастрофи, що їх спіткала.

— Отакої! Жили на мамонті! І де лежав? Під смітником! Стародавня палеонтологічна стоянка! (Правильно: «палеолітична»), А ми й не знали! Не там копирсався краєзнавець! Авжеж, не там!.. І радили ж йому! Мав би й сам здогадатися: де стоянка, там і смітник!

Щодо спалених книжок, першопричини чорного диму, який закоптив Дім на набережній масним уїдливим шаром, що й зубами не відгризти, — ані слова. Й зникнення Федора Федоровича інтересу не викликало. Жив собі, а потім не стало. Ніби його й не було ніколи.

— Хто ж, зрештою, винний? — силкувалося з’ясувати керівництво, яке вже повернулося з пляжу й оглядало закіптюжені стелі.

Матуся, аби відволікти увагу від спаленої бібліотеки, звалювала все на неандертальців і заповзято вихваляла божевільного краєзнавця:

— Нема пророка у своїй Вітчизні! Дарма колишні застійні керівники запроторили нашого краєзнавця в жовтий дім! Ох, даремно! А неандертальці, хоч і непогані хлопці, та все ж з коротким розумом. Вже там, у глибині минулих століть, проявили рідну вдачу до безгосподарності-мамонта порішили, закоптили, палеонтологічну стоянку облишили й подалися у Францію — дисидентами… Тьху, вщент очманіла… тими кроманьйонцями!

Та тільки Матусине керівництво не надто вже Матусі довіряло… Воно її добре знало:

—. Неандертальці? Гаразд. Мамонти? Гаразд. І з краєзнавцем теж зрозуміло. Повісимо йому меморіальну дошку, коли заслужив. Все логічно. А хто підпалив смітник — не ясно. Оце загадка!

Відповіді катма.

— Стривайте, а хто з нас відповідає за той смітник? — трималося своєї позиції керівництво.

Взагалі — це нікому не відомо.

— А особисто хто відповідає?

Двірник Анюта!

Ура, відшукали крайню! Та тільки що з Анюти візьмеш? Шкіра та кістки, й ущипнути нема за що. Її виробничий обов’язок — палити позаторішнє листя.

Таким чином до книжкового вогнища Матусине керівництво й не доскіпалося, а про Федора Федоровича і не згадувало. Проте стихійні сили хоч трохи, а помстилися за спалену бібліотеку.

Федір Федорович вже на той час перебував в анабіозі. Виявилося, що Головний Штурман переплутав туманності: відправив зореліт до Андромеди, тоді як належало б — до Крабовидної. Це розтлумачив йому білий робот. А при здійсненні маневру на сто вісімдесят градусів всі мешканці міжгалактичного корабля мають занурити в анабіоз.

Федір Федорович занурився. Він завжди був дисциплінованою людиною.

У колишній Мамонтівці після пожежі настали смутні часи…

— Треба щось міняти! Не можна жити так і далі!

Почали сіяти смуту.

— Це що ж виходить? — обурювався Володя-електрик, вганяючи гак в стелю, щоб повісити люстру. — Все ж таки мамонт був?! Так в чому ж річ? Є таке місто Будьоннівськ, а наше чим гірше? Отже, Будьоннівськ — можна, а Мамонтівці — зась?!

— Пишемо петицію до Верховної Ради, як запорожці султанові, — підтримав його сантехнік й забряжчав іржавими трубами у сумісному санвузлі. — Треба щось змінювати. Почнемо з назви.

Двоє українців і один єврей наклеювали шпалери й мовчали через відому причину, хоча й починали вже розуміти, що нікуди від своєї долі не поїдуть, а житимуть, як і раніше, горілку питимуть в кущах бузку.

Знову скликали суботник, аби відшкребти Дім на набережній своїми силами, але, як то кажуть, тільки козу потішили. Прийняли було рішення замалювати кіптяву, але ж: де дістати товарняк цинкового білила. Щоправда, є на складі дві бочки іржавої вохри, та то ж курам на сміх!

Отак і стояв чорний Дім на похмурій набережній, тоді як ремонт у квартирі Федора Федоровича не припинявся. Варка Степнівна разом із Таїсою й Анютою зашпаровували свою провину.

Принагідно зазначимо: керівництво не було у захваті від цього експерименту для дисидента… Подумаєш, дисидент. Ну то й що? А може, Матуся збирається віддати йому на відкуп увесь райцентр з метою експериментального художнього оформлення? Блакитний, рожевий і фіолетовий періоди в розібраному стані? У стилі Сальвадора Далі? Не бувати цьому, доки керівництво ще в силі. У самих стелі почорніли, а тут… Матуся, схоже зовсім з глузду з’їхала на терені іноземної валюти й отих дверей.

Поки начальство розмірковувало з приводу доцільності Матусиних дій, вона тим часом навідалася до Аеліти й мала з нею тривалу, майже тригодинну розмову. Після пожежного пікніка Аеліта втратила апетит, як і тягу до вештання по райцентру. Незалежно лежала на тлі ремонту в розкладному фотелі і штудіювала врятованого нею ж Олексія Толстого. Читалося важко, хоча й літери ще не забула.

«Слова — спочатку лише звуки, потім ледь просвітлені, ніби як крізь туман, поняття — потроху наливалися соком життя. Тепер, коли хтось вимовляв ім’я — Аеліта, воно непокоїло його подвійно: смутком першого слова АЕ, що означало «той, кого бачать востаннє» і відчуттям сріблястого світила — ЛІТА, тобто «світла зірка». — Так мова нового світу найтоншою матерією вливалася в уяву».

Нічого не второпати!

Коли фотель викинули, розляглася на югославській канапі з наміром будь-що, а дочитати «Аеліту» до кінця…

Нарешті можна й щось втлумачити…

«Родити, ростити істоти для смерті, ховати… Непотрібне, сліпе продовження життя…» Так розмірковувала Аеліта і думки її були мудрими, але тривога не минала. Тоді вона вилізла з постелі, вдягла плетені пантофлі, накинула на голі плечики халатик й пішла до ванної кімнати; роздяглася, стягнула волосся вузлом й почала спускатися мармуровими сходами до басейну».

По тому Аеліта відчула нестримний потяг до ідентичності: сповзла з югославської канапи, встромила ноги в пантофлі і почовгала до суміщеного санвузла приймати крижаний душ — гарячої води у Мамонтівці не було споконвічно. Затим знову розпласталася на канапі і заходилася читати. А це вже цілком зрозуміло:

«Іхошка сіла неподалік Сина Неба й почала чистити овочі. Її густі вії підморгували, тож відчувалося — веселе дівча.

— Чого це у вас на Марсі баби якісь сині? — заговорив Гусєв російською. — Дурепа ти, Іхошка, життя справжнього не знаєш».

Зайнята розумовою працею Аеліта не забувала пожаліти Федора Федоровича, а заодно себе, усвідомлюючи, що така шикарна квартира не на добро — незабаром її звідсіля виженуть.

От і Матуся прийшла… Зараз і розпочнеться.

Але Матуся звернулася до неї на диво поштиво: на ім’я ще й по-батькові:

— А чи не збираєтеся, Аеліто Олексіївно, ближнім часом відвідати Сан-Франциско? Не все ж на канапі вилежуватися?

Дві обійдені долею жінки порозумілися з півслова. Та й про що теревенити? Аеліта твердо вирішила: вискочити заміж за дисидента-Кешу й нараз розв’язати затяжне питання з пропискою на цій землі. А тривалу тригодинну розмову зайняв перегляд кольорового телевізора, де того вечора крутили п’ятдесят восьму і п’ятдесят дев’яту серії «Рабині Ізаури».

Пообливалися слізьми над поневіряннями бразильської рабині й склали такий план: першого дня прибулець дисидент-Кеша відвідує оселю й натрапляє на Аеліту, яка заманливо лежатиме на канапі. Другого дня він поведе Аеліту до ЗАГСу, де Матуся власноруч обвінчає їх без усіляких тримісячних перевірок почуттів. Третього дня Аеліта з дисидентом забирають двері й шурують до Москви, Москви, Москви, — а там і до Сан-Франціско рукою подати. Але ж на другий день може трапитись небажане ускладнення: чи поведе Кеша Аеліту до ЗАГСу?

— Якщо завагається — ти сама його поведеш, — наполягала Матуся.

Домовились: Аеліті — дисидент-Кеша і Сан-Франциско, Матусі — десять тисяч конвертованих карбованців для ремонту Дому на набережній.

— Сто! — розщедрилася Аеліта. — Для вас я з нього сто тисяч злуплю!

На тому й порозумілися.

Аеліта відкинула книжку, належало потурбуватися про свій невідпорний імідж. Буде. щоранку піднімати іржаві труби, витанцьовувати аеробіку, брати крижаний душ, а також не обідати і не вечеряти, аби ж у той ерзац-купальник влізти. Вирішила отак: звідси дисидент-Кеша без неї не поїде. Одружений він там чи холостяк — одновалентно, бо до Сан-Франциско вона ще не навідувалася. На Марсі була, у Нижньовартовську, а от у Сан-Франциско — ні. Нехай собі той дисидент буде старим, жонатим, ба навіть горбатим, але до Сан-Франциско він її нуль-транспортує, взявши під руку, чи, на худий кінець, у подвійній валізі.

Наближалася розв’язка. Поспішали. Он вже з міністерства закордонних справ надійшла телеграма: дисидент приїздить завтра вранці чорним «фордом», зустрічайте. Негайно нагнали в райцентр кримінальників, які підмели і вилизали колишню Мамонтівку, заасфальтували всі паркани двома бочками іржавої вохри — нічого, зійде після дощу. Та чорний Дім однак стримів на всі сторони, наче обеліск на цвинтарі.

— Це кому у вас меморіал? — запитували водії, що вивозили із цукрового заводу цукрове «вугілля».

Через цей чорний обеліск районне начальство мандражувало і накидалося на Матусю, як собаки на прив’язі. Начальство панічно боялося звинувачень в очорненні дійсності.

Матуся храбрилася, заспокоювала:

— Як на мене, нічого… Дивіться… Чому чорний форд — можна, а чорний Дім — зась?

Незадовго до приїзду дисидента начальство не витримало і ганебно втекло до Одеси на консультацію в психоневрологічний диспансер, щоб зняти нервовий мандраж і не брати участь в урочистій зустрічі. Там, на цей період, в каюті Командира міжгалактичного зорельота вирішувалася доля Федора Федоровича.

— Що з ним?… Ну, цього, котрий… Гіперболоїд інженера Гаріна, — проходжаючи каютою мовив Командир зорельоту своєму Головному Штурману. — Навіщо його затримуємо? Гадаю, пора виштовхувати у відкритий космос. Старий нормальний, на здоров’я не скаржиться. Не бонапартист. Тихий. Загалом нікуди не жаліється. Вестибулярний апарат в ажурі. Реакції — адекватний. Ну, є маячний психозик, таки є… — зморщився Командир зорельоту. — Ну, із заскоком, з ким не трапляється. Фантазує. Ну, начитався фантастики… А хто не без гріха?

Отож… Як це його?.. Гарін Михайловський, колишній військовий інженер-будівельник. Практично здоровий.

І завтра — під три чорти…

До виходу Федора Федоровича у відкритий Космос залишалося близько доби.

Упродовж дня Вовчик-електрик із сантехніком встановлювали на честь дисидента блакитний унітаз й обговорювали листа «запорожців» до Верховної Ради.

Увечері до Аеліти востаннє завітала Матуся, Вони вже не могли одна без одної. Уточнювали подробиці, а заодно переглянули шістдесят п’яту і шістдесят шосту серії «Рабині». Спостерігаючи оте плантаторське життя, Аеліта знов пустила сльозу й заспівала блатну пісеньку:

— Мама, мама, я пропала,

Я даю кому попало…

Співучасниця витерла своїм подолом сльози грішниці. Не хвилюйся, дівчинко! Матуся добре знає дисидента-Кешу ще за минулої дійсності. Дурень дурнем! Ласий до гульок, божевільний до нестями, нерозважний у виборі. А підчепимо його на отому самому коханні, що з першого погляду.

Та вийшло дещо не так, як мислилося. Вночі надійшла екстрена телеграма з міністерства закордонних справ: дисидент приїздить лише на один день, просить прискорити формальності з дверима; прийняти до виконання.

І матримоніальні плани сколапсували — належало обкрутити «гостя» за один день…

— Якби хоч ще на одну ніч затримався, — зажурилася на мить Матуся. — Ех, вибору немає, тож будемо прискорюватися. Де наше не пропадало!

— Всюди пропадало, — пхинькнула Аеліта.

Глухої ночі під її вікнами вешталися сантехнік, Вовчик-електрик і телемайстер із баяном. Телемайстер мав образу на Аеліту, а Вовчик із сантехніком — на все населення Мамонтівки, яке не схвалило листа «запорожців» до Верховної Ради. Тому й влаштували демонстрацію із частівками. Телемайстер грав на баяні й наспівував:

— Кудри вьются, кудри вьються,

Кудри вьются у б…

Почему они не вьются

У порядочных людей?

Сантехнік із електриком підхоплювали:

— Потому что у б…

Деньги есть для бигудей,

А порядочные люди

Тратят деньги на б…!

Мало хто спав тієї ночі. Полегшено зітхнули, коли вранці до Дому на набережній підкотив уживаний не один рік чорний «форд», і тим шляхом, що коли сухо, то проскочиш. Стоячи за портьєрою, Аеліта бачила, як із «форда» виповз дисидент. Син Неба, дещо схожий на Бельмондо, сподобався їй одразу. Не лише вона, а й вся Мамонтівка підглядала: «Кеша повернувся! Той самий, який Леоніда Ілліча… Якого довго не могли відшукати, щоб вишпурити з країни, бо три дні відсипався у смітнику просто неба. Богема! П’ятнадцять літ спливло, а він он як помолодшав! Й бороду поголив… І що тільки гроші з людиною не зроблять!»

Передусім Кеша помітив чорний будинок.

— Мама мія! — мимоволі вихопилося італійською. — Оце так дизайн!

— Мамо моя, — залюбки переклала Людмила Петрівна, її запросили до почту зустрічаючих на випадок, а раптом дисидент позабув російську. — Каже: в нас дуже гарно.

Дисидент-Кеша підбіг до Дому на набережній і поколупав пальцем фасад.

— Бляха-муха, не здирається! — замилувався він. — Повний кінець! Що то за фарба, б-млин? Як труна з музикою? Це ж треба! Чорний Дім! Хто дотелепав? Так… Запозичую досвід… Ну, чо’ вирячилися, бляхи-мухи? Не жартую! Фарба як називається? Чиє виробництво? Наче не «Сажа газова» і не «Персикова чорна»… На «Кістку палену» не схожа… що за б-млин, питаю?

Всі промовчали.

— У мене що, з мовою не теє? — занепокоївся Кеша. — Може акцента підчепив? Чи мене вже на Батьківщині не розуміють, дебела воша?

Очевидці німо зиркнули на Людмилу Петрівну.

— Раді-бога, у вас гарна вимова, — прощебетала вона.

— То що ж то за фарба, япона-мама?

Тепер вже всі дивилися на Матусю.

— «Копчена мамонтівська», — відповіла Матуся, проймаючись дрижаками.

Син Неба замислився. Земляки знали з гіркого досвіду: якщо Кеша починає думати — добра не жди.

— Ну, то як там у Сан-Франциско, Кеша? — звернувся старший лейтенант міліції, аби відволікти дисидента від важких дум про чорну фарбу.

— Що тобі сказати, Вітьок… Трясе там, б-млин дуже… Землетруси й гульня всіляка.

Невдовзі дисидента запросили до квартири. Всі райцентрівські кози та кури замекали і закудахтали, а Кеша’ ніяк не міг второпати — то комизуються з нього чи ні?

— Пробачте, але ніяк не вкумекаю… Здається, вас витурили? — напівзапитав старший лейтенант з військкомату, супроводжуючи дисидента на третій поверх.

— Із Сан-Франціско? — перепитав дисидент.

— Та ні, від нас.

— Ну?..

— Що?..

— Чого ж тобі треба, м-блин?

— Чи відчували там ностальгію?

— А то як же! Нудьгував без тебе, трахнутий комар.

У своїй колишній оселі Кеша навіть оком не кинув на Аеліту в купальнику і з відкритою книжкою на канапі.

— А двері де? — наполохано спитав він, забачивши нові.

Його заспокоїли й спрямували на кухню, де незабутній «шедевр» експонувався подібно музею «Прадо» — заходь, б-млин, й любуйся!

— Майн ґотт! — вхопився за голову дисидент, угледівши Будьонного, Калініна й оті штуки скіфських бовванів.

— Боже мій! — переклала з німецької Людмила Петрівна.

— Хто це накоїв! Кому врізати по пиці?! — заревів Кеша ведмедячим риком.

Про подальші події в квартирі свідчень не збереглося. Знаючи Кешу, всі кинулися навтьоки. Ретирувалися навіть старші лейтенанти. Щоправда, Матуся зосталася — в неї від жаху відняло ноги. Можна тільки здогадуватися, як їй та Аеліті вдалося приборкати Кешу за двадцять хвилин, затим вивести з Дому на набережній і покотити чорним «фордом» до мамонтівського ЗАГСу. Спробуємо вжити «принцип навпаки» й відновити події за кінцевим результатом.

На відміну від своєї покровительки Аеліта ні на мить не позбулася присутності духу, бо стикалася за своє життя з божевільними не один раз. Звичайно, вона побоювалася, аби Син Земної Кулі не почепив чергового ліхтаря під оком, однак наважилася увійти на кухню і гордо заявити:

— Ну, я це зробила! Чого репетуєш, козел недоклепаний?!

Чи оте бісівське «козел», чи легендарне кохання з першого погляду — але, вочевидь, на Кешу подіяло, і він заспокоївся. Маємо сказати, Аеліта була в чудовій формі, кращій аніж 1982 року. Син Неба «дивився, розчулений і схвильований… Які б муки він прийняв би зараз, аби ніколи не засмучувати це дивне обличчя, аби зупинити загибель принади, юні, цнотливого дихання, — вона дихала і пасмо попелястого волосся, що трималося щоки, здіймалося».

— Якщо не подобається — бери ганчірку і сам змивай, мурло! — пішла в наступ незбагненна Аеліта. — І взагалі ти, б-млин, умієш розмовляти по-людськи? Чи, мо’, розучився?

Кеша відвів убік очі, в яких уже роздмухувалося «кохання з першого погляду», і вдаючи з себе ділка запитав:

— То як ота фарба називається?

— «Копчена мамонтівська», — улесливо проспівала Матуся.

— Вас зрозумів, — усміхнувся Кеша. — Тобі на оздоровлення Мамонтівки скільки доларів треба?

— Де-десять… — пробелькотіла Матуся.

— … тисяч, — продовжив Кеша. — Знаю, долари потрібні. Але чомусь всі прагнуть мене обшахраювати. А я за так долари не розкидаю. Лихого не пам’ятаю, але «за так» нічого не вийде. Давай співробітничати: я тобі десять тисяч, а ти мені рецепт «Копченої мамонтівки». Маю намір хмарочоса фарбувати. Ну, то як?

— Згода, — кивнула Матуся.

Де ж краєзнавець? Куди його занапастило? Треба негайно викопати ще одного мамонта!

— Даруйте, але фарби вже нема, — прошепотіла Матуся. — Усю до мазка роз… розфарбували.

— Мене не фарба цікавить… Ти мені рецепта на стіл, а я тобі — валюту на бочку, — Кеша витяг записничок й приготувався занотовувати.

— Ага, йдеться про рецепт, — пожвавішала Матуся. — Тоді занотовуйте. Береться один мамонт…

У Кеші побільшали очі.

— … вариться смола, — продовжувала Матуся, ледь не ридаючи.

Кеша рвучко стулив записника:

— Годі. Я вже чув це. Мамонта закопчують, вивалюють у смолі й кладуть в льодовикову нішу.

У Матусі бризнули сльози.

— Дай їй сто тисяч, — милосердно проказала Аеліта.

— Дам, якщо підеш за мене заміж, — круто повернув Син Неба.

— Чому б і не піти. Хіба я собі ворог?

— Коли? — Кеші, вочевидь, нетерпеливилося.

— А хоч і зараз, — втрутилася уже без сліз Матуся.

— Тоді вдягайся.

— Може відмити двері? — смиренно запропонувала Аеліта.

— Не треба. Тепер Будьонний із Калініним ходовий товар… Продам як найдорожчу ікону.

Що було далі? Одна проза. По дорозі до ЗАГСу заскочили до Мамонтівського райвиконкому й полюбовно склали угоду на сто тисяч доларів стосовно посередництва Матусі в благодійницьких намірах Кеші. Потім майнули до ЗАГСу і мерщій додому. Шампанського у продмазі не знайшлося, а горілку купувати у Варки Степанівни не наважилися, адже Кеша за кермом, до того ж, йому випало гнати машину до кордону всю ніч. Замість шампанського молодятам відсалютував у передпокої забутий вогнегасник, що несподівано дав залп і облив усіх шумовинням.

Мабуть і порожні вогнегасники раз на століття вибухають від подиву.

Безалкогольне весілля справляли втрьох. Метка Матуся збігала до Таїсії й принесла пляшку солодко-терпкого спирту. Обмили знаменну подію, як і годиться. Було й «гірко». Сп’янілий Кеша, між іншим, завважив, що його колишня квартира виглядає, перепрошуємо, хреново. Стильовий різнобій, б-млин, різних країн і народів. Провінція, старе мислення. Відразу видно — тягнули все, що під руки попало… На його думку, чеський унітаз, фінські шпалери і югославський гарнітур в інтер’єрі — не фуричать. Не фунциклюють…

Увечері переглядали шістдесят сьому і шістдесят восьму серії «Ізаури» й іронізували над класовими ворогами. Оце б нам їхні турботи!

Потім знесли вниз двері і прив’язали до «фордівського» багажника.

Ну, поїхали!

Назавжди попрощалися з Матусею, як і розминулися на шляху з автобусом, яким саме повертався після міжгалактичної мандрівки Федір Федорович; і покотили через дві Європи — Східну й Західну (Кешу всюди знали, тож було де заночувати) — до мадридського «Прадо», а там, обминаючи Гібралтар, — до Ріо-де-Жанейро, де за попередньою домовленістю готувалися пофарбувати у червоний колір новий хмарочос бразильської Федерації футболу: напередодні із. Сан-Франциско, скажемо по секрету, Кешу таки вблагали відмовитися від попереднього задуму, оскільки…, а втім, то довга, бляха-муха, історія.

Відносно Сан-Франциско Аеліта поки що нічого не знала, хоча й у Ріо-де-Жанейро теж ще не була! Однак усе на землі варто побачити: музей «Прадо», Ламанчу, бразильську футбольну Федерацію. Та чим ближче просувалися до кордону, тим дужче непокоїло її те, що на митниці можуть зажадати візу і закордонний паспорт. Але обійшлося все чин-чином. Коли в’їхали на митну зону, Син Неба недбало тицьнув лівою рукою в бік «форда», Аеліти, дверей і підтвердив:

— Це зі мною.

І митнарі, завчасно попереджені Міністерством закордонних справ щодо нової Кешиної дружини, не виявили бажання порозумітися із всесвітньо відомим психопатом.

— Відчиняй ворота! Нехай скатертиною стелиться їм дорога! Щастить же дурням — таку жінку урвав!

Пошарпаний «форд» величаво перетнув кордон, заляпавши багнюкою якогось гешефтмахера-буржуя, що поспішав до нас у розкішному «ролс-ройсі»…

ЧЕТВЕРТА ЧАСТИНА

«Раз не столь умен твой ав-.

Как Хуан Патино слав-,

Негр, ученостью извест-,

Щеголять не смей латынь-.

Раз где тонко, там и рвет-,

Древних всуе не цити-,

А не то иной чита-,

Разберется, в чем тут де-,

И подумает с улыб-:

«Что же ты меня моро-?»

Мігель Сервантес.

Пролог до «Дон Кіхота».

Мабуть, щонайменше збожеволів у тій історії саме той, кого запроторили до божевільні. Федір Федорович сидів зранку на пригвинченому до підлоги ліжку (аби не плавало у невагомості) й головував у вченій дискусії щодо походження тунгуського метеорита, коли білий робот офіційно повідомив про вихід Федора Федоровича у відкритий космос.

Інопланетяни кинулися вітати його. Проте вихід у відкритий космос затягнувся на весь день — то Головний Штурман ще не повернувся з розвідки на Літаючу зірку Бернарда і не було кому підмахнути перепустку до шлюзової камери, то Молодший Охоронець загубив ключі, що унеможливило доступ до валізи з пиріжками. То те, то це та се. То обідати час, а то вже пора вечеряти…

Як до божевільні — то відразу, а як вийти звідтіля — доведеться довго очікувати…

Лише ввечері при Федорі Федоровичу було все приналежне: довідка про вихід у космічний простір, двобортний костюм, валіза і зіпсований «вічний двигун». Федір Федорович роздав своїм членистоногим друзям закам’янілі пиріжки з варенням й побажав їм щасливої дороги й м’якої посадки у Крабовидній туманності.

Він поспішив додому. Повернувся пізно ввечері, коли біля Дому на набережній ще не розвіялися пахощі «Нічної магії» й чудний димок чорного «форда». Федір Федорович на якусь мить насторожився, відчуваючи щось неладне. У темряві піднявся на третій поверх й подзвонив у квартиру… Потім постукав — ніякого відгуку. Запалив сірника. Двері чомусь скидалися на чорний дерматиновий пуфик, оббитий сріблястими головастими цвяшками — при бажанні їх можна було б порівняти із зоряною панорамою планетарію. Втім Федір Федорович розізлився. Стусонув чудернацькі двері ногою, і заходився відмикати ключем. Але замок виявився іншим.

Що за напасть: номер квартири був таки його.

Федір Федорович розігнався і висадив плечем зоряні двері й увійшов до квартири.

То була його і водночас не його квартира. Пантофлі у передпокої начебто його, вогнегасник — теж, а решта відгонила чужиною. У кімнаті на гаку висіла гранована під кришталь люстра… Стіл стояв полірований… Замість книжкових стелажів якісь поліровані і скляні чи то шафи, чи то буфети, де химерно віддзеркалювався Федір Федорович. Підлога якась слизька.

Зайшов на кухню — там, не впізнати. Уся в білому кахлі, немов чоловічий туалет у психдиспансері. І плиту хтось затяг…

Зазирнув до суміщеного санвузла — знайомий рудий тарган прошмигнув по блакитному унітазу.

Наче на ковзанах під’їхав до вікна. На вулиці теж щось не теє… І вічний смітник кудись зник…

Все, ну, геть, все змінилося!

«Книжки»! — згадав Федір Федорович.

Він надибав їх у югославському буфеті — то була полиця новеньких макулатурних книжок, які Матуся разом з Людмилою Петрівною відібрала для спасіння його душі. Тут були «Анжеліка», «Прокляті королі» й інші пиріжки з варенням.

Федір Федорович невпевнено ковзнув по паркету.

Ага, окрім пантофлів, бачу щось знайоме!.. Як не є, це його квартира!

Він схопив «Аеліту», яка байдикувала на канапі.

«Дорогому батечкові, — прочитав він, — від люблячої доньки. Пішла заміж за Сина Неба. Не ображайся. Чекаємо на тебе у Сан-Франциско. Кеша надішле виклик. Твоя Аеліта».

Федір Федорович постояв, подумав й пробурмотів:

— Ні, я залишусь з тобою… Не треба мені берега турецького…

Здається, він таки збожеволів. Всю ніч тупотів по паркету, наспівуючи оту старовинну пісеньку: «А я останусь с тобой, родная навек сторона…» Інколи затихав, зупинявся, відкривав навмання «Аеліту» і вголос зачитував кілька фраз.

«Ось чому текли сльози по зморщених щоках Лося. Пташка співала про ту, що залишилася поза зорями, й про сивого зморщеного старого мрійника, який облетів небеса».

Через те читання, співання й тупотіння мимоволі прокинулося районне начальство. Світла воно не вмикало, та й входити до квартири побоювалося. Отак всю ніч й слухало: «Не нужен мне берег турецкий, и Африка мне не нужна…»

Вранці під дощем, без піджака й парасольки Федір Федорович пішов до «Продмагу», де попросив продати чорну мотузку для білизни. Варка Степанівна злякалася і відповіла, що в магазині і в підсобці також, аніякої мотузки нема. «От вам хрест, Федоре Федоровичу. Випийте горілочки, бо наскрізь промокли».

Але Федір Федорович і за ліпших часів не пив, хіба що пляшку на чотирьох у кущах бузку. Тоді попрямував до обшарпаного порожнього універмагу, але Варка Степанівна встигла там попередити:

— Чорної мотузки не продавати! І ніякої взагалі!

До його приходу всі мотузки поховали, і універмаг геть спорожнів. Але Федір Федорович й тут повівся пристойно і навіть не вимагав книжок для скарг.

Зрештою, він не збирався перелицьовуватися з донкіхота на бонапарта, аби помститися за книжки, віддані на поталу, й трощити районне керівництво, він пройшовся порожнім універмагом і натрапив на краватки. Вибирав найдовші і чомусь кольору хакі. Придбав три штуки й з тим повернувся назад.

Вдома Федір Федорович зв’язав краватки морським вузлом. Третя не знадобилась, виліз зачовганими черевиками на полірований стіл й почав знімати люстру. Стеля була низькою, наче для того й спроектована. Акуратно відчепив проводку, зняв люстру і провірив надійність гака. Той тримав мертво — Вовчик-електрик, мабуть, уперше в житті не схалтурив.

Вибір правильний. Й справді, що залишалося робити Федору Федоровичу? Перевтілитися на Бонапарта, в’їхати на жеребці до Сан-Франциско чи піти працювати начальником штабу цивільної оборони цукрового заводу?

Все правильно.

І Федір Федорович почав вив’язувати зашморг.

«Здається, все в готовності за номером один.»

Одним ривком вимахав на стіл, рішуче, теж морським вузлом прив’язав зашморг до гака.

Стоп-кадр! Годилося б написати передсмертне послання Дон Кіхота скіфським запорожцям й висловити все, що про них думалося.

Для такої акції потрібні олівці і папір, зауважив сам собі.

Та поки він шукав олівця, на підвіконні спантеличено задзеленчав зіпсований «вічний двигун»… Як він там опинився? Цілком ймовірно, Федір Федорович поставив його туди? Може, й так. Між іншим, приватизовані речі любили Федора Федоровича — вогнегасник, чорно-білий телевізор, саморозкладне крісло і навіть геть зіпсований «вічний двигун», який залементував, аби врятувати Федора Федоровича від наглої смерті. І олівець теж неспроста заховався під подушкою Аеліти…

Федір Федорович й гадки не мав потовкти будильника на своїй голові. Він чекав, коли той нарешті вщухне. А той, ніби накручений «на вічність», все волав і волав… Хіба повішаєшся під такий затяжний дзвін у вухах…

Федір Федорович підійшов до вікна і прихильно, мов вірного пса, погладив зіпсованого будильника, який відразу замовк.

«І дощ наче вщух…», — визирнув у вікно Федір Федорович. І ще він побачив крізь шибку, як на новий заасфальтований майданчик, що вже потроху перетворювався на смітник, в’їздив довгастий запилюжений автомобіль.

«Ролс-ройс» — визначив Федір Федорович, продовжуючи пестити будильника.

Із брудного «ролс-ройса» поважно вибралася опецькувата буржуазного вигляду особа з вишуканою тростиною. Шанобливо зустрічало її все районне начальство. Матуся тримала над заморським гостем чорну парасолю, а Людмила Петрівна перекладала:

— Містер Герберт Уеллс запитує, і що ви тут натворили у в імлі за сімдесят п’ять років?

— Чудово! Скажіть йому, що ми неодмінно покажемо наш цукровий завод, — вигукнув хтось із керівництва.

Тим часом до квартири Федора Федоровича вбігла Варка Степанівна із телеграмою з Міністерства закордонних справ і несамовито повідомила:

— Федоре Федоровичу! До нас Герберт Уеллс приїхали!

Переклав з російської Євген ШКЛЯРЕВСЬКИЙ

Олександр Левченко

ПЛАНЕТА БРАТЕРСТВА

Фантастична повість

ЧАСТИНА ПЕРША

Свідомість повільно вибиралася з лабет смерті. Розщеплена могутнім ударом на міріади найдрібніших частинок, вона б неминуче розсіялась по безмежному простору небуття, якби відразу після вибуху не ввімкнувся уцілілий Життєвий Центр. В усі боки від нього полинули діловиті, позбавлені метушні та зайвих емоцій сигнали: Ця ділянка працездатна? Підключайся до Центру! Тут пошкодження? Зачекай, в міру можливостей будемо налагоджували!». Розпорошені краплинки свідомості, відчувши раптом взаємний потяг, почали конденсуватися в більші краплі, ті — зливатись одна з одною у ще більші, і ось уже з’явилась невеличка кулька, що стала центром загального притягання. У її мутних, але чистіючих з кожною новою краплею глибинах зародилось якесь збурення і, ще не оформлене ніяк і ні в що, билося об внутрішню поверхню кулі, як рибка об стінки тісної банки, все міцніючи, наростаючи, складаючись поступово у німе запитання: «Що… хто… хто я… хто Я?». Відповіді поки що не було, однак її неодмінно дасть та вища сила, задля відродження якої невтомно працює Життєвий Центр. Пок, пок — вливаються в кулю нові краплини, невідворотно наближаючи критичну мить. «А… е… ей… ар… аре…». Пок, пок, ще трішки, пок, ще раз пок…

«Арсей… Арсей! АРСЕЙ!!! Я — АРСЕ!».

Арсей повільно розплющив очі і відразу зрозумів, що вагома частина шансів на врятування у нього вже є. Крихітна діляночка мозку виконала своє завдання, зробила те, заради чого й формувалась та вдосконалювалась протягом тисячоліть розвитку цивілізації, століть цілеспрямованої людської діяльності та мало не чотирьох десятків років його власного життя, решту повинен зробити він сам, і залишалось лише благати долю, щоб ушкодження, завдані тілу при падінні катера на Паліден, не виявились фатальними, а пілотський відсік не перетворився у наглухо запаяний гробівець.

Перед очима не було нічого страшного: ні нагромадження зруйнованих конструкцій, ні сплющених стін чи стелі, ні зловісних язиків полум’я, лише за кілька метрів щось виднілося на фоні ледь сіріючої плями ілюмінатора. Арсей заспокоєно склепив повіки і повністю зосередився на собі. Ледь-ледь розгальмував сигнальну систему — і одразу залунали тривожні повідомлення: є пошкодження внутрішніх органів, переломи кінцівок, продовжується внутрішня кровотеча. Перші накази системи регуляції віддані, сигнали поволі стихають, і тепер можна ще трішки відпустити гальма. На цей раз усе більш конкретне відчуття: подвійний перелом правої ноги, розрив зв’язок у правому лікті, крововилив у черевній порожнині…

«Легко відбувся», — з’явилась нарешті перша оформлена у слова думка. Очевидно, в останню мить система спуску все-таки спрацювала, бо інакше б…

Арсей знову розплющив очі і зробив обережну спробу повернутися. Він лежав на підлозі відсіку під стіною, де завершився його політ від пілотського крісла. Несміливе ранкове проміння, ледве пробившись через товсте скло ілюмінатора, освітлювало цілком мирну картину, наче й не було страшного падіння із замовклими двигунами, з нерозкритими системами, з мертвими капсулами катапультування. І лише відсутність другого крісла нагадувала про те, що все це жахіття йому не примарилось.

— Оресе! — не вірячи власним очам, гукнув Арсей і спробував сісти. Тіло бездоганно виконало наказ, і на нього вже можна було не звертати уваги. — Оресе!!!

Зірвавшись на ноги, Арсей кинувся до того місця, де ще зовсім недавно в очікуванні смерті втискався у крісло другий член екіпажу. Сумнівів більше не було: його капсула все ж відстрілилась, найвірогідніше саме тоді, коли раптово спрацювала спускова система, за кілька сотень метрів від поверхні планети. Що ж, така висота залишила товаришу небагато шансів, але разом з тим породила впевненість, що він не може опинитись далеко звідси, принаймні поза межами дії біомаяка. А розшукати Ореса — це майже напевно врятувати…

Арсей підніс до очей ліву руку, охоплену браслетом, де поруч із хронометром легенько миготів продовгуватий кристалик індикатора. Це були біосигнали Ореса, проте втішатися ними не довелось: характер пульсацій міг означати тільки те, що товариш знаходиться зараз на непевній границі між життям та смертю і залишатиметься там до тих пір, поки не вичерпається життєвий ресурс чи не прийде допомога. А допомога, звісно могла прийти лише від однієї людини — інспектора тернійської космічної служби Арсея.

Вхідний люк відчинився без жодних збоїв. Тернійський інспекційний катер, гордість невеликого екіпажу, один із перших кораблів, оснащених експериментальним контуром регенерації основних систем, твердо стояв серед велетенських дерев паліденського лісу, і все у ньому свідчило про цілком нормальний робочий стан. То було щось незбагнене, не сумісне із здоровим глуздом, і не вірилося, що якусь годину тому ця диво-машина приречено падала на Паліден. Однак часу для роздумів не було. Арсей, увімкнувши маскувальне силове поле та систему психологічного захисту, подався геть від химерного нагромадження повалених дерев, звідки віяло чимось нестерпно гнітючим та відштовхуючим.

Арсей рухався, звіряючи напрямок з кристаликом індикатора, що ставав чимраз яскравішим. У голові плутались уривки якихось думок, і раз у раз крізь їхнє місиво пробивалось колись прочитане: «Паліден — планета братерства». Ось попереду посвітлішало, крізь дерева стали проступати коричневі клаптики поля, і тут пульсації кристалика почали слабшати.

— Оресе, Оресе, зачекай! — розпачливо простогнав Арсей у передчутті чогось непоправного та максимально прискорив ходу. Через хвилину він вискочив на узлісся і краєчком ока встиг помітити великого критого тягача, що за мить зник в густих зелених хащах сусіднього лісу. За інерцією Арсей пробіг ще кількасот метрів і безсило опустився просто на суху коричневу землю біля дивної ями, наче витиснутої в ґрунті пальцем якогось велетня-жартівника.

Це був слід від Оресової капсули. Судячи з його глибини, спускова система не встигла як слід спрацювати. Однак шанси в пілота зберігались, тим паче, що Орсей дорогою зумів повністю відновитись, і тепер залишалось лише проклинати долю, котра наслала цього злощасного тягача, сліди від якого розкраяли землю біля самісінької ями і тягнулися до непримітної польової дороги, що вела взагалі невідомо куди.

В душі було порожньо й тоскно, як у соплах двигуна після невдалого старту. Живого чи мертвого, Ореса потрібно розшукати, але як це зробити? Куди йти? Кого і про що питати?

Заглиблений у власну душевну пустку, Арсей почув кроки за спиною лише тоді, коли вони стали вже надто близькими. Рвучко обернувшись та зірвавшись на ноги, він впився поглядом в обличчя худорлявого юнака, котрий зупинився за кілька метрів від нього. Той раптом скривився, як від різкого зубного болю, і мимовільно підніс руку до скроні.

«Це тернієць… Як він тут опинився?… Я тернофіл… Він шукає те, що забрали люди з народної гвардії… Навіщо ж він так… Вони закинули цю річ у фургон тягача… Я друг тернійців, я тернофіл…».

Арсей відчув раптом пекучий сором за свій імпульсивний вчинок, схожий на постріл у беззахисну людину, і, обірвавши зондаж, ніяково промовив:

— Вибач, друже, це просто неконтрольована реакція… Я вітаю тебе на твоїй планеті!

Паліденець вже трохи отямився після психонападу і тепер з цікавістю дивився на Арсея, без сумніву вперше в житті бачачи представника іншої цивілізації. Тернієць вибачливо посміхнувся, юнак розуміюче кивнув, і цей мовчазний обмін розтопив кригу відчудження краще за будь-які слова. © http://kompas.co.ua

— Але як же ви опинились тут, адже всі наші контакти із зовнішнім світом заборонені? — нарешті з подивом запитав паліденець.

Арсей скрушно зітхнув.

— Ми з товаришем здійснювали звичайний інспекційний політ у Середньому Кільці, коли під час виконання маневру поблизу Палідена раптово відмовили всі системи нашого катера. Ми стали падати на планету, однак біля самої поверхні спускова система спрацювала…

— А де ж ваш товариш?

— У тій капсулі, яку забрав тягач… Вона відстрілилась в останню мить. Мій колега іще живий, але якщо я йому не допоможу, він помре…

Паліденець недовірливо зиркнув на Арсея, не розуміючи, звідки тому відомий стан товариша, але тернієць розвіяв його сумніви, коротко розповівши про систему біолокації.

Юнак спохмурнів, замислено покачав головою, потім кинув: «Ходіть зі мною» і, обернувшись, рушив до узлісся. Кільканадцять хвилин вони мовчки йшли ледь помітною лісовою стежкою, потім паліденець попросив Арсея зачекати і невдовзі повернувся з великим кошиком в руках.

— Переодягніться, — сказав він і простягнув тернійцю комплект чоловічого одягу. Сорочка і костюм були явно не новими, однак чистими та акуратно випрасуваними.

— А це так необхідно? — запитав Арсей швидше через незручність перед хлопцем за завдані клопоти, аніж від нерозуміння.

— На нашій планеті небезпечно жити будь-кому, — невесело посміхнувся юнак, — однак ніхто не позаздрить людині, котру запідозрили у зв’язках з Терною. Я не знаю, що вони стануть робити з вами, коли все ж таки викриють, але те, що ви не побачите більше свого товариша, можу гарантувати.

Арсей швидко переодягнувся і скептично оглянув свою обнову з надто короткими штанами та вузьким у плечах піджаком, проте паліденець лише засміявся і заспокійливо промовив:

— Нічого, у нас це цілком нормально.

— Всі свої речі Арсей віддав юнаку, залишивши собі лише хронометра з індикатором, однак його благодійник, зауваживши це, зробив заперечливий жест рукою.

— Не турбуйся, я його зніму й заховаю, — заспокоїв юнака Арсей, — але він мені буде вкрай необхідним при пошуках Ореса.

— Я не уявляю, як вам може знадобитись ця річ, — похитав головою хлопець, — не станете ж ви ходити від міста до міста і слідкувати за показами індикатора, все одно доведеться діяти тільки через нашу організацію. Той ваш браслет лише збільшить ризик викриття.

Арсею не залишалось нічого іншого, як погодитися з паліденцем і порвати останню нитку, що єднала його з товаришем. Хлопець дбайливо загорнув у комбінезон решту одягу та черевики і поклав усе в кошик, накривши зверху ганчіркою.

— А тепер перейдемо до справи. Я виведу вас на дорогу, якою ви дістанетесь до нашого земельного центру Апалін. Йдете ви з мого села Рідани до міста за покупками, це на випадок якої-небудь перевірки. На жаль, документів я вам дістати не можу, у мене поки що мізер можливостей…

Арсей дивився в стурбоване обличчя паліденця, і в його душі наростало почуття вдячності до цього худорлявого юнака, котрий через якусь незбагненну безкорисливу любов до своїх братів по крові тернійців готовий наражати себе на серйозну небезпеку та віддати останнє.

— В місті розшукаєте автостанцію і сядете в автобус, що йде до Ольдегора, столиці регіону, — продовжував паліденець. — Ваш товариш ніяк не зможе обминути цього пункту. Там підете на вулицю Справедливості, двадцять три, квартира вісім, запам’ятайте, спитаєте Юліана і, коли побачите невисокого чорнявого чоловіка років тридцяти, передайте йому привіт від Демина, земляка з Рідан. Не забудьте, саме так, це — пароль. Якщо він потисне вашу руку обома своїми, можете заходити і все розповісти. Юлін вам допоможе.

Хлопець зітхнув і витягнув з кишені кілька зім’ятих папірців.

— Візьміть ось гроші, вони знадобляться вам на дорогу до Ольдегора. На жаль, це все, що я зараз маю…

Арсей узяв з рук Демина замацані шматочки паперу, від яких не міг відмовитись, і раптом всі його тривоги відступили перед могутнім натиском чогось теплого та щемливого.

— Друже мій, навіщо ти все це робиш? — запитав він у хлопця, долаючи легке поколювання в очах.

Той глибоко вдихнув повітря і звів на тернійця палаючий погляд, наче мав уже давно заготовлену відповідь, яку нарешті прийшов час висловити, але потім чомусь передумав і відказав просто:

— А хіба ж можна інакше…

— Як жаль, що у нас так мало часу, — з сумом промовив Арсей, — як жаль. Я міг би зробити з тебе справжнього тернійця, навчити багато чому із того, що вміємо ми. Саморегуляція, регенерація, володіння своїми психічними можливостями, — адже все це тобі доступне, варто лиш тільки показати, пояснити…

— Я — паліденець, — засміявся юнак, — і, мабуть, ним залишусь. А що стосується навчання, то вам воно потрібне значно більше, аніж мені, і я пропоную для його прискорення провести психопередачу.

Арсей ступив крок вперед і обійняв хлопця.

— Друже мій, чим же я зможу тобі віддячити?

Той усміхнувся.

— Передайте мені все, що дозволено, про Терну.

Демин ще раз оглянув путівець і, повернувшись назад, промовив:

— Ну все, дорога вільна, можеш іти…

Він підбадьорливо та водночас зажурено кивнув Арсею і, щось згадавши, додав:

— Може, про це зайве казати, але ти тільки не спробуй мацати мізки офіцерам народної гвардії та співробітникам планетарної безпеки, вони захищені. Сам же відразу попадешся.

— Не турбуйся, друже, я чудово пам’ятаю твої настанови, посміхнувся Арсей. — Ну, спасибі тобі за все…

— Після нашої зустрічі я став у десять разів щасливішим і рівно у стільки ж нещаснішим, — промовив паліденець, не приховуючи своїх почуттів.

Вони обмінялись міцним рукопотисканням.

— Спасилі долі, що послала мені тебе, Демине.

— Прощай, Арсею. Хай тобі щастить.

Арсей вийшов на розбите ґрунтово-щебневе полотно дороги і, не обертаючись, рушив по узбіччю.

Ще деякий час вздовж дороги тягнулися невеличкі ліски та смуги штучних насаджень, потім дерева враз відступили, і обабіч розлилося безкрайнє коричневе море. Було щось незрозуміле і навіть тривожне у цьому полі, старанно зораному, обробленому, але цілковито стерильному, без жодної живої стеблини. При інших обставинах Арсей лише тихо вражався б одній із паліденських загадок, однак тепер, після психообміну з Демином, він знав: плоди праці місцевих селян, котрі з давніх давен вирощували тут пшеницю, вже нікому не потрібні, бо хліб зараз виробляється дуже простим і дешевим способом із деревини. Незабаром довкола зашумлять молоді ліси, і тоді це теж називатиметься — ростити хліб. Навряд чи серце селянина може так легко з тим примиритись, але місцевим землеробським кооперативам прийшов з регіону суворий наказ…

Спочатку вся інформація, отримана від Демина, здалась Арсею якоюсь нерозумною вигадкою, витвором хворобливої фантазії психічного збоченця, однак все це навдивовижу швидко вляглося, розклалось та припасувалось одне до другого. І тепер лише кілька запитань викликали невиразне відчуття подиву та нерозуміння.

Звідки, наприклад, паліденцям відомий процес ксилемолізу, що лежить в основі всіх перетворень деревини, коли на самій Терні досить недавнє відкриття цього явища належало до авангардних проривів біологічної науки? А захист від психічного втручання, здійснений технічним способом, проблема, розв’язання якої після загибелі Аліана зайшло в глухий кут? Воістину сюрпризи планети, котра завжди була відгороджена від інших бар’єрами секретності, а тепер стала й зовсім закритою для будь-яких контактів.

Незабаром з’явилися перші ознаки людських поселень — величезні щити з лозунгами, закликами і просто надписами, що свідчили про щасливе життя паліденців та їх любов до рідної влади. Розчинена в ґрунті щебінка змінилась пошарпаним асфальтом, і ось із-за пагорба вигулькнули приземкуваті сірі будиночки, перед якими стояла могутня бронзова фігура жінки з мечем в руках та вицвіло-золоченими літерами біля ніг — АПАЛІНИ.

Попереду раптом щось глухо заревло, і лише тепер Арсей з подивом зауважив, що ні по дорозі до земельного центру, ні в передмісті йому ще ніхто не зустрівся. Коли ж дорога круто завернула праворуч, перед очима виросли два паліденці у формі народної гвардії. Один із них уважно прислухався до бурмотіння, що доносилося з невеликої плескатої коробки, а другий зі змішаним виразом подиву та люті на обличчі повернувся до Арсея і зарепетував:

— Ну, свинтюху, ти вже зовсім розперезався! Ану бігом марш на мітинг!

Арсей різко прискорив крок, щоб не дати гвардійцю приводу ще раз звернути на себе увагу. Вже стало виразно чути чийсь голос, підсилений потужною апаратурою, потім заревло: «О-о!», і вулицею прокотилась хвиля шалених оплесків. Арсей швидко проминув ще один пост і, пробігши останні метри між двома фундаментальними спорудами, опинився на широкій брукованій площі та влився до величезного натовпу.

Черговий оратор почав переказувати іншими словами те, що говорив до нього попередній, і клястись у вічній та непорушній любові до свого земельного, регіонального, континентального та планетарного керівництва, а юрба так само, затамувавши подих, слухала його і провела з трибуни бурхливими оплесками та могутніми вигуками «Вірно!!!». Арсею раптом стало сумно і боляче. Він бачив, як люди прикипають поглядами до трибуни і стискають руки, готові в будь-яку мить вибухнути громовим «О-о!» та у скаженому ритмі заплескати в долоні, і ніяк не міг зрозуміти: невже й справді, невже дійсно вони такі?!

Коли наступним до мікрофона підійшов високий чоловік з різкими рисами обличчя, над юрбою чомусь пронісся глухий гомін. Оратор рішуче підняв руку і в раптово запалій тиші голосно заговорив:

— Шановні брати! Дорогі сестри! Ми приїхали сюди зовсім не для того, щоб вислуховувати похвалу на свою адресу, тим паче, що тільки мудре, батьківське керівництво збоку континентального і планетарного комітетів дозволяє нам досягати нових висот. І все ж мені дуже приємно з усією відповідальністю заявити, що у благородну справу будівництва могутнього та процвітаючого Палідена вагомий внесок зробило і регіональне керівництво, від імені якого я зараз виступаю, і ваш земельний комітет, і всі ви, мої дорогі друзі!

Юрба ревонула своє «О-о!!!» у два рази сильніше, аніж до того, промовець знову різко звів руку, обриваючи шум, і перейшов до конкретних прикладів могутності та процвітання.

— … За короткий час ми добились історичних успіхів у продовольчій сфері. Тепер кожен житель Палідена може повністю забезпечити свої потреби у найважливішому продукті харчування — хлібі, причому зробити це абсолютно безкоштовно! Де, на якій іще планеті ви зможете побачити щось подібне?!!

— О-о!!!

— А до якого розквіту прийшло наше суспільство? Справжня, єдино істинна демократія, як форма здійснення повновладдя народу через своїх найкращих представників у комітетах, цілковита одностайність, як добровільне усвідомлення корінних інтересів суспільства, реальна і повна гуманізація всіх сфер життя, як фундаментальна риса планетарної політики — ось що таке сьогодні Паліден! У якому ще суспільстві його члени мають право називати один одного братами та сестрами?!!

— О-о!!!

— Хай знають про це всі, хто на черговому історичному повороті перся лобом в глуху стіну тупика! Хай знає про це Терна — вироджена гілляка могутньої паліденської цивілізації — та її жалюгідні прислужники тернофіли, які будуть розчавлені могутньою рукою народу, як смердючі таргани!

— О-о!!!

«Люди, люди, невже ви й справді не бачите, що діється навколо вас?!. — Арсей все ще на міг остаточно збагнути і тільки звучно відкривав рота, імітуючи вітальні виїмки. Йому раптом шалено захотілося зазирнути кому-небудь в душу, але робити цього було аж ніяк не можна, і бажання, побившись об незворушну стіну самоконтролю, швидко знесилилось та згасло.

Мітинг завершився. Почесна президія під надійним прикриттям гвардійців рушила повз подвійний ряд великих чорних лімузинів до помпезної споруди земельного комітету і незабаром зникла з очей. Вмить заспокоєне море мітингуючих кількома потоками витекло з площі і швидко розплескалось по вулицях міста. Під гнітючим впливом почутого Арсей деякий час бездумно чвалав якимось тихим бульваром, і лише діставшись до роздоріжжя, отямився та кинувся розшукувати автостанцію.

До відправлення ольдегорського автобуса залишалося ще з півгодини, однак квитків у касі вже не було. Арсей спочатку лише досадливо похитав головою і попросив дати на наступний рейс, однак коли касир байдуже повідомила, що вечірній автобус знято, не на жарт стривожився. Провести ніч у невеликому чужому місті без даху над головою і документа в кишені було не тільки малоприємно, а й небезпечно. Арсей відійшов від каси і присів на лаву з таким зажуреним виглядом, що випадковий сусід — маленький сивий дідок — не витерпів і співчутливо поцікавився:

— Що, до Ольдегора?

— Так, сьогодні терміново треба бути там, а квитків уже немає, — зітхнув Арсей.

— Ти наче вчора народився, — усміхнувся дідок, — підійди до водія і дай йому на троячку більше.

Що ж, хоча цей варіант і не викликав особливого захоплення, робити більше було нічого. Арсей подякував старому і вийшов на платформу. Череватий водій ольдегорського автобуса ліниво палив цигарку і, здавалося, повністю занурився у свої думки, однак, лише Арсей відкрив рота, кивнув головою та коротко мовив:

— Зачекай!

Кинувши недопалка під ноги, він зачинив салон і зник у дверях службового входу до автостанції, звідки через кільканадцять хвилин вийшов з якимось папірцем в руках. Підійшовши до тернійця, крадькома озирнувся і простягнув руку:

— Давай!

Арсей тицьнув йому заздалегідь приготовлені гроші, і водій, миттєво оцінивши суму, тихо попередив:

— Але май на увазі: ледь що — відразу ж висаджую без жодної компенсації.

Не без зусиль упхавши своє черево до кабіни, він відчинив двері до салону і якимось улесливим тоном, чим немало здивував Арсея, промовив:

— Сідайте, будь-ласка, сюди, шановний брате! — і показав рукою на невеличке відкидне крісло неподалік від себе.

Арсей обережно присів на запропоноване місце, і автобус рушив. Через кілька годин він прибуде до столиці регіону, і тоді майже все залежатиме від того, що зможе і що захоче зробити невідомий Юлін, земляк Демина. А йому, Арсею, поки що залишається тільки чекати.

Автобус виїхав за межі міста, і обабіч дороги потягнулись невеличкі ліски, розділені між собою заростями чагарників. Арсей спостерігав за розміреним бігом дерев та кущів крізь напівзаплющені повіки і поволі занурювався в легку дрімоту. Несподівано попереду щось наче блимнуло, і автобус почав різко гальмувати. Арсей грюкнувся головою об пластиковий щиток і здивовано поглянув на водія. Той помітно зблід. Повз них із гуркотом пронеслось кілька зустрічних автомобілів, один із яких знову мигнув фарами.

— Прошу, шановний брате, як ми й домовились, — зціпивши зуби та виразно дивлячись в обличчя Арсею, прошипів черевань і відчинив двері. Тернієць на мить завагався, та все ж подякував і вийшов з автобуса.

ЧАСТИНА ДРУГА

Тіні від дерев наповзали на дорогу, несучи з собою приємну прохолоду, однак це не компенсувало той психологічний тягар, що навалився на Арсея. Водночас стало зароджуватись відчуття легкої фізичної втоми, та все ж кращого рішення, аніж рухатись далі в напрямку Ольдегора, тернієць не бачив.

Далеко попереду з’явилась темна цятка, котра поступово росла та перетворювалася на колону автомобілів. Очолював групу великий чорний лімузин, без сумніву один із тих, що стояли сьогодні на апалінській площі за почесною трибуною. Біля його піднятого капота зібралась невеличка юрба, яка радилася, сварилась, приймала рішення та копирсалась у двигуні.

— Гей, брате, ти щось тямиш у техніці? — гукнув до Арсея кремезний підтягнутий блондин середніх років, що стояв трохи осторонь. — Допоможи цим йолопам полагодити мого автомобіля!

Арсей підійшов до машини і зазирнув під капот. Його попередники мали достатньо часу, щоб оглянути всю механічну та електричну частини, залишилось перевірити лише електронний блок. Він підняв захисну панель і, зосередившись, почав обмацувати невеличкі деталі та мікросхеми.

— Здається, оця штуковина пробита. Треба її замінити.

На обличчях паліденців відбилися серйозні сумніви, однак двоє з них кинулись до своїх автомашин, і через хвилину захеканий переможець короткого змагання вручив Арсею необхідну деталь.

Повеселілий водій лімузина довго тряс Арсею руку.

— Ну спасибі, брате, виручив ти мене! Чим же тобі віддячити? Може, підвезти? Сідай, сідай! А куди ти прямуєш?

— В Ольдегор, — відповів Арсей, зачиняючи дверцята.

Блондин витріщився на нього, потім ляснув себе долонею по коліну і зареготав:

— Ну ти даєш! Ти що, вирішив добратися до нього пішки?

— Та чому, — усміхнувся Арсей, — я завжди розраховую на водіїв, котрі нічого не тямлять у власних автомобілях.

Паліденець на кілька секунд завмер з розкритим ротом та піднятою рукою, потім з силою опустив її на плече Арсея і знову зайшовся реготом:

— А якщо серйозно? — з усмішкою поглянув він на тернійця.

— Це тебе так цікавить?

— Мене дуже цікавить усе, що хоч трохи виходить за рамки буденного життя, — багатозначно відказав блондин, нахиляючись до Арсея. — Мене, до речі, звати Лукаром, — промовив блондин, пересміявшись, — а тебе?

— Арсеєм.

— Арсеєм? Хм-м, — протягнув Лукар. — Доволі рідкісне ім’я на палідені. Арсей… У ньому вчувається щось тернійське. Ти часом не тернофіл?

— Керівник місцевої організації — відказав Арсей якомога спокійніше.

— Заспокойся, я пожартував. Тобі ще до тернофіла ой як далеко. Той швидше власного язика відкусить, аніж говоритиме незнайомій людині такі речі, як ти… Арсею, ти зможеш повести автомобіль?

— Давай, спробую, — відповів тернієць таки тоном, що Лукар аж пирснув.

Арсею ніколи раніше не доводилося мати справу з паліденською технікою, однак він мав великий досвід керування найрізноманітнішими транспортними засобами. Щоправда, кілька перших поворотів та різкий підйом лімузин пройшов досить-таки незграбно, але невдовзі тернієць почав відчувати автомобіль так, наче їздив на ньому все життя, і став обережно нарощувати швидкість.

— Арсею, у мене просто немає слів! — описав свої почуття Лукар, захоплено дивлячись на тернійця. — Ти просто автомобільний бог! А, я, уяви собі, вже кілька днів шукаю такого водія! Все, вирішено, я беру тебе!

Арсей здивовано повернув голову до паліденця і зміряв його недовірливим поглядом.

— А хто ж тоді ти, вибач за цікавість? — запитав він.

— Якщо тебе цікавить моє звання, — нарешті промовив Лукар, відвеселившись, — то я підполковник планетарної безпеки, я якщо посада, то ти маєш справу з начальником відділу по боротьбі з тернофільством регіонального управління.

Арсей голосно набрав повні груди повітря і повільно видихнув його.

Підполковник говорив про призначення Арсея особистим водієм як про вирішену справу, а сам щасливець напружено міркував над тим, як уникнути пастки, до якої він мчав на розкішному чорному лімузині. А, може, це єдиний шанс?

— Так куди нам, брате підполковнику? — запитав він, відчувши у животі неприємний холодок.

— Я ж тобі сказав, в управління планетарної безпеки, — не вдоволено пробурчав Лукар. — До речі, можеш звертатись до мене просто «шеф».

— Мушу признатися, що я дуже погано знаю Ольдегор, — надав голосу винуватого тону Арсей.

— Ти що, серйозно не знаєш, де наше управління? — протягнув підполковник, недовірливо дивлячись на тернійця. — Бульвар Чесності 2, — і, помітивши кислу міну на обличчі свого водія, неохоче додав: — Повертай праворуч.

Хвилин через десять вони зупинились біля масивної п’ятиповерхової споруди, від якої віяло чимось моторошним. Лукар виліз з автомобіля і махнув рукою до Арсея:

— Ходімо зі мною!

В густіючих сутінках навколо управління раптом спалахнули десятки ліхтарів, і Арсей враз відчув себе голим та беззахисним. Проминувши пост із двох лейтенантів, котрі хвацько козирнули підполковнику, на що той лише мляво махнув рукою, вони піднялися на другий поверх і рушили по довжелезному коридору. Дійшовши до повороту, Лукар прочинив крайні двері і жестом наказав Арсею ввійти до кімнати. Це була, очевидно, приймальна, оскільки в ній стояв стандартний бюрократичний набір меблів, а біля вікна виднілися ще одні двері, з-за яких долинали веселі збуджені голоси.

— Давай сюди свого паспорта і чекай мене тут, — наказав Лукар і вимогливо простягнув руку. Від такої несподіванки Арсей на якусь мить заціпенів, потім зобразив на обличчі розкаяння і пробурмотів:

— Ви знаєте, шеф, я забув його вдома.

Лукар аж розкрив рота від здивування, потім повільно похитав головою і сказав;

— Ну, чоловіче, від тебе не знаєш, чого чекати. Ніяк не вирішу, чи захоплюватись твоєю сміливістю, чи посадити в підвал за неповагу до законів. Ну гаразд, якщо вже так, то я просто зроблю запит в Апаліни. Ти хоч адресу свою пам’ятаєш?

— Аякже, можете записати, — повільний вдих, щоб хоч трохи подумати, — вулиця Слави, чотирнадцять, квартира вісім.

— Таких речей я ніколи не записую, затям собі, — усміхнувся Лукар і швидко вийшов за двері.

«Це кінець!», — похолодило всередині. Ноги наче прикипіли до підлоги, а руки намертво вчепились у спинку крісла. Ситуація склалась цілковито безвихідна: без документів чи супроводу його звідси не випустять, вікно виходить у внутрішній дворик, шансів утекти — жодних. Залишалося тільки чекати.

А за стіною веселощі були в самому розпалі. Невеликий чоловічий хор затягнув у десяток голосів жалісливу пісню про нещасливе офіцерське кохання. Чийсь голос загорлав: «Увага, увага! Давайте кинемо жереб, хто сьогодні питиме подвійну порцію за здоров’я нашого дорогого полковника…», і тут зовнішні двері відчинилися, впускаючи до кімнати Лукара.

— Ось що, Арсею, — почав він звичайним голосом, — відповідь з Апалін прийде завтра, а ти поки що поїдеш ночувати до нашого готелю.

— Але я маю тут родичів, — спробував заперечити Арсей, проте Лукар лише відмахнувся і попрямував до внутрішньої кімнати. Компанія вибухнула привітальним ревом, потім почулося розчароване гудіння, і назад підполковник вийшов у супроводі здорованя з простим круглим обличчям.

— Куди його, в одиночку? — допитувався той, оглядаючи тернійця.

— Скажеш, щоб помістили в «люкс».

— Так ви що мене, в тюрму? — вразився Арсей.

Лукар зареготав.

— Заспокойся, хлопче! Нам би кожному жити в таких умовах, як там! Ну бувай, завтра продовжимо розмову.

Він красномовно махнув рукою, і Арсею залишилось лише покірно поплентатись за своїм проводирем.

— А ти звідки, з самих Апалін? — для годиться поцікавився здоровань.

— Ага, — лаконічно відказав Арсей, обмірковуючи план своїх дій. Здасться, все завершувалось досить вдало, адже, за відомостями Демина, такі співробітники, як цей, повинні бути незахищеними. Хоча, хто знає…

Пройшовши мимо поста, який тепер і не глянув у їх бік, вони вийшли на вечірню вулицю і сіли у великий темний пікап із заґратованими віконцями.

— Нам далеко їхати?

— Ні, потерпи, скоро будемо на місці, — відповів той, не повертаючи голови.

— А ти не хотів би змінити маршрут?

На цей раз здоровань зреагував активніше, видавши якийсь незрозумілий звук та перевівши на тернійця здивовано-глузливий погляд. В ту ж мить його згасли і вже без жодного виразу повернулись назад до дороги.

— Давай на вулицю Справедливості, — наказав Арсей і полегшено відкинувся на сидіння.

Хвилин через десять автомобіль, завернувши за ріг, зупинився, і Арсей крізь бокове скло побачив на будинку табличку з надписом «вулиця Справедливості».

— Спасибі, друже, — сказав він і вибрався назовні.

Пікап різко стрибнув уперед і через мить сховався у темряві погано освітленої вулиці. Вранці водій з’явився до Лукара і з винуватим виглядом розповів його, що пасажир підступно обманув його, підсунувши отруйну цигарку, та зник у невідомому напрямку, У пам’яті бідолахи на залишиться жодного сліду від справжніх подій цього вечора.

Ось будинок номер двадцять три, вузькі сходи. На порозі з’явився невисокий чорнявий молодик у спортивному костюмі і кинув на терніця запитливий погляд.

— Добрий, вечір, Юліне. Вам привіт від Демина, вашого земляка з Рідан, — Арсей простяг господарю руку.

* * *

— Ну Юліне, не тягни, — сказав Арсей, напружено застигши у кріслі, — я бачу, ти щось маєш.

— З тобою неможливо працювати, Арсею, — усміхнувся паліденець, — у мене таке відчуття, що мої слова зайві, оскільки ти вже й так усе знаєш.

Тернієць лише заперечливо хитнув головою, зберігаючи свій зосереджений вигляд, і це було ще одним свідченням його стану.

— Не турбуйся, я нічого не збираюсь приховувати, — вів далі Юлін, — просто не хотілося б тебе спровокувати. До мене дійшла інформація, що капсула з вашого корабля знаходиться в лабораторії планетарної кримінології регіонального управління. Але ці відомості доволі-таки сумнівні…

— Я повинен використати кожен шанс, — промовив Арсей.

— Ти розумієш, джерелом інформації є чоловік, якому ми останнім часом не дуже довіряємо. Все необхідно ретельно перевірити, перш ніж починати щось робити.

— І скільки на це піде часу? — не приховуючи скептицизму, поцікавився Арсей.

— На жаль, на моєму рівні перевірку зробити неможливо, — зітхнув Юлін, — треба звертатись до Феліса, а він буде лише через кілька днів.

— Кілька днів — це величезний терміні — зірвався з крісла Арсей.

Тернофіл продовжував сидіти на стільці біля столу і дивитись на свого гостя поглядом, у якому легко читалося непохитне заперечення.

— Ми не можемо почати планування операції, не встановивши хоча б того, що дійсно капсулу привозили до лабораторії. Я не кажу вже про самого Ореса…

— Юліне, ти розумієш, що його кожної хвилини можуть забрати звідти? — Арсей намагався говорити спокійно, але обличчя видавало крайнє напруження. — Тоді наші шанси на успіх стануть мізерними!

— Вони стануть абсолютно нульовими, якщо ми провалимось через погану організацію справи, і тоді доведеться рахувати інші шанси, щодо наших голів. У мене немає можливості забезпечити проникнення в лабораторію, для цього також потрібен Феліс…

Арсей опустився назад у крісло і, заплющивши очі, кілька хвилин просидів нерухомо. Нарешті підняв на Юліна рішучий погляд і промовив:

— Я зважив усе і… вирішив діяти сам. Якщо можна, допоможи мені консультаціями з деяких питань.

Паліденець різко тріпнув головою, випустив з рук годинника, який з металевим брязкотом упав на підлогу, і підвівся.

— Арсею… зрозумій правильно, я… — в його голосі почувся відчай. — Не роби з мене останньої нікчеми, адже я справді не можу сам нічого зробити, оскільки працюю на надто низькому рівні… Я ніколи собі не пробачу, якщо ти потрапиш їм до рук…

— Юліне, даруй Мені, я зовсім не хотів тебе образити, — Арсей підійшов до тернофіла і легенько обійняв його за плечі. — Просто я не маю права чекати стільки часу.

Паліденець мовчав, опустивши голову.

— Ти згоджуєшся мені допомогти?

— Арсею, ти навіть не уявляєш собі, що таке та лабораторія! Це кілька великих корпусів, кожен у три-чотири поверхи, сотні кімнат, плюс охорона, спеціальні кодовані перепустки та турнікети на прохідних!

Арсей усміхнувся.

— Друже мій, все ж таки я — тернієць…

Юлін ще трохи поборовся із собою.

— Гаразд, — нарешті промовив він. — Сідай біля мене, я тобі намалюю схему лабораторії.

Через півгодини тернієць вже достатньо добре уявляв собі розміщення корпусів, відділів та служб, систему входу та виходу. Кожна будівля мала центральну прохідну, де чергував вахтер, і кілька робочих, які перекривали доступ до окремих підрозділів. Всюди були встановлені автоматичні турнікети, що спрацьовували після обробки кодів на жетонах-перепустках.

— Послухай, Юліне, ти можеш мені що-небудь розповісти про психозахист? — несподівано поцікавився Арсей.

— Все, що я знаю, — це металева пластинка, яка кріпиться за головою, — розвів руками тернофіл. — Якщо ти звернув увагу, ніхто із співробітників планетарної безпеки та народної гвардії не носить коротких зачісок, хоча захищені з них не всі, а лише офіцери та деякі оперативні працівники.

Арсею раптом вчулося щось знайоме у тій пластинці. Однак він тут же відкинув цю думку, оскільки сам не належав до фахівців з таких питань.

— А від кого ж вони захищаються?

— Він тернійців, звичайно, — посміхнувся Юлін, — ти ж не станеш стверджувати, що це робиться даремно. А також від усіляких мутантів, у яких психічні особливості виробляються самовільно, та особливо небезпечних злочинців, котрі зуміли десь роздобути спеціальні тернійські методики самонавчання і не злякалися смертної кари…

— Що ж, у мене, здається, все, — в голосі Арсея чомусь просковзнули винуваті нотки. — Спасибі, Юліне.

— Ну а тепер, якщо можна, ознайом мене зі своїм планом, — попросив паліденець трохи докірливим тоном.

— Що тобі сказати? План простий: пробратись на територію лабораторії, де-небудь дочекатись ночі і провести розшуки.

— Тоді найперше запитання: як ти збираєшся пройти через головний вхід повз офіцера безпеки?

— Я ще не знаю цього, — похитав головою Арсей. — Зорієнтуюсь на місці, — і він рішуче підвівся зі стільця.

— Я йду з тобою, — промовив Юлін.

Вони мовчки вийшли на вулицю, ледве впхалися до автобуса, через кілька зупинок пересіли в тролейбус і незабаром вже стояли біля височезної стіни лабораторії.

Метрів через двісті — прохідна, — кивнув головою в потрібному напрямку Юлін.

— Спасибі, друже, — вдячно відказав Арсей, — іди готуй ще одне місце, бо, можливо, я повернусь не один.

— Зачекай, а як же одежа? — похопився раптом паліденець.

— Викрутимось, — махнув рукою Арсей.

Головна прохідна знаходилась на півсотні метрів углиб від зовнішньої стіни, і щоб оглянути її, не викликаючи підозри, Арсей змушений був перейти на протилежний бік вулиці та заглибитись у скверик, де із задоволенням знайшов лавку, прикриту від дороги густим кущем. За весь час спостереження через прохідну в обох напрямках пройшло всього лише кільканадцять чоловік, і крізь скляні двері тернієць виразно бачив, як вахтер прискіпливо вивчає документи тих, хто хоті» пройти на територію лабораторії, та видає їм перепустки і, що було дуже дивно, так само прискіпливо перевіряє людей, котрі виходили в місто. Офіцер знаходився неподалік і ке втручався в дії вахтера, однак нікуди не відлучався.

Арсей уже підвівся з лавки, і тут його раптом осяяло. Повернувшись на вулицю та випросивши в одинокого перехожого монетку, він бігцем кинувся розшукувати справний автомат. І коли в трубці почувся знайомий голос, із грудей тернійця вирвалось полегшене зітхання.

— Де мне, це я, — квапливо промовив він.

— Скажи мені, чи є у тебе телефон чоловіка, до якого я зібрався в гості?

— Не пам’ятаю, — невпевнено відказав термофіл, — але хлопці десь неодмінно повинні мати. Якщо ти кілька хвилин зачекаєш…

— Ні-ні, — обірвав його Арсей, — у мене всього лиш одна монета, і невідомо, чи вдасться роздобути ще. Послухай, я маю до тебе велике прохання: розшукай той телефон і через півгодини, рівно в п’ятнадцять хвилин на п’яту, подзвони нашому приятелю та займи його розмовою хвилинку-другу.

У домовлений час Арсей наближався до прохідної і з кожним кроком відчував, як усе швидше та швидше б’ється серце. Поблизу більше нікого не було, і на перешкоді стояв один-єдиний чоловік з невеличкою металевою пластинкою психозахисту.

До дверей залишалося ще метрів п’ять, коли раптом у приміщенні задзвонив телефон. Офіцер зняв трубку лінивим жестом, але раптом зірвався на ноги та виструнчився, повернувшись убік і стоячи тепер майже спиною до проходу.

Арсей зрозумів, що ця ефектна вистава — справа Юлінових рук, і кинувся вперед ледь не бігцем. Вахтер зміряв його здивовано-підозрілим поглядом, але раптом невловимо змінився на обличчі, миттю поліз до сейфа і дістав звідти пластинку червоного кольору.

— Я вас дуже уважно слухаю, брате полковнику, але тут страшенного погано чути, — кричав у цей час капітан, відключившись від усього на світі.

Опинившись у дворі, Арсей швидко попрямував до найближчого від прохідної корпусу технічних служб. Черговий вахтер, зиркнувши на колір його жетона, тут же підхопився зі стільця, розплився в улесливій посмішці і чомусь закивав головою. В коридорі Арсею зустрілись два молодики, на сходах — ще кілька чоловік, але ніхто не звернув на нього особливої уваги. Третій поверх, четвертий, довкола заспокійлива тиша, на підвіконнях помітний пил, відразу видно, що сюди, до архівів, навідуються доволі рідко. Звернув праворуч, ще кільканадцять кроків, огидний скрип давно не змащуваних дверей, крайня зліва кабінка, клацання защіпки. Здається, есе.

Невдовзі за стіною почулися перші приглушені кроки, до них приєднались інші, і не вельми потужна звукова хвиля прокотилась по коридору. Згодом тиша ще кілька разів порушувалась запізнілими працівниками, аж поки знову не запанувала над усім четвертим поверхом. Десь у підсвідомості зародилося щось неспокійне, нетерпляче і заштрикало німим проханням: «Давай, починай швидше!», однак йому успішно протистояло спокійно-розважливе: «Зачекай, ще не прийшов час». У коридорі почулося човгання, що поволі наближалося, потім двері неприємно зарипіли, і прокурений чоловічий голос здивовано хмикнув та промовив щось нерозбірливе. Скрипуча мелодія пролунала у зворотному порядку, і незабаром усе стихло.

Слабенькі косі промінчики прожекторів, що долітали знадвору, легенько окреслювали контури предметів, але якщо заплющити очі, то наставала справжнісінька пітьма. У ній можна було розчинити і ноги, і руки, і решту тіла, і сходину з перегородкою — все, що хвилину тому ще здавалося незаперечним, безсумнівним, єдино існуючим у даній частині простору. Натомість виникала інша реальність: об’ємні, живі, тілесні шуми, фони, звуки, сигнали.

Арсей повільно підвівся, наче боячись загубити сигнал, і, ударом ноги відчинивши кабінку, рушив до виходу. Двері черговий раз проспівали свою гидку пісню та ще й голосно гримнули, але тернієць вже ке звертав на це уваги. Він раптом втратив самовладання і кинувся бігти вздовж коридора, однак, відчувши, як джерело сигналів опускається кудись донизу, зупинився. «В цьому корпусі, але нижче, на другому або третьому поверсі, — швидко отямився та повернув назад до сходів. — Але чому тут, де розміщені технічні служби?» За тією думкою клубочився цілий рій інших, готових кричати, ридати, проклинати, але зараз вони були абсолютно зайвими, і Арсей просто заблокував їх.

Третій поверх виявився також порожнім, і з поведінки джерела сигналів стало остаточно зрозуміло: біомаяк разом з мертвим тілом Ореса знаходиться на другому поверсі. Арсей прискорив біг і через півхвилини вже стояв, важко дихаючи, перед нічим не примітними зовні дверима зі скромним номером на невеличкій флуоресцентній пластинці. Трохи збоку на стіні виднілась продовгувата панель з двома рядами кнопок. «Потрібно відшукати код», — промайнуло в голові, і чисто механічно Арсей взявся за клямку, однак всупереч здоровому глузду двері клацнули та м’яко подалися вперед. Це сталося так несподівано, що тіло на якусь хвилю просто-таки закам’яніло. Нарешті Арсей обережно переступив через поріг і, причиниши за собою двері, обвів кімнату уважним поглядом. Побачене змусило його знову вражено завмерти.

Проміння прожектора, відбите стінками внутрішнього дворика, освітлювало невеличке приміщення з двома столами, канцелярською шафою та сейфом. Зрозуміло, що Ореса тут не було і не могло бути, але сигнали все ж таки йшли звідси!

Оціпеніння раптом спало, і Арсей двома стрибками опинився біля столу, що стояв під вікном. На світлій лакованій поверхні лежали Оресів хронометр та крихітний металевий циліндрих, якого хто-небудь інший при такому освітленні міг просто не помітити.

Від думок, які ще хвилину тому роїлись у глибинах свідомості, не залишилося й сліду, а в голові у божевільному хороводі закружляли два запитання: «Як ці прокляті недоумки зуміли витягнути маяк?! Що сталося з Оресом?!». Вони відлунювали в вухах за такою силою, що Арсей не відразу зрозумів, чому це раптом його різонуло відчуття смертельної небезпеки. Він ледве встиг відняти руки від обличчя, коли щось сухо клацнуло, і кімнату залила хвиля нестерпно пекучого світла.

— Арсею, кого я бачу? — почувся знайомий насмішкуватий голос.

— Як же це ти так заблукав? Ми, здається, домовлялись про зустріч зовсім не тут.

Тернієць зумів нарешті розклепити повіки і побачив біля дверей сяючого задоволеною посмішкою Лукара. Той стояв, притулившись спиною до одвірка, і легенько поводив з боку в бік пістолетом. Арсей похитнувся, зробив мимовільний крок до паліденця, і раптом йому в обличчя вдарила потужна паралізуюча хвиля.

«Авантюра, все це було авантюрою…» — ще встиг подумати і знепритомнів.

Доволі швидко прийшовши до тями, Арсей відчув, що його тіло, перехоплене біля колін та під руками, висить у повітрі, не торкаючись підлоги, і рівномірно похитується в такт якомусь гупанню. Обережно розімкнувши повіки та скосивши очі, він побачив невиразні обриси пропливаючих повз нього дверей і зрозумів, що його кудись несуть. В голові шуміло, у роті та носі відчувалося щось неймовірно гидке, а тіло просто-таки задерев’яніло, що дозволяло носіям поводитися з ним, як із звичайною колодою. Почало поволі світлішати, збоку пропливла блідо-синя лампа, потім ноги опустилися донизу, і стало зрозуміло, що ці двоє переносять його до підвалу.

Арсей знову заплющив очі, щоб не виявляти передчасно свого опритомнення, і тільки прислухався: спочатку до нього долинуло металеве ляскання, потім почувся короткий діалог: «Куди?» — «Давайте в шосту», за ним дзенькіт ключів і нарешті важке рипіння масивних дверей.

Невеличка подорож закінчилась, і через мить Арсей відчув, що його тіло більше нічим не підтримується. Голова інстинктивно сіпнулася вгору, і тут же короткий політ був зупинений холодною бетонною підлогою.

— Ти дивись, це падло вже головою смикає, — здивовано проказав чоловічий голос, який перед тим запитував «Куди?». — А я думав, що він і до ранку не отямиться. Ах ти ж сволото тернофільська!

Останні слова прозвучали у такому тоні, що Арсей інстинктивно заблокувався. І недаремно, бо тут же в лівому боці з’явилось неприємне відчуття, спричинене ударом. Однак тернійські прийоми були зараз надто великою розкішшю, і в голові миттю зародилась безжалісна думка-наказ: «Не можна, розкривайся! Для них ти повинен залишатись паліденцем!»

— Ну, брате, ти явно розучився бити, — засміявся другий голос, і Арсей, зусиллям волі знявши контроль, голосно скрикнув від різкого болю в животі.

Перший люто процідив крізь зуби щось нерозбірливе, і на тернійця посипався град безладних ударів. Ще деякий час Арсей намагався триматись, лише глухо стогнучи, але швидко здався і знову заблокував больові відчуття. Правда, його мучитель продовжував шаленіти, терзаючи нечутливе тіло, і заспокоївся тільки тоді, коли напарник насмішкувато промовив:

— Та кинь ти, він уже давно відрубився.

Після цього екзекуція припинилась, почулися кроки, грюкіт важких дверей, потім ще якісь невиразні звуки, і нарешті все стихло. Арсей спробував розплющити очі, але підняти вдалось лише праву повіку. Слабенька лампа мляво освітлювала голі кам’яні стіни, низьку стелю, голе пружинисте ліжко та унітаз, а трохи збоку — невеличкого низького столика з двома табуретками.

Вдовільнившись оглядом свого нового помешкання.

Арсей сконцентрував увагу на собі і став поволі розгальмовувати сигнальну систему. «Професіонали працювали», — подумки хмикнув він, зробивши з перших відчуттів висновок, що справді серйозних пошкоджень немає, і одним рішучим зусиллям повністю зняв контроль. Відразу ж у тіло з усіх боків впилися десятки розпечених ножів, видавивши зойк, а в голові забилося панічне: «Блокуй, блокуй!!!» Однак тривале блокування було небезпечним для організму і могло завершитись гангреною або сепсисом, отож залишалося тільки змиритися з постійним ниючим болем. До того ж незабаром виявилось, що він доволі стерпний, особливо коли просто лежати, не роблячи різких рухів. Арсей навіть став розмірковувати, чи не краще перебратися на ліжко, коли за дверима несподівано почувся шум, і довелось завмерти на холодній бетонній підлозі, заплющивши очі.

В замку клацнуло, двері зарипіли і до камери хтось увійшов. Наблизившись до Арсея, він зупинився, невдоволено побурчав, і в ніс тернійцю раптом вдарило щось різке та нестерпне, Тіло конвульсивно здригнулося, викликавши цим хвилю гострого болю, і Арсей, глухо застогнав та розплющив єдине працездатне око.

Перед ним навпочіпки сидів Лукар з невеличким балончиком в руці. На ньому була форма підполковника, а з правого боку на ремені висіла кобура бластера.

— От тварюки, — співчутливо промовив паліденець, хитаючи головою, — що вони з тобою зробили! Отакі дві сволоти можуть зганьбити всю планетарну безпеку! Ну нічого, це їм так не минеться. Ти можеш підвестись?

Арсей почав стогнучи підійматися, і через хвилину вже стояв, похитуючись у різні боки. Лукар присунув табуретку до стіни і жестом запросив тернійця присісти, а сам вмостився біля столу.

— Пробач, Арсею, що я тебе турбую серед ночі, — сказав він цілком товариським тоном, неначе просто заскочив до приятеля в гості. — Відверто кажучи, я зовсім не розраховував, що тернофіли клюнуть на таку просту наживку, ще й досі не можу відійти від подиву. Але що сталось, того вже не зміниш.

Арсей лише глибоко зітхнув, від чого в груди наче хто ввігнав кілька цвяхів.

— Ти знаєш, я вже давно займаюсь тернофілами, — вів далі Лукар, — але ніколи не думав, що їхня організація становить таку серйозну небезпеку. Ну, різні там розмови, книги, листівки, відозви, — все це дитячі забавки, нездатні завдати особливої шкоди нашому суспільству, яке…

— Лукаре, — обірвав його Арсей, — ти що, надумав полицемірити переді мною?

Підполковник уважно поглянув на тернійця, потім усміхнувся і різко змінив тему:

— От не розумію я, хоч убий, — розвів руками він, — навіщо вам знадобився той тернієць, в коматозному стані, майже мертвий? Для урочистого поховання чи що?

— А де він зараз? — несподівано вихопилося в Арсея майже проти його власної волі.

Лукар зареготав.

— Ну ви тільки погляньте на цього дивака! — вигукнув він, трохи вгамувавшись. — Сам у такій ситуації, що час вінок замовляти, а ще продовжує думати про своє завдання!

— Сказав би відразу, що не знаєш, — буркнув Арсей, відвертаючись.

— Ти помиляєшся, брате мій, — промовив Лукар з ноткою поблажливості в голосі, — хоч це і досить сувора таємниця, але я вже теж не хлопчик для доручень. Твій тернієць…

Він зробив ефектну паузу, і Арсей весь аж завмер, переставши навіть дихати.

— … на науковій базі в Теркосі, — докінчив Лукар.

Підполковник дивився на Арсея трохи насмішкувато, але його вигляд не зміг обманути тернійця: він зрозумів, він відчув усім своїм єством, що це-правда!

— Ну як, ти задоволений, що вивідав у мене секретні відомості? — засміявся Лукар, по-своєму витлумачивши стан тернійця. — А те пер послухай уважно, що я тобі скажу. Не подумай тільки, що я здатен по простоті душевній вибовкати планетарну таємницю, в цьому невеличкому спектаклі криється звичайний прагматичний розрахунок. Тепер, коли ти знаєш те, чого не повинен знати, маєш перед собою тільки два шляхи: або співробітництво з нашою службою, або могила. Навіть якби тобі вдалося якось проскочити між зобами у нашого правосуддя, я ніколи не допущу того, щоб носій секретної інформації вирвався з-під моєї опіки.

— Ризикуєш, — хитнув головою Арсей, несподівано зауважуючи, що, всупереч усьому, відчуває до Лукара якусь незбагненну симпатію.

— Ризикую, — погодився той, — але ж я розумію, що ти непростий функціонер, а справжня фігура. А з часом та з моєю допомогою зможеш піднятися ще вище, якщо, звичайно, вибереш перший із названих мною варіантів. Альтернатива, нагадаю, одна — смерть, морок, небуття. Отож?..

— Мені треба подумати, — сумно відказав Арсей.

— Даю тобі десять хвилин.

Лукар підійшов до ліжка і сів на скрипучі пружини, спершись спиною на бильце. Арсей відвернувся до стіни, нахилився вперед і сховав обличчя у долонях. Так минуло хвилин двадцять, протягом яких паліденець кілька разів кидав погляд на годинника і промовисто зітхав. Нарешті він звівся на ноги, підійшов до Арсея і запитав:

— Ну то що?

— Боюсь, Лукаре, ти мене не за того приймаєш, — почулось у відповідь.

— Ах, ти так! — несподівано скипів паліденець. — Ану встань!

Арсей почав неквапливо підводитись, і в цьому русі вже було щось нове, ось тільки що саме — Лукар ніяк не міг збагнути. Він схопив свого в’язня за плечі, різко крутнув його і раптом опинився віч-на-віч і з сильним, рішучим, готовим до боротьби тернійцем, на обличчі якого не залишилося жодного сліду від побоїв.

— А-а-а… — вирвалось з вуст паліденця. Рука сама потяглась до кобури, однак було вже пізно.

Арсей кинувся на супротивника, збиваючи того з ніг, і ще у падінні відчув під пальцями тоненьку металеву пластинку. Вже на підлозі ошелешений Лукар зрозумів усе і розкрив рота для безсилого розпачливого окрику, але раптом немов би дві гострі крижані бурульки увіткнулися йому в очі, пронизуючи наскрізь і тіло, і душу, наповнюючи свідомість безмірним тоскним холодом.

Відчуваючи, що ось-ось знепритомніє, Лукар зібрав останні сили і різко відштовхнув тернійця.

Той, очевидно, вже не чекав опору, бо легко відлетів до стіни і, вдарившись об неї головою, залишився лежати на підлозі.

Паліденець, майже не контролюючи себе, вихопив бластера, обома руками навів його на нерухоме тіло і натиснув на спуск. Розпечений плазмовий потік прошив Арсея наскрізь, і він засіпався у передсмертних конвульсіях, а Лукар не відпускав пальців доти, аж поки від тернійця не залишився тільки попіл. Тоді схопив якусь ганчірку, гарячково позмітав усе докупи, кинув до унітаза і кілька разів спустив воду.

В голові несподівано залунало нав’язливе: «А тепер спати, спати, спати», і Лукар, впавши просто на бетон, відразу поринув у важке, без сновидінь, забуття.

Арсей витягнув сплячого паліденця на ліжко, востаннє поглянув йому в обличчя і рушив до дверей. Все вийшло настільки вдало, що годі було й сподіватись на краще, і тільки одне запитання ніяк не знаходило для себе відповіді: «Чому він так легковажно відкинув версію, що я — другий тернієць із потерпілого корабля?»

Арсей стояв біля вікна і мовчки дивився у степ, на який поволі спадали сутінки. За якихось десять кілометрів звідси знаходились надсекретні корпуси Фізичного сектора, однак потрапити туди бодай на короткий час так і не вдалось. Із глибин пам’яті раптом виринуло втомлене обличчя Феліса і його глухуватий голос: «Є надзвичайно тривожні відомості проте, що у Фізичному секторі Теркоса розробляється якась диявольська зброя. Арсею, ми дуже сподіваємось на вашу допомогу в цій справі. Якщо інформація підтвердиться, то це означатиме, що світ стоїть на порозі першої космічної війни. Теперішнє керівництво Палідена не зупиниться ні перед чим, особливо в умовах, коли інші цивілізації абсолютно не готові до такого повороту подій. Нас усіх чекатиме щось жахливе, але ми хоч знатимемо, проти чого треба боротись».

«А як же ваша організація?» — запитав тоді Арсей. «Ті тернофіли, яких ми зуміли підготувати до роботи у Фізичному секторі, безслідно там позникали»… Пробач, Фелісе, пробач, зробити що-небудь у цій справі такі не вдалось, проте вже навіть звідси можна зробити висновок, що у фізиків відбувається щось дуже серйозне.

А ось те головне, заради чого він і прибув у Біологічний сектор бази, схоже, наближається до щасливої розв’язки.

За допомогою місцевих тернофілів був розроблений детальний план визволення Ореса, де передбачались найменші дрібниці, і тепер Арсей з посмішкою згадував свою Ольдегорську авантюру. За вікном вже зовсім стемніло, і цифри на годиннику невідворотно наближали початок проведення операції.

У точно визначений час Арсей стояв під дверима п’ятої лабораторії і ніяк не міг стримати шаленого калатання серця. Вхід було розблоковано, двері легко відкотилися вбік, і тернієць, переступивши поріг, опинився у широкому коридорі. По ньому необхідно пройти кільканадцять кроків вперед і повернути у треті двері ліворуч. Слабеньке світло сигнальної лампи освітлює невеличку кімнатку, стіл з терміналом, якийсь складний пристрій і там, під стіною, високе лікарське ліжко-стіл. На ньому із заплющеними очима лежить Орес, і його спокійне рівномірне дихання змушує радісно завмерти на місці. Через мить заціпеніння спадає, Арсей щодуху кидається до розшуканого в цьому страшному світі друга з майже непереборним бажанням схопити, затрясти, розбудити, і лише в останню мить опановує себе та зупиняється. Повільно проводить долонями над химерним плетивом дротів і, переконавшись, що вся сигналізація відключена, знімає з голови сплячого тонкий металевий обруч. Однак Орес продовжує лежати, навіть не ворухнувшись, і Арсей, схилившись над ним, виявляє на скронях тонесенькі металеві пластинки складної форми. Якийсь час уважно вивчає спосіб їх закріплення і, не виявивши нічого небезпечного, різко висмикує. Орес легенько стогне, але його очі заплющені. Тоді Арсей кладе товаришу долоні на чоло і так завмирає. По всьому тілу Ореса пробігає якась хвиля, обличчя оживає, і ось нарешті повіки здригаються та починають повільно підніматися вгору…

— Що за чортівня? — виразно промовив Орес і, поривчасто сівши, нерозуміючим поглядом втупився в Арсея. Потім підніс руку до голови, ледь скривився, наче щось пригадавши, і непевним голосом запитав:

— Послухай, Арсею, ми що… живі?

Той стояв мовчки, не в змозі що-небудь сказати. Орес зіскочив з ліжка, схопив товариша за плечі і легенько труснув.

— Що з тобою?

— Друже мій, — повільно вимовив Арсей, — востаннє ми з тобою бачились рівно тридцять п’ять днів тому.

Сили знову повертаються до нього, і він хапає Ореса в обійми. Той не опирався, але й не підтримував пориву товариша, явно нічого не розуміючи. Нарешті запаси емоцій у Арсея вичерпались, і він коротко прояснив суті справи. Орес вражено помовчав, усвідомлюючи почуте, потім недовірливо похитав головою і запитав:

— А як же ти мене розшукав?

— Це довга історія, — відмахнувся Арсей, — розповім коли-небудь іншим разом. Не пізніше ніж через п’ять хвилин ми повинні залишити це приміщення, — він узяв зі столу принесений із собою пакунок і подав товаришу: — Давай швидше…

Орес квапливо одягнув на себе таку ж уніформу технічного працівника, як і в Арсея, і вони удвох вийшли в коридор та попрямували до ліфта.

— Послухай, Арсею, а як же наш катер? — раптом стривоженим голосом поцікавився Орес.

— Я не займався спеціально його перевіркою, але, судячи з усього, він у цілком нормальному стані, — відказав Арсей.

— Але чому ж тоді?..

— Не знаю, Оресе, не знаю…

Вони підійшли до ліфта, і Арсей натиснув кнопку виклику. Двері миттєво розійшлись, тернійці зробили крок вперед, але раптом немов наштовхнулись на якусь невидиму перешкоду. Перед ними стояв середнього зросту чоловік, ще не старий, але вже з помітною сивиною у волоссі, і, схоже, зовсім не збирався впускати їх до кабіни.

На мить в голові Арсея майнула думка ще раз скористатися психічною зброєю, однак він тут же зрозумів нездійсненність свого наміру: щось невловиме виказувало у незнайомці ще одного представника Терни. Чоловік заблокував двері ліфта, посміхнувся і сказав:

— Привіт, хлопці.

Орес розгублено глипнув на Арсея, чекаючи його реакції, а в пам’яті ніби прорвало якийсь шлюз: перед очима промайнув рідний університет, згадались юнацьке захоплення психічними проблемами, кілька наукових статей із замисленим обличчям на першій сторінці, планетарна конференція і фраза про пластинки за вухами, яка чомусь викликала сміх у залі. Все ще не вірячи до кінця у власну здогадку, він подивився просто у вічі незнайомцю і промовив:

— Добрий вечір, Аліане.

Слова Арсея вдарили чоловіка, неначе струмом. Він миттю втратив свій впевнений вигляд, відразу постарішав, згорбився, і на його чолі з’явилася довга глибока зморшка.

— Що вдієш, — сказав він, тяжко зітхаючи і прихиляючись до бічної стінки, — на Терні я був надто відомою людиною…

Орес дивився на нього вражено і водночас із недовірою.

— Ви… ви той самий Аліан, котрий загинув у космічній катастрофі?

— Той самий, — відповів тернієць, опустивши погляд.

Запало напружене мовчання.

— Вибачте, Аліане, — нарешті промовив Арсей, заздалегідь передчуваючи, як безглуздо звучатимуть його слова, — вибачте, але ми поспішаємо.

— Хлопці, хлопці, — тихо відказав Аліан, — ваш план був чудовим, але ви не могли передбачити, що, крім кількох паліденських сигналізаційних систем, в Оресовому ложі встановлена одна тернійська, відома лише мені та керівництву бази. Отож усі виходи з Теркоса вже блоковані, а через двадцять хвилин сюди прибудуть спецзагони народної гвардії.

Він помітив реакцію Ореса на свої слова і сумно похитав головою:

— Не дивись, Оресе, на мене з такою ненавистю, все ж я врятував тобі життя. Коли капсулу привезли до Ольдегора, ти був майже мертвим навіть за тернійськими поняттями. Твої нутрощі перетворились у справжнісінький вінегрет, і я майже півдоби простояв біля операційного столу. Якби ти не потрапив до мене, до зараз був би вже далеким від наших турбот, бо Арсей нічим не зміг би тобі допомогти.

— А хто ж тоді стільки часу тримав Ореса непритомним? — наливаючись раптовою люттю, процідив Арсей.

— Такою була жорстка умова паліденців. Звичайно, я розумів, що Орес їм потрібен для якихось майбутніх експериментів, і зробив би усе, щоб не допустити цього, але відмовитись одразу-це означало б просто його смерть.

— Ну що ж, спасибі вам за доброту та безкорисливість, — саркастично промовив Орес.

Аліан відповів йому довгим поглядом, у якому не відчувалося ні образи, ні докору.

— Я вчинив би так незалежно від обставин, — сказав він, — але, признаюсь, то таки був особливий випадок. Коли Оресова капсула впала на поле біля Рідан, Кларет вперше випробував свою установку, і я підсвідомо відчував, що ці події взаємопов’язані.

— Кларет? — вражено перепитав Арсей, не встигаючи осмислювати все почуте. — Він теж тут, на Палідені?!

— Так, його загибель була також інсценована, — відповів Аліан. — Зараз він працює у Фізичному секторі.

— А що то за установка? — продовжував допитуватись Арсей, відчуваючи, як тіло вкривається холодним потом.

— Я не фізик, і, відверто кажучи, маю доволі приблизні уявлення про Кларетові дослідження. Суть їх, здається, полягає в тому, що при анігіляції речовини та антиречовини різної молекулярної структури виникають надзвичайно потужні потоки електронів, протонів чи нейтронів або їхніх античастинок. Якщо навчитися ними керувати, то наука отримає інструмент неймовірної сили…

— Який інструмент, Аліане?! — вигукнув Арсей, безпорадно розводячи руками. — Ви готуєте для паліденського керівництва жахливу, диявольську зброю! Невже цього не розуміє Кларет? Невже цього не розумієте ви?!

— Кларет завжди був лише вченим… — знизав плечима Аліан, але його обірвав холод ний голос Ореса:

— Убивця, божевільний убивця…

— Ні, Кларет завжди був лише вченим! — несподівано закричав Аліан, червоніючи та судомно стискаючи кулаки. — І я теж! Я ніколи не ліз ні в яку політику, ні в які брудні справи! Я просто мріяв зробити технічний психозахист для хворих, недорозвинутих, немічних — тих, хто може стати жертвою психічної агресії! Для цього мені потрібно було провести якусь сотню-другу абсолютно нешкідливих експериментів на добровольцях, всього лише двісті експериментів заради такої благородної мети! Чому Вища наукова Рада Терни заборонила мені їх проводити, кваліфікувавши як аморальні?! Чому Кларету не дозволили проводити свої роботи на Терні?! Чому?!!

Аліан замовк і стояв весь червоний, напружений, зі стиснутими кулаками, немов би апелюючи до Вищого суду.

— Я не знаю, чи правильно повелися з вами, — сухо промовив Арсей, мимоволі згадуючи свої власні аморальні дії, — але щодо Кларета у мене немає жодних сумнівів. І ви теж це зрозумієте, коли перші нейтронні потоки вдарять по Терні.

Десь далеко зародився усе наростаючий гул, і Арсей повернувся до Ореса:

— Нам час іти. У дворі є всюдихід, спробуємо таки прорватись.

— Зачекайте, — раптом сказав Аліан. Він вийшов з кабіни ліфта, дістав із кишені блискучу кодовану пластинку і простягнув її Арсею. — Ти знаєш, як дістатись до ангарів? У першому боксі — мій ракетоплан. Це все, що я можу для вас зробити.

Арсей до останньої миті вірив, що Аліан недаремно чекав їх у ліфті, і його душу враз заполонила складна суміш вдячності та співчуття.

— А як же ви? — поцікавився він, беручи ключа.

— Я залишаюсь, — відповів Аліан і зробив крок убік.

Орес мовчки потиснув йому руку і зайшов до кабіни, а Арсей, несподівано щось пригадавши, зупинився.

— Аліане, це ви сказали їм, що Орес був на катері один? — запитав він.

Той здивовано підняв брови, але тут же опустив їх назад і коротко кивнув.

— Ви тоді вже знали про мене?

— Знав.

— Навіщо було так ризикувати?

— Не знаю, все вийшло саме собою…

— Спасибі вам, — прощально сказав Арсей і простягнув руку.

Коротка перевірка всіх систем катера показала, що вони перебувають у робочому стані і проблем з польотом не буде. Тепер, коли стала відома суть Кларетової роботи і час проведення ним випробувань, тернійці вже уявляли, що трапилося у той фатальний день. Потужний позитронний потік миттю вивів з ладу всі комунікаційні канали, включаючи основний, дублюючий та три резервних, і цим просто відсік корабельний мозок разом з терміналом управління від ходової частини та всіх периферійних систем, котрі самі по собі залишились практично неушкодженими. Регенераційному контуру вдалося відновити зв’язок лише тоді, коли до поверхні планети залишалося не більше кількасот метрів, і спускова система ціною неймовірних перевантажень все-таки посадила катер на Паліден. Що ж стосується відстрілу Оресової капсули, то зараз йому самому було соромно згадувати, що під час падіння він перебував у майже шоковому стані і так стиснув бильця свого крісла, що намертво заклинив кнопку катапультування.

Поспіхом стартувавши з поверхні Палідена, Арсей вивів катер на стаціонарну орбіту і завісив його над Теркосом. Невиразна лінія, що розділяла нічну темряву та світлу царину дня, вже давно відступила на захід від наукової бази, а в пілотському відсіку досі панувала гнітюча тиша.

— Що будемо робити? — нарешті порушив мовчання Орес.

— Я бачу лише один вихід, — похмуро озвався Арсей, — чи, може, ти придумав щось інше?

— Та що тут особливого придумаєш, — скрушно зітхнув Орес, — єдине — стрімголов мчати на Терну і відразу кидатись у Вищу планетарну Раду.

— І чого ти від неї доб’єшся? — гірко усміхнувся Арсей. — Дипломатичної ноти з виразом рішучого протесту? Та вона навіть цього не зробить, оскільки не матиме жодного переконливого доказу. Зрозумій, ми з тобою стали володарями справді жахливої інформації, але найстрашніше полягає в тому, що ніхто, крім нас, не зможе нею правильно скористатись. Без перебільшень, у наших руках — доля всіх цивілізацій Системи.

Вони знову замовкли, намагаючись усвідомити ту неймовірну відповідальність, що лягала на їхні плечі, однак це було вже вище людських сил.

— Слухай, Арсею, — знову заговорив Орес, — а може, ми просто драматизуємо ситуацію? Чому ти так упевнений, що паліденське керівництво обов’язково скористається Кларетовою установкою як зброєю?

— Я провів на Палідені більше місяця і не маю ні найменших сумнівів у цьому, — відповів Арсей тоном, що свідчив про його глибоку переконаність у своїй правоті.

— Відсутність сумнівів — ще не доказ, — вперся Орес, — а ми збираємось позбавити життя тисячі ні в чому невинних людей.

Арсей змінився на обличчі, заскреготів зубами і стиснув кулаки так, що вони аж побіліли.

— Вірно, тисячі, — процідив він, ледве стримуючись, щоб не зірватись на крик, — але на другій шальці терезів мільярди, ти розумієш, мільярди! Мені теж не хочеться помирати, я люблю життя не менше за тебе, але… не можна, не можна інакше!

— Даремно ти так, Арсею, — докірливо промовив Орес, — не треба звинувачувати мене у малодушності. Просто… Коли я згадую останню Всепаліденську війну, то цілком розумію стан наших предків, які спрямовували свої ракетоплани на скупчення ворожої техніки: перед ними були вороги, котрих вони люто ненавиділи. А зараз під нами-всього лише мирні наукові містечка, де поряд із творцями установки мешкають зовсім непричетні до неї чоловіки, жінки і навіть діти…

Арсей закрив обличчя долонями і тихо застогнав, а Орес відвернувся і втупився поглядом у боковий ілюмінатор. Так пройшло кілька довгих хвилин. Нарешті Арсей опустив руки і безбарвним голосом проказав:

— Я відшукав один варіант, котрий розв’яже усі проблеми. Ми злітаємо до Спостережного Кільця, і ти залишишся на якій-небудь станції для зв’язку з Терною, а я повернусь назад. Дійсно, навіщо ж гинути обом, коли із завданням успішно справиться й один. Сподіваюсь, що за день вони ніяк не встигнуть евакуювати установку, навіть якщо це відразу спаде їм на думку.

Обличчя Ореса враз налилось кров’ю, він рвучко зірвався на ноги і схилився до Арсея, готовий вибухнути образою, обуренням та люттю, але раптово охолов і повернувся назад у запасне крісло.

— Арсею, Арсею, — тихо промовив він, — хіба ж ми перший рік літаємо разом? Може, я й справді наплів тут… зайвого, але чи ж заслужив на таке?..

Арсей схопив Ореса за плечі.

— Пробач мені, друже, пробач, — заговорив він так, неначе хто тримав його рукою за горло, — клянусь, це остання незаслужена образа, котру я тобі завдаю.

Несподівано на центральному ілюмінаторі спалахнуло щось надзвичайно яскраве і на кілька секунд засліпило тернійців, хоча вони навіть не дивилися в той бік.

— Що це таке? — вражено прошепотів Орес.

Разом вони припали до ілюмінатора. Просто перед ними, на тому місці, де ще хвилину тому стояли корпуси Фізичного сектора наукової бази Теркос, повільно розпливалась невеличка руда пляма.

— Що це? — повторив Орес, невідомо кому адресуючи своє запитання.

Арсей раптом усе зрозумів і коротко пояснив товаришу:

— Анігіляція.

Орес кивнув головою, і вони обидва, відчувши, як раптово страшний тягар звалився з їхніх плечей, прикипіли поглядами до плями, що поволі змінювала свою форму та забарвлення.

— Хтось із них виявився справжнім тернійцем, — через хвилю озвався Орес, відкидаючись на спинку крісла та заплющуючи очі.

— Мабуть обидва, — додав Арсей, також відчувши раптову слабкість. — Але чому ж саме тернійцями, просто справжніми людьми…

— Ну що, тепер можна додому?

Арсей відповів:

— Тепер можна…

З цими словами він опустив руки на клавіатуру, і планета братерства, хитнувшись, попливла донизу і через хвилю зникла в ілюмінаторі, залишивши по собі тільки легке щемливе, але й радісне відчуття…

Олександр Левченко

ВІКНО

Фантастичне оповідання

Коротко прозумів попереджувальний сигнал, стулки дверей безшумно розійшлися і на обличчях дівчат-секретарок спалахнули посмішки. Їхня подруга, котра переповідала через канал голографічного зв’язку останні плітки, сплеснула в долоні:

— Горан!

Високий чоловік у темно-синьому комбінезоні з нашивками майора на плечах, ступивши до приймальні, привітався:

— Добрий день, дівчата! У мене таке враження, наче я потрапив в оранжерею орхідей…

Дівчата приязно розсміялися, переводячи погляди на симпатичного лейтенанта, який ступив до приймальні слідом за Гораном. Лейтенант так само чемно привітався, і по його очах було видно, що він сам не проти сказати комплімент, і лише присутність старшого товариша стримує його.

— Командор у себе, Світлано? — задля пристойності поцікавився Горан.

— Так, капітане, — відповіла одна із секретарок.

— Що ж, ходімо, Ліне.

Офіцери зникли за дверима кабінету начальника бази Космічного патруля, а наймолодша з дівчат здивовано запитала подруг:

— Чому ви величаєте Горана капітаном, адже він, здається, майор?

— Так усі його величають, — стенула тендітними плечима Світлана. — Правда, Каріно?

— Капітан — не звання, — авторитетно завважила Каріна. — Просто в Космічній поліції він був командиром оперативної групи кораблів. Зрозуміло, Астро?

— А-а… — непереконливо протягла власниця модного імені. — А хто цей юнак?

— Та ти й справді ще зелена, — поблажливо похитала світлою голівкою Каріна. — Та це ж Ліно Баруччі, син самого Джанкарло!

— Невже? — примружила очі Астра, ховаючи від подруг прикрий факт, що знамените ім’я їй ні про що не говорить.

— Саме так! — ефектно стишила голос знавець всіх таємниць бази. — Горан Деліч був найближчим другом інспектора Баруччі. Вже тримаючи на своїх руках помираючого Джанкарло, він поклявся…

Далі Каріна взялася з такою впевненістю переповідати клятву Горана й описувати подробиці трагічної сутички з терористами, немов сама була очевидицею подій кількарічної давності. Вихід з кабінету космольотчиків обірвав розповідь на кульмінаційній точці.

— Ну, що вирішило начальство? — першою запитала Світлана.

— Тринадцятий квадрат… — усміхнувся Горан.

— Боже! — йойкнула Каріна.

— Чому ж, — заперечив Ліно, — самісінький центр Вікна. Можливо, хоч там щось уполюємо…

Одна Астра нічого не висловила вголос, вона лише стиха зітхнула.

Офіцери після кількох люб’язностей рушили до виходу, а дівчат на якусь хвилю оповив несподіваний смуток.

— Що скажеш, Астро? — нарешті порушила мовчання Каріна. — Він симпатичний, чи не так?

— Горан? — вийшла із задуми новенька.

Старші подруги розсміялися, але веселості на їх обличчях не було.

— Дорогенька моя, — мовила Каріна якимсь незвичайним для себе голосом, — таке питання у нас не обговорюється.

* * *

— Невже ви мали знайомих на базі «Контакт»?!

Між патрульними катерами не було відеозв’язку, але Горан досить виразно уявляв обличчя Ліно.

— Чому ти дивуєшся? — відповів він. — Хто довго прослужив у Космічній поліції, той знається з такими, як сам, волоцюгами, котрим не сидиться на рідній планеті. Щоправда, відстані у нас дещо більші, зате людей менше. І людей незвичайних, хоча це не відразу впадає у вічі.

— Ще б пак! — зреагував Ліно. — Може, за ту секунду з лишком, упродовж яких двічі долав відстань між катерами… — Особливо на «Контакті». Хіба могла потрапити туди пересічна людина!

— Ех, Ліне, Ліне! — Горан розвів руки. — Де мої двадцять п’ять років? До речі саме тоді й відкрили те саме кляте Вікно. Уявляєш, якийсь фанат з обсерваторії на Фобосі виловив каменюку, що рухалася у космосі зі швидкістю сімдесят дев’ять, а не сімдесят три кілометри за секунду, як це можна було припустити. Знехтував дивак своїм здоров’ям, а таки розрахував орбіту і переконався: вона гіперболічна. Отже тіло справді прийшло з-за меж Системи. Галас зчинився неймовірний: «посланці зірок», «перший міжзоряний контакт», «вікно в Галактику». Певне, тому й назвали цю диру Вікном. Базу спеціальну створили, аби досліджувала цих бісових «посланців». Та кілька десятків каменюк, спробуваних на зуб, нічого не дали — все, як у звичайних метеоритів. І ось — «зоряний дарунок»…

— Але якби не такий фінал, усе скінчилося б трагічніше? — завважив Ліно. — Просто страшно уявити, що ста лося б із Землею, якби її відвідав контейнер з вірусом І те, що люди мужньо зустріли смерть на базі, ще раз підтверджусь.

Горон тяжко зітхнув.

— Віриш, Ліно, — мовив він, — часом мені дуже хочеться забути дещо з того, що я знаю.

— Це щось таємне? — голос Ліно мимоволі здригнувся.

— Не для преси, — посміхнувся Горан, але враз посуворішав. — Коли з’ясувалося, що епідемія невідомого захворювання спричинена «зоряним» вірусом, на «Контакті» було запроваджено карантин: ніяких зв’язків із зовнішнім світом. Та кілька чоловік самовільно захопили рятувальний катер і залишили базу. Вони сподівалися на всесильну земну медицину, не замислюючись, яку небезпеку несуть людям. Вже по десятьох хвилинах їх перехопив інспектор Космічної поліції Патрік Йонсон…

— Йонсон? Але ж він…

— Ні, Ліне, — не дав договорити Горан, — все було так, як я розповідаю. Патрік дві години переконував зухвальців, благав, погрожував, а потім, взявши катер та буксир, відтранспортував його на базу. І — залишився разом із ними…

— А сам епізод засекретили?

— Офіційно ніхто цього не робив, все сталося само собою: загиблим віддали належне, може декому і більше, ніж слід, але хто, зрештою, про це може судити?

— А де зараз знаходиться база? — поцікавився Ліно.

— Оце вже справді таємниця! — прихлопнув у долоні Горан. — Усі знають, що базу забрали із Вікна і вивели на геліоцентричну орбіту, проте елементи орбіти відомі небагатьом.

— Невже необхідна конспірація?

— Уяви собі, є люди, яким не до вподоби, що безпосереднім вивченням віруса займаються роботи. Космічна поліція вже затримала кількох фанатиків, що розшукували «Контакт» з метою поповнити товариство роботів. Нам, звичайно, важко зрозуміти цих людей, але віднедавна я став ловити себе на думці, що дехто на Землі, мабуть, не розуміє нас.

Проте Ліно був далеким від подібних філософських міркувань.

— Я думаю про інше, — озвався він. — Чи не здасться вам, капітане, що наше патрулювання Вікна скидається на не зовсім серйозну забаву на фоні справді страшної небезпеки, що нависла над Землею.

— Не ти перший про це запитуєш, — неохоче відказав Горан. — Але ж наша цивілізація не всесильна, і поки що нічого кра…

Горан замовк на півслові. Від панелі приладів донеслося надривне вищання: «Аварія в системі наведення!»

— Борте! Що сталося?!

Корабельний кібер чітко доповів:

— Механічне ушкодження антени наведення. Втрачено зв’язок антени з процесором. Бойовий модуль переводиться на ручний режим. Рекомендовано: вийти назовні і здійснити ремонт…

— Пішов би ти до біса, — не зовсім ґречно відреагував на інформацію Горан. — Може, додав би, що треба виходити в скафандрі?

— Що там у вас, капітане? — стурбовано запитав Ліно.

Він усе чув, але хіба обійдешся без запитання?

— Антена наведення… — відповів Горан. — Доведеться ремонтувати за бортом.

У глибині душі Горан був навіть задоволений такою пригодою, що вносила хоч якусь різноманітність у монотонний перебіг патрулювання.

— Отже, лейтенанте, — сказав Горан, одягаючи скафандр, — я тимчасово призначаю вас виконуючим обов’язки командира пари.

Останні слова Горан приправив легкою іронією, і Ліно тим же тоном відказав:

— Слухаюсь, пане майоре!

За якихось десять хвилин Горан був уже біля антени. Один із її сегментів з’єднання з корпусом виявився недостатньо закріпленим, і параболічна чаша відхилилася од робочого положення. Горан подумки висловив своє невдоволення технічною службою бази й відчепив од пояса металевий пенал з інструментами. А в цю мить з аварійного каналу зв’язку пролунав сигнал тривоги.

— Борте, що сталося? — викликав кібера Горан, кладучи пенал на робочий столик.

— Сигналізує система зовнішнього спостереження. Виявлено метеор: тип — спорадичний, форма — кулеподібна, усереднений діаметр — 25, швидкість — 123, координати перетину з Вікном…

— Контейнер… — зірвалося з вуст Горана. — Який підлотний збіг обставин…

— Ймовірність захоплення гравітаційним полем Землі — 0, 1… — продовжував кібер.

— Виходь на об’єкт, тільки плавно, бо ще зірвуся.

— Борт-2 просить зв’язку, — тут же повідомив кібер.

— Давай!

— Капітане, капітане! — почувся дещо розгублений голос Ліно. — Контейнер іде на мене!

— Готуйся до атаки — я за бортом. Підійду на автопілоті…

Катер різко змінив курс і в цю мить зник з робочого столика пенал з інструментами.

— Ліне, моїй антені гаплик. Тепер вся надія на тебе…

— Постараюсь не підвести, капітане.

Повернувшись у кабіну, Горан наказав кіберу:

— Борте, дай-но мені поле бою великим планом.

Зорі немов кинулись врозтіч, і на оглядовому стереоекрані виразно замиготіли дві точки — патрульний катер Ліно і безмовний посланець космосу, який міг нести смерть людській цивілізації.

— Капітане, я атакую! — почувся схвильований голос Ліно.

— Успіху, лейтенанте, — коротко відказав Горан, переймаючись почуттям товариша.

Від катера, пілотованого Ліно, одділилися дві крихітні блискітки й стрімко понеслися назустріч контейнеру. Але ракети, які мали захопити ціль, сигналу не подали.

— Що з ними? — ледве здобувся на слово Ліно.

— Не розчохлені головки самонаведення. Заходь ще раз і дублюй усі свої команди вголос. Для мене.

Цього разу все відбувалося бездоганно, проте перед командою «Залп» у Горана з’явилося передчуття чогось недоброго.

— Стоп, Ліно! — велів Горан. — Борте, панораму!

Та було вже пізно, команда «Залп» надійшла від напарника швидше, ніж через ті півсекунди, які тепер їх розділяли. Судячи з мовчання, Ліно спочатку не зрозумів, чого так стривожився Горан, тим паче, що почувся стійкий писк захоплення цілі, та, коли несподівано він став уриватись, а потім і зовсім стих, збагнув, що сталося, й розпачливо прошепотів:

— Сонце…

— Воно, друже. Ніколи не атакуй проти Сонця, — повчально сказав Горан.

— Що ж тепер робити, капітане? Контейнер продовжує політ…

— Не панікуй, у тебе є ще один комплект боєголовок.

— А якщо?

— Тоді мені доведеться атакувати з критичної відстані.

— Це небезпечно!

— Не поспішай мене хоронити.

А поки що скористайся третім боєкомплектом.

Кілька хвилин тривало мовчання.

Нарешті Ліно заговорив:

— Капітане, якщо з вами щось станеться, винуватцем буду я. Це неприпустимо. Я сам атакую з критичної…

— Лейтенанте Баруччі! — заволав Горан, відчуваючи, як кров приливає до обличчя. — Припиніть балачки! Я забороняю вам атакувати! Супроводжуйте об’єкт, поки сам не підійду.

— Пане майоре, формально я ще виконую обов’язки командира пари. А тому… — на цьому голос Ліно обірвався.

Ошалілий Горан тут же крізь зуби наказав:

— Борте! Видай навігаційну карту з курсом на Борт-2 і передай мені керування.

Фраза ще не була доказана, а руки вже потяглися до обмежувачів швидкості. Жорстоке перевантаження втисло тіло Горана в крісло. І все ж запобігти драмі, що розгорталася на його очах, він уже не мав жодної можливості.

Атакуючий катер вже наблизився до контейнера й пішов слідом за ним.

— Господи, не допусти його загибелі! — раптом звернувся до Бога Горан.

Катер випустив ракети. Став відходити вбік. Однак оберегтися від потужного термоядерного вибуху вже не було змоги.

Горан підійшов до катера свого напарника. Ліно був живий, проте його стан надій не вселяв.

* * *

Коротко писнув таймер, увімкнувся третій канал стереобачення, і ведучий почав представляти учасників передачі. Звичайно, Ліно розумів, що нічого нового не почує, і все ж пропустити чергове обговорення обставин загибелі Горана не міг. Представник Космічної поліції повідомив, що його служба все більше схиляється до кримінального пояснення того, що сталося. Технічний бік справи доволі простий: фахівець високого класу здатний нанести захисту корабельного реактора такі пошкодження, котрі важко заздалегідь виявити системі контролю, а підкласти потужний вибуховий пристрій взагалі не становить особливих проблем. Врешті-решт, можна припустити, що катер був захоплений злочинцями, і Горан Деліч, колишній співробітник Космічної поліції, сам підірвав катер.

Представник патрульної служби енергійно і досить аргументовано заперечував співрозмовнику, проте висловити власну версію відмовився. Натомість працівник Інституту досліджень зовнішнього космосу не побоявся оприлюднити свої міркування.

— Загадковість загибелі Горана Деліча дає змогу нам розглядати навіть такі варіанти, які можуть комусь здатися фантастикою. — сказав він. — Наприклад, я не бачу підстав одразу відкидати версію, що ця трагедія — наслідок першого контакту з представниками інопланетної цивілізації. Не виключено також, що вибух катера — це лише інсценізація загибелі пілота, а насправді Деліч міг бути викраденим…

У розпалі обґрунтування цієї версії пролунав сигнал виклику. Ліно відгукнувся, і чергова санаторного корпусу, вибачливо посміхнувшись мовила:

— Даруйте, пане Баруччі, ви просили вас не турбувати, але цей відвідувач надто вже настирливий. Каже, що хоче передати вам щось дуже важливе.

— Нехай зайде, — погодився Ліно.

Відвідувач виявився незнайомцем середніх літ. Він міцно потиснув Ліно руку, поцікавився станом здоров’я й дістав із кишені невеличку чорну платівку.

— Тиждень тому я одержав з космічної бази Патруля цього відеолиста, — вів далі незнайомець. — Мій давній друг Горан Деліч попросив передати його вам.

Ліно приголомшили слова прибульця.

— Горан! Горан живий? — нарешті спромігся запитати він візитера.

Той подивовано звів брови, стенув плечима, відповів:

— Мені мало що відомо. Ваша частина листа зашифрована. Горан пише, що ви знаєте ключ…

Немов у сні, Ліно взяв простягнуту касету, а незнайомець, попрощавшись, вийшов з кімнати.

Кількох хвилин було досить, щоб на екрані з’явився невеликий столик, за яким сидів Горан.

— Здрастуй, дорогий Ліне, — мовив він, підвівши голову. — Коли ти почуєш мене, я існуватиму лише в цьому листі. Не суди суворо, але пославши тебе на смерть, я позбавив себе жити. Щастя виявилося на твоєму боці, та чи є в тому хоча б найменша моя заслуга?

Горан перерахував свої помилки, що спричинили трагічні події, і навів правильні рішення, до яких він не вдавався, а Ліно, завмерши в кріслі, ніяк не міг позбутися відчуття ірреальності всього того, що відбувалося.

— Ти казав, що надто мене поважаєш, аби допустити мою загибель. Повір, я прихильний до тебе не менше. Але сталося так, що я засумнівався в щирості своїх почуттів. Звичайно, це абсурд. Та вдавати, що нічого особливого не сталося, теж безглуздо. Я не дотримав обіцянки, даної твоєму батькові: берегти тебе, немов свого. Тепер мушу за це заплатити. Прощавай!

Запис скінчився, а Ліно продовжував сидіти в кріслі незворушно. Лише в голові билася одна думка: «Це я його вбив!»

Звівшись на ноги, він ступив до ліжка, впав долілиць, шепочучи:

— Боже, як це все дико!

До тями його повернув відеофонний виклик, цього разу зовнішній. Ліно не хотів озиватися, але, зрештою, підвівся, неохоче кивнув:

— Прошу.

На екрані з’явився начальник патрульної бази.

— Здрастуй, лейтенанте, — по-домашньому привітався він.

— Салют, командоре, — відповів Ліно.

— Як здоров’я?

— Спасибі, все гаразд.

— Даруй що турбую, але є також справа: завершила свою роботу комісія, яка розбирала твою поведінку під час патрулювання. Фактично ти ніби порушив наказ командира, але, з іншого боку, мав на це формальне право. Отже, якщо погодишся продовжити службу в нас, я тебе відстою.

Ліно опустив голову.

— Не знаю, не знаю… — стиха мовив він. — Швидше за все, я проситиму перевести мене туди, де був — до Космічної поліції.

— Розумію, лейтенанте… — вів своє начальник бази. — Усі ми любили Горана, але як так сталося? Не передати на базу жодного слова…

У Ліно очі налилися кров’ю.

— Горан був найчеснішим, найсміливішим з усіх, кого я знав! — ледве не заволав він.

— Пробач мене, лейтенанте, що зачепив болючу струну, — збентежився начальник бази. — Я потурбував тільки з приводу подальшої служби…

Екран вимкнувся, а Ліно, стиснувши скроні долонями, сам собі сказав: «А може, капітане, я щось зробив не так?»

Ілля Хоменко, Володимир Фоменко

СМАРАГДОВА ПЛАНЕТА

Радіоп'єса

ГОЛОС.Уперше і востаннє випадок звів їх у коридорі видавництва. Один працював тут літературним консультантом, другий, нікому невідомий молодий автор, прийшов довідатися про долю свого рукопису. Відтоді вони не бачилися ніколи. Але, як не дивно, зустріч ця запам’яталася обом. Хоча літконсультант згадувати про неї не любив.

Консультант. Чого ви, зрештою, від мене хочете? Ви що, ніколи не помилялися? То моя робота була — читати рукописи, що надходили до нас самопливом та пояснювати авторам, чому їм не варто гаяти час і псувати папір. Так, тому хлопцеві я пояснив це добре. Дуже добре! Було в його повісті щось таке, не знаю, як його назвати… Все одно від мене нічого не залежало. Надрукувати твір у такому вигляді він шансів не мав. Та й не образив його нічим. А що він не прийшов більше — хіба в тому моя провина?

(Перехід у часі позначається музикою, чути кроки в коридорі).

Консультант. Добрий день. Давно чекаєте?

Автор. Хвилин десять.

Консультант. Я трохи спізнився. Вибачте.

Автор. Нема за що.

(Відчиняються двері).

Консультант. Проходьте. Це ваш твір передали мені позавчора?

Автор. Так. Не сподівався, що ви встигнете.

Консультант. Я швидко читаю. А де ж він? На столі — нема, блакитна папка — це не вона, зелена — теж, в шухляді? Ось вона. Повість «Смарагдова планета». Сідайте будь-ласка.

(Пауза).

Ну що ж, пишете ви непогано. Впевнено. Стиль своєрідний, мова пругка, образна. Для початківця це вже багато. Щодо форми повісті, претензій нема. І все ж вдалою цю літературну спробу я б не назвав. Не назвав.

(Пауза).

Автор. Я вас уважно слухаю.

Консультант. Ви, друже, що пишете? Фантастику. Фан-тас-тику! Від слова — фантазія. Фантастика — це, насамперед, пошук оригінальних ідей, небанальних сюжетів. А якщо взяти якусь тривіальну, земну історію, перенести її у Всесвіт, в іншу зоряну систему… Така спроба приречена, розумієте?

Автор. Чому?

Консультант. Як це чому?

Автор. Ви вважаєте, що Земля і Всесвіт, частиною якого вона є, живуть за різними законами?

Консультант. Я не розуміюся на законах Всесвіту астрономії. Мій фах — література. Так ось. Не знаю, які закони ви хотіли втілити в своїй повісті. Але як літератор — зазнали поразки. Герой ваш — зоряний мандрівник? Летить крізь галактику?

Автор. Так.

Консультант. Довго летить. Цілих двадцять сторінок. Мушу сказати — це не найгірші в повісті сторінки. Написані красиво. Переконливо. Ні, це навіть цікаво — вигадати свої зірки, свою космічну тишу, самотність такого незвичайного героя. Але яке сюжетне навантаження несуть ці замальовки чужих світів? Ніякого. Куди летить наш герой? Навіщо?

Автор. Скажіть, а ви завжди розумієте причини своїх вчинків?

Консультант. Намагаюся. Слухайте, ви що образилися? Навіщо така іронія?

Автор. Це не іронія. Невже вас дійсно ніколи не кликало щось таке. Чому ви не знаєте назви… Але хотіли б знати.

Консультант. Дякую Богові — ні.

Автор. Тоді ви людина в своєму роді досконала і, мабуть, щаслива.

Консультант. Мабуть. Повернемося від прози мого життя до вашої прози. На двадцять першій сторінці ваш зоряний мандрівник робить зупинку на смарагдовій планеті. Тобто, на нашій Землі. Скажіть, ваш герой не має форми? Щось подібне до хмари газу, що мислить, пересувається?

Автор. Ну, приблизно так.

Консультант. Так навіщо ж ви перетворюєте його на Землі у звичайну, банальну, нецікаву людину? Куди зник мандрівник? Звідки взявся міщанин з двома руками-ногами, який мислить та діє, немов ваш сусід з іншого поверху? Навіщо отака метаморфоза? Обіцяли читачеві химерну постать чужинця, неземну психологію, логіку, зовнішність… А десантували на Землю звичайнісінького місцевого мешканця. Ну хто вам повірить, що він був в Космосі, бачив інші галактики. Якщо ви — співець буденного, навіщо було братися за фантастику? Навіщо братися за перо взагалі, якщо…

(Голос консультанта мікшується, натомість звучить «космічна» музика).

Автор. Він же нічого не зрозумів. Нічого. Не зрозумів дивовижної величі простих речей, що його оточують, краси людської недосконалості не зрозумів. Не зрозумів і не збагнути йому, що колір його планети прекрасний. Такий же прекрасний, як гравітаційні коливання Сіріуса, енергетичні еманації Альдебарана…. Що гойдатися у хвилях теплого моря приємніше, аніж плисти у м’яких обіймах силових полів Чумацького Шляху… Що обмежені, буденні людські почуття, які здаються йому банальними — це найпрекрасніша річ у Всесвіті, можливо… Він не розуміє мене…

(Музика обривається).

Консультант. Ви не слухаєте?

Автор. Слухаю дуже уважно.

Консультант. А я думав — почали нову повість вигадувати. І думки ваші десь в сузір’ї Лева. Палити будете?

Автор. Ні, дякую.

Консультант. А я не можу довго без тютюну. Остаточно письменницький смак зраджує вам, коли ви описуєте кохання зоряного мандрівника. Такий собі курортний роман з гарненькою дівчиною.

Автор. Вона була дуже красивою.

Консультант. Ви гарно її змалювали. Але таке, даруйте, нагромадження жанрів, таку електрику змісту ніяка вишуканість стилю не врятує. Ну чи варто було витрачати вашому герою стільки років на подорожі, щоб стати учасником звичайної любовної драми. Прилетів, закохався, і все. Нічого, крім жінок, для зоряних мандрівників на Землі цікавого нема. Це вже — не література! Це — «мильна» опера. Плетиво для хатніх господарок. Рівень низькопробної естрадної пісеньки! «Марсіяни прилетіли, разом з нами сало їли». Тепер вашому герою треба летіти далі. Куди? Навіщо? Хай би побралися з тою дівчиною, якщо вона йому так подобається. А то вона страждає, він їй нічого пояснити не може… Ну, хіба є сенс про таке говорити серйозно? Як би гарно за формою це не було написано…

(Голос консультанта знову мікшується, звучить музика, якою позначається перехід у часі).

Консультант. Думаєте, я неправду йому казав? Чистісіньку правду. Не вийшло у нього фантастичного твору. І, до того ж, він якось так дивився на мене… Це дратувало… Підвелися ми. Розпрощалися. Коли віддавав йому рукопис, сторінка випала. Саме та, на якій прощався зоряний мандрівник з дівчиною. Там таке речення було… «Веселковим мереживом його оточив аромат її волосся…». Щось подібне. А мені чомусь пригадалася дружина. Тепле, неглибоке море, палатка. Медовий місяць, розумієте? її важке дихання… Так недоречно це пригадалося. Я візьми та й скажи авторові: не буває, хлопче, того, про що ти пишеш. Мереживо — волосся — веселка — кохання. Фантастика це! А він притис до грудей рукопис і відповів: «Ні, буває іноді». На цьому і розпрощалися. Десять років минуло. У жодному виданні нічого схожого на його літературну манеру, його стиль не зустрічав. Невже я помилився тоді? Чи, може, не помилився?

(Звуковий перехід).

Автор. На все добре.

Консультант. Ну, не вийшла у вас історія кохання. І зоряного мандрівника також не вийшло. Воно й не дивно. Як можна описати те, чого не існує?

Автор. Можна. Це від людини залежить.

Консультант. Знаєте що? Здібності у вас є, перша невдача — це гарантія майбутнього успіху. Пишіть про те, що ви бачили. Спробуйте себе в журналістиці. У мене є знайомий редактор вечірньої газети. Хочете, познайомлю?

Автор. Дякую.

Консультант. Приносьте свої нові речі. Перо у вас вправне.

Автор. До побачення.

Консультант. На все добре.

(Причиняються двері, стихають кроки в коридорі, музичний перехід).

Голос. А за годину відвідувач уже пробирався від станції приміської залізниці в глиб осіннього лісу. Пахло зів’ялим листям. Щось дуже хороше в житті молодої людини назавжди ставало минулим. Час підганяв. Він побіг. Вечірнє сонце підстрибувало в кронах високих дерев. Поблизу нічого не було. Юнак відчув це. І почав змінюватися.

Автор. Енергії майже не залишилося. Потужність силових полів, що утримували молекули мого тіла, зменшилася. І я перетворився на позбавлений ваги газ. Поплив у повітрі, відчуваючи, як зникає моя здатність бачити небо, чути птахів… Як розпадається на фрагменти моє людське «я» і разом з тим — залишаються спогади. Залишається тепле море під зорями, місяць-супутник смарагдової планети, прекрасна дівчина… І я залишаюся в її пам’яті назавжди.

Голос. Юнака не стало. Кілька хвилин він переливався ще по траві великою краплею, пругкою і невагомою. Потім поплив у повітрі прозорою хмарою, зітканою з пахощів квітів, невідомих Землі. Розбився об високе дерево і дерево теж почало змінюватися, скидаючи непотрібний камуфляж листя, розправляючи зморшки кори, ховаючи кудись у середину важкі віти… Величезна, лискуча, ніби з литого металу, сигара тихо відірвалася від Землі і розчинилася у темному надвечірньому небі. Місце, яке вона залишила, швидко заростало пожовклою осінньою травою. Зникло зів’яле листя на невеличкій галявині. Покинутий рукопис також став розчинятися в повітрі…

Автор. Будьте щасливі, залишаючи дорогий вам край. Адже ви забираєте його з собою назавжди в усі свої мандри. Будьте щасливі, залишаючи тих, кого любите і хто любить вас — поки житиме їхня пам’ять, ви будете разом із ними. Не бійтеся розставатися і даруйте тим, хто залишається, радість усього, що ви бачили і що бачити їм не дано.

Голос. В лісі було затишно і тихо.

(Космічна мелодія поступово переходить в мелодію пісні).

Ілля Хоменко, Володимир Фоменко

ВТІКАЧ

Фантастична радіоп'єса

Від авторів. Шум вулиці провінційного міста. Перед невеличкою кав’ярнею кілько столиків під строкатими парасолями. До одного з них невпевненою ходою наближається втікач.

ВТІКАЧ: Дозвольте? Тут вільно?

ГОЛОС: Так. Сідайте, будь ласка.

ВТІКАЧ: Дякую. Офіціант! Каву без цукру… (Смакує). Який незвичний присмак…

ГОЛОС: Тут у каву додають трохи цикорію. Фірмовий напій. Щосуботи я п’ю каву саме тут. Уже кілька років. І вам раджу. Більше ніде так не готують.

ВТІКАЧ: У мене чудернацький вигляд, чи не так? Я не здивував вас?

ГОЛОС: Чим?

ВТІКАЧ: Своїм одягом, зачіскою, манерами… Іншими прикметами, що видають іноземця.

ГОЛОС: Ні. Ви мене зовсім не здивували. У нас давно не дивуються іноземцям. І не приглядаються до чужого одягу. Кожний одягає, що хоче.

ВТІКАЧ: Як гарно у вас. Місто в каштанах. Чи як у вас ці дерева називають?

ГОЛОС: Називайте каштанами, якщо вам це до вподоби.

ВТІКАЧ: Я недавно був на війні. Який це жах! Саме отакий райський куточок — дерева, троянди, ошатні будинки — за якихось півхвилини одною ракетою — на попіл.

ГОЛОС: Даруйте, війна — це де?

ВТІКАЧ: Де саме війна?..

ГОЛОС: Дивна країна. Ніколи не чув про таку. Війна… Це острів? Кажете, там сталася катастрофа з ракетою? Яка трагедія…

ВТІКАЧ: Ви… Ви не знаєте — що таке війна?

ГОЛОС: Ні. Я взагалі не обізнаний з географією.

ВТІКАЧ: А у вас що, ніколи не буває воєн?

ГОЛОС: Катастрофи трапляються і в нас. Якщо ви їх маєте на увазі. Аварії… Ось учора приміський потяг зійшов з рейок. Наш головний лікар через це на роботу запізнився.

ВТІКАЧ: Так… Ви знаєте, в мене мало часу. Зовсім обмаль. А хочеться ще місто оглянути. Можливо, я поживу у вас. Мені тут так подобається.

ГОЛОС О, будь ласка! Пробачте, що одразу не запросив вас до себе. В мене затишна кімната. Сосна під вікнами. Повітря чудове. Живіть, скільки захочете.

ВТІКАЧ: Я не мав не увазі вашу оселю, дякую. Але… Ви що, так просто запрошуєте до себе незнайомця? А якщо я злодій? Шахрай?

ГОЛОС: Екзотична професія. Ви мені повідаєте коли-небудь, що це за фах — шахрай?

ВТІКАЧ: Це швидше — покликання…

ГОЛОС: Пийте каву, охолоне.

ВТІКАЧ: (П’є). А з поліцією у мене проблем не буде? Я, знаєте, документи загубив. Взагалі, який тут паспортний режим? Як довго можна не ставати на облік?

ГОЛОС: Поліція? У цьому слові знайомий корінь: пол… Полі… Не підказуйте. Так. Поліфунціональність, полісемантика… Поліція — це, мабуть, служба суспільного добробуту. А навіщо вам ставати на якийсь облік? Вони самі вас розшукають, якщо вам щось знадобиться. Зателефонуєте. Скажете, чого потребуєте — і все.

ВТІКАЧ: У вас що — і поліції нема? Спеціальної служби для боротьби з підривними елементами, ворогами влади, злодіями?

ГОЛОС: Нема. А може, і є. Ви не хвилюйтесь так. Пошукаємо разом, якщо вам дуже потрібно.

ВТІКАЧ: Боже мій! Нарешті… Щасливий сон. Щасливий, щасливий світ!

ГОЛОС: Що з вами? Вам погано?

ВТІКАЧ: Мені ніколи не було так добре! Скільки пошуків. Скільки страждань. Ви не повірите. Я не іноземець. Я взагалі не з цього світу… Ні, ні, не думайте про мене погано…

ГОЛОС: А я й не думаю. Я слухаю вас.

ВТІКАЧ: Ви знаєте, що таке паралельні світи?

ГОЛОС: Приблизько.

ВТІКАЧ: Це дуже просто. Для того, хто знайомий з теорією відносності та нелінійною геометрією… Втім, уявіть собі: у Всесвіті існує безліч паралельних світів. І кожний живе за своїми законами. І всі вони — у чомусь подібні, у чомусь — ні… Здається, я перебував у найгіршому з них.

ГОЛОС: Знаєте, вам, думаю, справді краще піти зі мною.

ВТІКАЧ: Ви не вірите, що я з іншого світу, який існує в паралельному просторі та часі?

ГОЛОС: Чому? Мій сусід — народився в іншій Галактиці. У нього досить дивні звички. Щоправда, в шахи він фас добре. А на третьому поверсі, я знаю, мешкає людина з минулої епохи. Вона випадково потрапила в наш час э науковою експедицією.

ВТІКАЧ: Ви давно мандруєте в часі? Коли у вас відкрили темпоральний перехід?

ГОЛОС: Не скажу точно. Цей чоловік з минулого живе з нами вже років десять.

ВТІКАЧ: Ви масте таку розвинену науку і не виготовляєте зброю, не воюєте?

ГОЛОС У вас якийсь дивний світ. Здається, він не паралельний нашому, а перпендикулярний. Цікаво було б побувати в ньому.

ВТІКАЧ: Боронь вас Боже. Я полковник десятої його імператорської величності десантної бригади… Бачите цей браслет?

ГОЛОС: Звичайний годинник.

ВТІКАЧ: Трохи схожий. Це пристрій, що дає мені змогу підкоряти інших своїй волі. Ось ви… Вам здається, що ми говоримо на одній мові. Я запозичив з вашої пам’яті необхідні слова за допомогою цього приладу. Практична річ для диверсанта? Одяг на мені — сам набуває форми та кольору, що властиві навколишньому середовищу. Зброї, щоправда, я позбувся. Та не це головне. Головне — завдяки приладу я можу точно дізнатися, хто говорить правду, а хто ні. Ось ви. Ви жодного разу не збрехали.

ГОЛОС: А навіщо мені брехати?

ВТІКАЧ: Щаслива людина. Все життя я тільки і робив, що брехав, видавав себе за іншого, шукав чужої довіри. А потім — убивав, убивав… Чужих і своїх. Золотий комір одержав. Це нагорода у нас така. Пістолет іменний… А другого дня генерала, що мене нагороджував, і дружину його — з того пістолета… Наказ імператора. Зрадники. Ви не розумієте мене? І не варто… Набридло. Не можу більше. У мене в кишені — прилад. Імперські науковці винайшли. Дає змогу переходити в паралельні світи. Мене в розвідку послали. Чи не можна завоювати якийсь з паралельних світів? Щоб служив його величності.

(Пауза)

ГОЛОС: Я слухаю.

ВТІКАЧ: Я втік. Порушив настройку і втік. Не у той світ пішов, куди мене посилали. В інший. Потім — ще в інший. Не хочу більше вбивати. Десять хвилин залишилося… У мене в кожному світі півгодини часу є. Не більше. Потім імперські пеленгатори вловлять сигнал. Пошлють імпульс знищення. Та я не смерті боюся. Боюся так і не побачити… Світ, хоч трохи, бодай зовсім трошечки, не схожий на нашу славну, непереможну, дідько її забери… Імперію. Де люди — як люди. Де місяць — як місяць, а не база військова. Розумієте, я вже у ста різних світах побував. В одному війна, в іншому до війни готувалися. І в кожному — свій імператор. Свій вождь. Свій фюрер. З армією. З ідеями, за які треба гинути.

ГОЛОС: Чим я можу допомогти вам?

ВТІКАЧ: Нічим. Я просто хочу залишитися тут. З вами. Назавжди. Зараз я відправлю цей прилад назад — в імперську лабораторію. Наберу код повернення і він відправиться без мене. Ви почекаєте? Мені потрібне затишне місце, без свідків, аби нікого не опромінило… Я хутко повернуся… І познайомлюся з космічним пришельцем?

ГОЛОС: Я чекатиму.

ВТІКАЧ: Так, так…. Я зараз…

(Звуковий перехід)

ВТІКАЧ: Залишилось півхвилини, коли я скотився по сходинах в підвал старого розваленого будинку. Саме сюди десантував мене імперський пристрій-транслятор. Саме тут ми з ним і розпрощалися. Червоний вогник на шкалі ще не горів. Імперські пеленгатори не відшукали мене. Пальці самі натиснули потрібні кнопки, набираючи код. Щосили я кинув чорну коробку у протилежну стіну і впав, прикривши голову.

(Вибух)

ВТІКАЧ: Ніби весь світ спалахнув зеленим вогнем. Захисний костюм відбив шкідливе випромінювання… У підвал дмухнуло свіжим повітрям. Шмат стіни, що за формою нагадував моє тіло, зник разом із транслятором. І я назавжди залишився в країні, де люди не вбивають один одного і навіть слова «війна», «поліція», «злочин» нікому не відомі…

(Звуковий перехід)

Від авторів.А співрозмовник екс-полковника імперської армії чекав, повільно допиваючи каву. Двоє поліцейських з кийками та пістолетами уважно придивлялися до нього крізь вікно банку, що знаходився напроти кав’ярні.

1-й: Що то за тип так довго з нашим міським божевільним патякав? Знаєш його?

2-й: Якщо знову підійде, перевіримо його документи?

2-й: Облиш. Хай такими типами служба безпеки займається. Наша справа — охороняти банк.

1-й: А чому того придурка у божевільню ніяк не відправлять?

2-й: А він і мешкає в божевільні. Багато років. Просто щосуботи його головний лікар відпускає каву пити. Потім він сам повертається. Він тихий.

Від авторів.Вважаючи розмову закінченою, старший поліцай відвернувся од вікна.

А до кав’ярні через площу прямував чоловік. Повільно і спокійно. І навіть стиха наспівував:

Що залишає на скронях війна?

Хмари у вирії — мов сивина,

Що залишає на скронях війна.

Вечір над обрієм сумно пливе.

В ньому відлуння далеке живе.

Грім громовиці повільно стиха.

Спека духмяна, мов злива суха.

Сонця червона гаряча сльоза

Знов по щоці небокраю сповза.

Шурхіт трави, небокраю стіна.

Більше у мене нічого нема.

Що мені сутінки, що мені сни?

Не повернувся я з тої війни…

Ілля Хоменко, Володимир Фоменко

БЛИСКАВКА

Фантастична радіоп'єса

ГОЛОС: Якщо вірити песимістичним прогнозам екологів, у середині XXI століття майже всі ресурси Землі буде вичерпано. Перед людством постане необхідність колонізувати інші планети Сонячної системи. Важко навіть уявити собі, які технології знадобляться, щоб підкорити мертві, ворожі самому поняттю «життя» світи Зрозуміло тільки, що техніка, створена для цього, своєю могутністю буде дорівнювати силам природи чи навіть перевищувати їх. З кожним днем зростатиме відчуження людини від того середовища, що, власне, і формула її. І можливо — настане день, коли штучні витвори людського розуму перестануть підкорятися своїм творцям так само, як непідвладні нам сьогодні стихійні лиха та катастрофи.

(Звуковий перехід)

(Кроки. Ледь чутні. Гучнішають, наближаються. Відчиняються автоматичні двері.).

КАПІТАН: Добрий день!

ПРЕДСТАВНИК ФІРМИ: Капітане! Радий бачити вас. Я — керівник експериментального центру компанії по виробництву спеціального обладнання…

КАПІТАН: Так, я впізнав. Це ж ваш голос записався на мій індивідуальний комунікатор.

(Клацає тумблер. Звук — ніби перемотується магнітофонна стрічка. Знову звучить голос представника фірми. Але відчувається — що це запис).

«Фірма «Спешіал еквінмент продакшн» запрошує командира сімнадцятої космічної експедиції взяти участь у випробуванні нового скафандра. Якщо не заперечуєте — аерокар чекатиме на вас о дев’ятій годині, повітряний паркінг номер…»

(Запис відключається)

КАПІТАН: Вибачте, але часу у мене обмаль. Усього тільки хвилин сорок. Передстартова підготовка. тренування за жорстким графіком…

ПРЕДСТАВНИК: Розумію. В лабораторному корпусі на нас вже чекають. Прошу.

(Кроки, відчиняються і зачиняються двері)

ПРЕДСТАВНИК: Ви вперше в і нашому центрі!?

КАПІТАН: Так.

ПРЕДСТАВНИК: Полігони, лабораторії — все у нас під землею.! Гіпертонічні блоки, термокамери Надвисокий тиск, наднизькі температури. Ніщо на поверхні не! витримає таких тортур. Намагаємося змоделювати усі негаразди, які тільки уявити можна.

КАПІТАН: «Нехай дива, та ви їм не дивуйтесь, Гораціо, на світі більше тайн, ніж вашій вченості хоч би приснилось».

ПРЕДСТАВНИК: Що?

КАПІТАН: Шекспір. «Гамлет»… Уява наша обмежена У Всесвіті і трапляється чимало такого, про що ми й гадки не маємо.

ПРЕДСТАВНИК: Трапляється… Будь ласка, до ліфта.

(Натискує кнопки, кожна відповідає мелодійним сигналом)

Мінус п’ятдесятий поверх… Другий горизонт. Дев’ятий цикл лабораторних споруд…

(ліфт рухається)

КАПІТАН: Дев’яте коло… немов у пеклі.

ПРЕДСТАВНИК: Ну, не всім же в небо літати. Жартую. А взагалі — там справді пекло. Пекельне полум’я, диявольські навантаження. Але я гарантую — в нашому скафандрі ви навіть не спітнієте.

КАПІТАН: Мушу попередити: обладнання для космічного флоту закуповує незалежна асоціація експертів. Мій голос — радчий.

ПРЕДСТАВНИК: І ми на нього розраховуємо. Наші розробки — поза конкуренцією.

КАПІТАН: Ви так вважаєте?

ПРЕДСТАВНИК: Скафандр типу «Блискавка» — це останній ступінь програми «Осіння заграва». Мета її — створити ідеальну захисну оболонку для людини. Космонавта-дослідника, наприклад. Ресурс автономності «Блискавки» сягає ста років. Він сам і нагодує, і вмиє, і поголить, і ліки дасть, якщо потрібно. Сервісні механізми навіть масаж можуть зробити.

КАПІТАН: Такі моделі — не диво. Компанія «Спейс продакшн» вже пропонувала подібне.

ПРЕДСТАВНИК: Але ми гарантуємо абсолютну захищеність від будь-яких несподіванок. Повну безпеку. Запевняю — вам і сотої долі того не трапиться в космосі, від чого він здатний вас боронити. Нема такої сили, що могла б його пропекти, пробити, прорізати чи розчавити. Не існує! Абсолютна надійність.

КАПІТАН: Абсолют… Щось релігійне у цьому понятті є. Не дуже я в нього вірю.

ПРЕДСТАВНИК: Повірите.

(Ліфт зупиняється)

Приїхали. Почнемо з випробування вогнем. Наш герой — скафандр, тобто, вже в термокамері. Ось він — на контрольному моніторі. Там, за композитною бронею-температура сонця. Подивіться!

(Пауза)

КАПІТАН (повільно): Три тисячі градусів… Це за Кельвіном?

ПРЕДСТАВНИК: За Цельсієм. Зверніть увагу на оті калюжі. Це — розтоплений метал. Перед випробуваннями техніки поклали туди кілька брусків Для наочності. Сталь, чавун… Металеве озеро… Зараз найтугоплавкіший потече… Вольфрам… Не витримав. Розплескався навколо чобіт.

КАПІТАН: Скафандр… Порожній?

Н ПРЕДСТАВНИК: Порожній? Чому? Там наш випробувач.

КАПІТАН. Жива людина?

ПРЕДСТАВНИК: Можете з ним навіть поговорити! Радіотелефон поруч. Зліва на пульті.

(Шум ефіру)

ПРЕДСТАВНИК: Дім викликає Мандрівника! Як чуєте?

ВИПРОБУВАЧ (голос змінено динаміком): Мандрівник викликає дім. Чую добре!

ПРЕДСТАВНИК: У нас гість. Капітан сімнадцятої космічної експедиції.

ВИПРОБУВАЧ: Вітаю вас, пане!

КАПІТАН: Як ся маєте, добродію?

ВИПРОБУВАЧ: Чудово, дякую. Немов десь на березі моря… Кліматизатор в обличчя прохолодне повітря жене.

ПРЕДСТАВНИК: А температура зростає, бачите… Металеве озеро парує.

КАПІТАН: Що це? Чому зображення зникло?

ПРЕДСТАВНИК: Мандрівник? Чому зображення зникло?

ВИПРОБУВАЧ: Зараз…Мабуть… Так! Телекамера не витримала. Розсипався термостійкий бокс.

КАПІТАН. А ви як?

ВИПРОБУВАЧ: Усе гаразд!

ПРЕДСТАВНИК: Не хвилюйтеся. Наш скафандр і не таке бачив. Підвищимо температуру. До граничних показників фотосфери сонця.

(Пауза)

КАПІТАН: А ви знали, що телекамера не витримає. Зізнайтеся — це рекламний трюк.

ПРЕДСТАВНИК: Зізнаюсь. Трюк. Але який! Захисний кожух на телеоці нашому — з тієї ж броні, що і корпус вашого корабля.

(Пауза, щось потріскує, немов у печі)

ПРЕДСТАВНИК: Більше дрова підкидати не можна. Скафандру нічого не буде. А ось стіни… Прогорить якийсь гермоввід, вихлюпне сюди протуберанець. Не хотілося б на собі таку спеку відчути, га?

КАПІТАН: Не хотілося б… І все ж в абсолютну надійність не вірю.

ПРЕДСТАВНИК: Даремно. Скафандр типу «Блискавка» не просто нове слово науки. Сучасну науку, якщо хочете, він випередив. Це — філософія. Втілений в матерію колективний світогляд нашої фірми. Парадигма нашого мислення. А вона така: досягти неможливого в своїй справі. В усіх справах — це не для людини вже робота. Для Бога. На це ми не претендуємо. Ну, а в своїй галузі — так. Надійність, ефективність. Безпека. Повна. Суцільна, якщо слово абсолютна вам не до смаку…

(Пауза, тональний сигнал)

На черзі — випробування високим тиском. Я хочу, щоб ви самі ввімкнули гіпербаричні генератори. Червона кнопка праворуч.

(Шуми)

Уявіть, що там коїться за стіною…

КАПІТАН: Не можу.

ПРЕДСТАВНИК: Включаю резервну телекамеру. Що, і досі не вірите в абсолют, капітане?

КАПІТАН: Ваші слова… Філософія ваша чимось лякає мене. Пам’ятайте — Едісон прогнав винахідника абсолютної кислоти… Такої, що все роз’їдає. Запитав — а в чому я її зберігатиму?

ПРЕДСТАВНИК: Зустрінете по той бік неба Томаса Алву Едісона — запитуйте в нього формулу тієї кислоти. А посуд для неї ми вже знайдемо.

КАПІТАН: Облиште свої потойбічні асоціації!

(Звуковий тональний сигнал)

ПРЕДСТАВНИК. Вибачте. Тиск у барокамері наблизився до критичної межі. Для камери, звичайно, не для скафандра. Що ж. Змінимо умови. Раптово. У долі секунди. Замість тиску — вакуум. А потім — заповнимо приміщення рідким азотом. Космічний холод! З полум’я — до льоду. Мандрівник, як ви?

(Шум ефіру)

ВИПРОБУВАЧ: Легкість відчуваю небачену! Ніби усі турботи мене залишили.

ПРЕДСТАВНИК: Готові до наступної стадії випробувань?

ВИПРОБУВАЧ: Готовий!

ПРЕДСТАВНИК: Капітане. Блакитна кнопка. Натисніть, будь ласка.

(Глухий вибух)

ПРЕДСТАВНИК: Тиск впав…

(Шум)

КАПІТАН. Такого жоден з наших скафандрів… Та що я кажу… Жоден корабель не витримає Внутрішні напруження розірвуть броню…

ПРЕДСТАВНИК: Мандрівнику, чуєте, що сказав капітан?

(Шум ефіру)

ВИПРОБУВАЧ: Чую! Зі мною есе гаразд Туї затишно. Тепло.

ПРЕДСТАВНИК: За нашими підрахунками «Блискавка» врятує людину навіть на сонці чи — при зіткненні з великим метеоритом. Уявіть собі: корабель розпадається на молекули. Молекули — на атоми… Стиснуті гравітаційним полем, вони вступають у термоядерні реакції… А скафандр зберігає клімат Рів’єри.

КАПІТАН: Як ви досягли цього?

ПРЕДСТАВНИК: Гм… Технології — наш секрет, звичайно. В основі фундаментальні дослідження з трансформації субатомної структури матерії… Принцип керованої відзеркалюючої девіації зовнішніх енергетичних впливів… окремі теоретичні аспекти нам самим поки що незрозумілі. Це — втілення філософії. Кажу я вам. І практичний результат її — захист слабкої людини від космічних, надлюдських сил. Тепер — останнє з лабораторної стадії випробувань. Лінійними електричними розрядами. Надвисокої потужності. Замінимо рідкий азот на відповідне газове середовище…

(Шуми)

Починаємо відрахунок.

(Цокає годинник)

Розряд!

(Вибух)

Розряд!

(Вибух)

Розряд!

(Вибух)

Ну, як ваш скепсис, капітане?

КАПІТАН: Незбагненно!

ПРЕДСТАВНИК: Що? Філософія чи скафандр?

(Пауза)

Мандрівнику, можете трохи перепочити. Кави попийте з бортових запасів.

ВИПРОБУВАЧ: Дякую.

ПРЕДСТАВНИК: Наш винахід — не просто оболонка, захисна шкіра. Це — новий світогляд. Світогляд людини, що непідвладна жахові. Уявіть: навіть сама Земля може загинути в космічній катастрофі. А вам — нічого не загрожує. Ні-чо-го! Якщо ви в нашому скафандрі.

КАПІТАН: Не скафандр, а символ егоїзму якийсь.

ПРЕДСТАВНИК: Символ непереможності! Будь-який шкідливий імпульс його поверхня перетворює у корисну енергію. Чи відбиває.

КАПІТАН: Але ж ми бачили тільки лабораторні випробування.

ПРЕДСТАВНИК: Побачимо і полігонні.

КАПІТАН: Знаєте, Всесвіт влаштовує нам свої іспити. Мені часто доводилося порівнювати їхні результати з наслідками полігонних експериментів. Результат не завжди на користь останніх.

ПРЕДСТАВНИК: Ви боїтесь… для людини — боятися природно. Каменя, що впаде, машини, що переїде, прірви, куди потрапити можна. Пастки… Страх — ця примітивна емоція, мабуть, і сформувала нас такими, як ми є. Зробила з тварин розумними істотами. Тому і по сьогодні мислимо ми під впливом страху. А тепер — край. Подаруємо людству незатьмарену радість буття! Перші скафандри одержите ви, космонавти. А потім вони стануть зручнішими, дешевшими… навіть елегантними. Кожний житель Землі отримає від нашої фірми гарантований захист, від усіх своїх негараздів!

КАПІТАН: Хочете людей повернути в ембріональний стан? Думаєте, погодяться?

ПРЕДСТАВНИК: Це нехай кожен для себе вирішує. А вам я ось що скажу. Ви — професійний дослідник Всесвіту. Ризик — важлива частка вашого життя. Невід’ємна складова фаху. Ви все зрозуміли. Майже одразу. І злякалися. Того, що зброю проти страху знайдено. Що боятися тепер ані в Космосі, ані на Землі не буде чого. Ціла епоха скінчилася, епоха героїзму. І герої новому світові не будуть потрібні. І самий страх… Отой допінг… Моторошно-солодке відчуття своєї нікчемності перед природою тільки у спогадах залишиться, казках та снах дитячих.

КАПІТАН: Маєте рацію… Але… не впевнений.

ПРЕДСТАВНИК: Дім викликає мандрівника! Відпочили?

(Шум ефіру)

ВИПРОБУВАЧ: Відпочив.

ПРЕДСТАВНИК: Одразу після лабораторного циклу — полігонний! За повною програмою. Рівень складності — «екстремум-квадрат». Капітане, ви залишаєтесь? Чи, може, надіслати вам відеозвіт про наступну стадію випробувань: Адже час ваш вичерпано, як я розумію.

КАПІТАН: Залишаюсь, звичайно. Зараз…

(Зумер)

Говорить командир сімнадцятої комічної експедиції. Викликаю чергового по зоряній станції. «Бета-5». Я затримуюсь в експериментальному центрі «Спешіал еквіпмент продакшн». Термін не визначений. Починайте тренування на емітаторі без мене.

(Звуковий перехід)

ПРЕДСТАВНИК: Ось і все. Ми знову в лабораторії.

КАПІТАН: У те, що я бачив, важко повірити.

ПРЕДСТАВНИК: Скафандр усе витримав.

КАПІТАН: І витримала людина. Людина у цьому скафандрі.

ПРЕДСТАВНИК: Людині нічого не загрожувало.

КАПІТАН: Все одно треба мати залізні нерви.

ПРЕДСТАВНИК: Зовсім ні. Навпаки. Вчора я сам пройшов повну програму. І знаєте — чудово себе почував. Легкість…

КАПІТАН: Легкість?

ПРЕДСТАВНИК: Байдужість. Байдужість до усього земного. Я — тут. Ви — там. Ваші проблеми — вже не мої проблеми. Мабуть, у нашому скафандрі так усі себе почувають.

КАПІТАН: Усі, кажете?

ПРЕДСТАВНИК: А ось зараз випробувач до нас приєднається. Запитаєте ще й у нього. Оболонка, яку неможливо пробити, прорізати, пропекти — то вже не просто оболонка…

КАПІТАН:… А новий світогляд. Це я вже чув.

(Розкриваються автоматичні двері, кроки у важких чоботах, шум динаміка).

ВИПРОБУВАЧ: Ось і я.

ПРЕДСТАВНИК: Переключіться на зовнішні гучномовці.

(Голос звучить тепер дзвінко, без перешкод, але дужче за голоси представника і капітана, з відчутною перемодуляцією)

ВИПРОБУВАЧ: Ось і я. Вибачте…

(Тепер голос випробувача звучить майже нормально)

Радий побачитися з вами, капітане. Багато чув про вашу останню експедицію.

КАПІТАН: Я теж радий. Вітаю вас. І — дозвольте потиснути вашу руку. Тільки мужня людина здатна випробувати такі речі, впевнений!

ВИПРОБУВАЧ: У рукавичці — не зручно. Моветон!

ПРЕДСТАВНИК: Це ж рукавичка скафандра!

ВИПРОБУВАЧ: Все одно…

ПРЕДСТАВНИК: А ви зніміть його. Може, наш гість наміряти схоче.

ВИПРОБУВАЧ: Справді.

ПРЕДСТАВНИК Дивіться капітане, як він це зробить Дуже просто. Одна тільки застібка. Під захисним клапаном Що таке?

ВИПРОБУВАЧ: Нічого, нічого, я зараз.

КАПІТАН: Не кваптеся, друже, я більше не поспішаю.

ВИПРОБУВАЧ Ось тут натиснути, тут потягнути… Що ж це…

ПРЕДСТАВНИК: Спокійно… Спробуйте ще раз. Повільними руками… Вправо… Вліво…

ВИПРОБУВАЧ: Клапан заїло, здається.

(Стримуючись)

Я ще тоді відчув на вібростенді — щось у ньому клацнуло ніби…

ПРЕДСТАВНИК: Заспокойся, Джоне, візьми правицею клапан. Розкрий його пальцями…

ВИПРОБУВАЧ: Не можу… Не можу. Застібку зламано.

ПРЕДСТАВНИК: Давай спробуємо ще раз. Так… Так… Тепер швидкими ритмічними поштовхами…

(Пауза)

ВИПРОБУВАЧ (майже спокійно): Пане керівник експериментального центру! Прошу занести до протоколу демонстраційних і випробувань: усі передбачені інструкцією засоби звільнитися І від скафандра вичерпано.

КАПІТАН: То, може, є якісь механічні…

ВИПРОБУВАЧ: Що?

ПРЕДСТАВНИК (роздратовано): Молотком постукати. Чи як?

КАПІТАН: Ну, в нас було подібне на Ганімеді. Ми пропекли в клапані лазерним пістолетом дрібненьку таку дірочку…

ВИПРОБУВАЧ: Лазером?

ПРЕДСТАВНИК: Дурниці! Вибачте, капітане. В конструкцію і наших виробів закладено захист віл будь яких лазерів.

ВИПРОБУВАЧ (намагаючись жартувати): Не сваріться, панове, їжі мені тут надовго вистачить…

(Зумер)

ПРЕДСТАВНИК: Тривога! Викликаю центральний пост! В лабораторному комплексі позаштатна ситуація. Чергову аварійну групу — в дев’ятий цикл! Негайно!

КАПІТАН: Даруйте, це що… так серйозно?

ПРЕДСТАВНИК: Вибачте, капітане. Я зараз проведу вас.

КАПІТАН (пошепки): Я запитав — це серйозно? Ви що, не знаєте, як оте одоробло зняти?

ПРЕДСТАВНИК (голосно): Ні!

КАПІТАН: А якщо ви взагалі його зняти не зможете? Що буде з випробувачем?

ПРЕДСТАВНИК. Скафандр автономний.

КАПІТАН (пошепки): Але ж він ніколи дощу відчути не зможе… у морську хвилю зануритися… дівчину обняти.

ПРЕДСТАВНИК (розлючено): Це ви для мене шепочете? Він же все одно нас чує. В скафандрі зовнішні акустичні системи ввімкнено. Він пульс ваш розчути може!

ВИПРОБУВАЧ: Та не хвилюйтеся так, капітане. Ну, зможу я тепер гуляти піж дощем без парасолі. Що в цьому поганого.

ПРЕДСТАВНИК: Капітане, я вас проведу.

КАПІТАН: Шоу закінчено?

ПРЕДСТАВНИК: Так… Я зараз повернуся, Джоне, тримайся.

КАПІТАН: Щасти, Джоне!

(Розкриваються і закриваються двері)

ПРЕДСТАВНИК (набирає в ліфті код повернення): Поверхня…. нульовий горизонт… Головний корпус.

(Ліфт рухається)

Капітане, офіційно прошу вибачити нас за все, що ви тут бачили.

КАПІТАН: Хочете щось додати до своїх слів?

ПРЕДСТАВНИК: Ми були б зацікавлені, щоб деякі подробиці демонстрації залишилися в наших стінах.

КАПІТАН: Які саме?

ПРЕДСТАВНИК: Які?

КАПІТАН: Так. Те, що ви з власними витворами впоратися не можете? Те, що мали намір мою експедицію в свої савани одягнути?

ПРЕДСТАВНИК: Скафандри. Ми поспішили.

КАПІТАН: Випередили науку! А поки вона вас дожене, той хлопець у скафандрі посивіє.

ПРЕДСТАВНИК: Ми занадто довго клепали ту річ, щоб подарувати її Джону. Знімемо, не турбуйтеся.

КАПІТАН: За рік? За десять?

(Пауза)

ПРЕДСТАВНИК: Від помилок хто застрахований?

КАПІТАН: Це не помилка. Це філософії вашій кінець! Абсолютний захист. Абсолютна надійність. Від усіх проблем світу — відчуження. Озброїлися ідеями. Філософію взагалі гарно на канапі з пальця висмоктувати. Навигадують гемороїдальні типи дуристики всякої! А хтось за неї платить власною шкірою.

ПРЕДСТАВНИК: Даруйте, хіба ж філософію якісь типи з пальця висмоктують? Вона завжди — втілення потреби. І скафандр наш — втілення потреби. Не більше. Ви думаєте — люди в космос літають тому, що їм зірки подобаються? Аякже. Життя змусило. Жорстоке і невблаганне.

КАПІТАН: Як ваш скафандр.

ПРЕДСТАВНИК: Я дуже банальні речі кажу. Можете сперечатися, звичайно. Але нікуди ми від них не дінемося.

(Ліфт зупиняється)

Ще раз прошу вибачити нас за зірвані випробування. На все добре, капітане.

КАПІТАН: На все добре.

(Кроки стихають, переходять у мелодію пісні)

Чумацький шлях

(пісня до радіовистави «Блискавка»)

вірші Іллі Хоменка

муз. Володимира Фоменка

Ми сьогодні торуємо шлях до зірок,

Та, напевно, в космічній млі!

Наша молодість зникла, відстала на крок

І лишилась в обіймах Землі.

Ми відкриємо грона незнаних світів.

Та між рисками зоряних трас

Старість все ж відшука тіні наших слідів

І зустріне у Всесвіті нас.

Приспів:

Там, за обрієм, тиша холодна живе

І очима сузірь мерехтить.

І у небі відлуння польоту пливе

Крізь прозору і теплу блакить.

Ми запишемо в книгу бажання рядки —

Тільки в інші долоні впадуть

Всі підкорені нами примари-зірки,

Що покликали в зоряну путь.

Ніч глуха навкруги і не згасить снаги

Навіть мрії гарячий ковток.

Межі часу і простору — мов ланцюги

Наших спогадів, снів і зірок.

Приспів:

Орест Темний

ГОСПОДАР СІРОГО ДОМУ

Оповідання-жах

Вже майже десять років, як я не був у Квітучому. І хоч сумління, немов голодна миша, гризе мою душу за те, що не відвідую батьківських могил, — я не в змозі подолати того нелюдського жаху, що спалахує в найпотаємніших глибинах мого єства і холодними чорними мацаками торкається мозку при кожному спогаді про рідне селище. Перед очима щоразу постає моторошна сцена в напівзатопленому льосі… Я нервово здригаюся навіть тоді, коли отримую чергового листа від Штольца — єдиної близької людини на моїй батьківщині, — і єдиної людини, що цілком повірила мені. Втім, не можу уявити, щоб Максим Йосипович поїхав з Квітучого. Ця мужня людина стала в моїх думках немовби духом-захисником рідного селища, в якому й досі блукає зловісна душа кульгавого чаклуна Бальтазара фон Шнее.

Штольц пише мені з німецькою пунктуальністю — один лист щоліта і одну листівку-вітання на Новий рік. Завдяки цьому я знаю все, що сталося у Квітучому після моєї божевільної втечі: те, що вхід до льоху було замуровано, і те, як сусідський хлопчик Василько, несподівано приплівся додому за два дні після моєї втечі, весь у глині і чорному смердючому бруді. Василько нічогісінько не пам’ятав, і коли в міліції йому показували мою фотокартку, впевнено сказав, що не знає такої людини і що ніколи не бував у льосі Сірого Дому. Ще Штольц писав, що невдовзі після того сам спускався в льох (ото смілива людина!) і обстежував його, але нічого не побачив, окрім чорної нерухомої рідини, що, певне, була колись водою. Зате в незатопленій частині пощастило натрапити на деякі цікаві речі, що належать, на його думку, ще скитським часам. В останньому листі Максим Йосипович повідомив, що в селищі відкрито нову церкву, і нема відбою від бажаючих хрестити дітей. Добре, якщо це так, і, звичайно, цікаво було б подивитися на ту церкву, але… від самої думки про поїздку холодний піт вкриває тіло, і ноги відмовляються коритися. Втім, аби ви не гадали, що я просто поганий син, байдужий до пам’яті батьків, відважусь розповісти все із самого початку, і нехай кожен з вас сам запитає себе, чи має він право мене засуджувати.

Тієї осені, ранньої теплої осені 1979 року, я, молодий фахівець з інститутським дипломом у кишені, приїхав у Квітуче на роковини смерті батько. Зупинившись у рідної тітки Параски, батькової сестри, я відпочивав на самоті, віддаючись ностальгічним спогадам. Попереду маячив цілий місяць відпустки, справ особливих не було, з колишніх товаришів по школі в селищі нікого не лишилося, тож я мусив гамувати тугу й ниючий біль втрати за допомогою «дольче фар нієнте».

Я цілоденно блукав широкими брукованими вулицями, обабіч яких підносились на чорних, пофарбованих смолою цоколях старі кремезні кам’яні будинки з червоними череп’яними дахами; годинами стовбичив на одному з численних горбатих містків через глибокий яр, на дні якого шуміла каламутна річечка з турецькою назвою Анчекрак, й впивався червоним золотом кленів, сріблом тополь та химерно забарвленими бензиновими плямами, що спливали за течією. Інколи я тинявся серед вікових дерев, де ми хлопчаками гралися у війну, і замріяно дивився на занедбану водонапірну башту серед парку, яку примхливий будівничий загримував під справжню середньовічну вежу з круглими бійницями та могутніми зубцями. В моїй уяві спалахували численні пригоди дитинства: колись ми полюбляли «штурмувати» цю вежу. От і зараз тут з гамором вовтузилась малеча…

Часом думки мої заглиблювались у безодню минулого — я намагався уявити рідне Квітуче у ті часи, коли воно ще звалося Блюмендорфом, а його чистими брукованими вулицями неквапом ходили, посмоктуючи люльки, худорляві німці в капелюхах, з ціпками та огрядні блакитноокі німкені, чиє біляве волосся ховалося під чепурними чепчиками, а великі робочі руки — під біленькими фартушками.

Так, той самий мудрий німець, що садив картопельку на Січі, садив її і в моєму рідному Блюмендорфі. І виявився, треба сказати, непоганим господарем: все, що робив, — робив добротно й зі смаком. Так і жив собі німецький Блюмендорф серед українських та болгарських селищ, працював із ранку до вечора, ходив до кірхи у неділю, голови не хилив, з сусідами ладив, а згодом… Та це зараз усім відомо, що сталося згодом. В часи мого дитинства про це нічого не знали.

Так, одного чудового вересневого вечора я опинився біля Сірого Дому. Тепер, після того, як я побачив на власні очі Львів та Прибалтику, Київ та давньоруські кремлі, мені стало дивно, від думки, що колись цей, зрештою, середній за розмірами міський будинок, здавався нам, дітлахам, величною спорудою. Із замком або фортецею він, певна річ, не мав нічого спільного — тільки й того, що був занедбаний. Але усвідомивши це, я ще глибше поринув у сентиментальні почуття, зворушений мало не до сліз.

Сірий Дім. Ця дивовижна споруда вабила нас, малечу, навіть більше ніж водонапірна башта — вабила і водночас лякала. Похмуро височіла вона понад самим яром, у якому джеркотів Анчекрак, і мовчки дивилися на протилежний беріг чорні отвори вікон з сірих, вкритих багатовічним мохом стін, нижня частина яких потопала у височенних бур’янах та кущах, що пишно зеленіли на схилах яру.

Ми гралися біля Сірого Дому, але боялися заходити всередину. У нашій хлоп’ячій уяві він огортався романтичним серпанком: ставав то лицарським замком з романів Вальтера Скотта, то примарним домом Ашерів, і ми пошепки розповідали одне одному про білу постать, яка ночами з’являється на двоскатному черепичному даху, про сині вогники, що спалахують іноді у напівпідвальних вікнах, про дивні звуки, що нібито вчуваються місячної пори. Зараз уже важко згадати, що в тих оповідях було правдою, а що — витвором нашої розбурханої від прочитаних книжок уяви. А шкода. Можливо, це б пролило деяке світло на подальші події.

Фасад Сірого Дому був, безперечно, найбільшою мистецькою пам’яткою старого Блюмендорфа. Примха колишнього власника дала цілковиту волю уяві невідомого архітектора, і той вкрив стіни, портали, карнизи найдивовижнішими химерами. Грифони й сфінкси били крилами й погрозливо піднімали пазуристі лапи, грецькі маски корчили страхітливо-кумедні пики, щерили ікла зовсім вже незнані потвори. Над вікнами вирячували очі кам’яні сови та розправляли перетинчасті крила якісь напівжінки-напівкажани. Обабіч парадних дверей застигли у почесній варті звабливо оголені каріатиди, що на перший погляд здавалися звичайнісінькими русалками, але замість риб’ячих хвостів мали гадючі, з ощереними лев’ячими головами на кінцях.

Розглядаючи все це страхіття, я раптом помітив одну деталь, що досі уникала моєї уваги: понад дверима дві потвори тримали в лапах мармурову дошку, на якій виразно проступали незнайомі літери. Обабіч були розташовані два щити з якимись геометричними символами, а понад дошкою — бундючний герб, увінчаний трьома лицарськими шоломами з розкішним пір’ям. Раніше я чомусь не помічав всього цього. Дивно.

Надивившись досхочу на трохи грубуватий, але вражаючий витвір невідомого будівничого, я зупинив погляд на лискучій червоній вивісці краєзнавчого музею, що містився тут. Він виявився відчиненим, і я вирішив зайти.

Краєзнавчий музей селища Квітучого майже нічим не відрізнявся від інших маленьких музейчиків, розкиданих по містечках та селах. Купка стародавнього сміття з розкритої могили, побите міллю опудало вовка, справжній бивень справжнісінького мамонта, коліщатко від першого трактора першого колгоспу… Все це трохи нагадує родинні колекції, де сентиментальні батьки зберігають черевички, що їх дорослий вилупок носив ще немовлям, поряд з бабусиним віялом та черепашкою незвичайної форми, знайденою під час подорожі на Кавказі, — милі колекції, такі важливі для родини і такі непотрібні для сторонніх. Хлопчаками ми відвідували музей здебільшого заради великої зали, де попід стінами тьмяно зблискувала грізна колись зброя — від кременевого пістоля й чудового палаша часів Наполеона до маузерів та шмайсерів, а в просторій вітрині посередині були розкладені найрізноманітніші монети та паперові гроші — справжня втіха для дитячого ока. Чого тільки тут не було! Польські злоті та румунські леї, австро-угорські крейцери та російські рублі з профілями царів, таляри Марії-Терези та німецькі рейхсмарки зі свастикою, цілий скарб позеленілих монеток кримського хана Менглі-Гірея та одна австралійська — з зображенням кенгуру, а поряд — величезні яскраві «портянки» денікінських «колокольчиків», вишукана графіка гривень та карбованців УНР, одеські банкноти з орлом та якорем-кішкою і навіть зелений долар США! Боже, скільки намріяно нашими маленькими голівками колись біля цієї вітрини… Але цього разу я лише ковзнув поглядом по левах та леопардах, по гордовитих пиках можновладців і рушив в інший бік. Мене цікавила старовинна історія.

В інституті я товаришував з хлопцями з Грузії, Литви, Вірменії. Мене завжди вражало, як добре вони знають історію свого краю. Скільки цікавого могли вони розповісти! Поряд з ними я виглядав справжнім дурнем. Навіть наші, українці, львів’яни або кияни, при нагоді захоплено оповідали, що діялося у їхніх містах в сиву давнину. А що було в нас? Адже й тут жили люди задовго до німців і до турецького загарбання! Та я, на жаль, нічого не знав про цих людей. Тоді став потроху випитувати, де що впадало в око, про рідні місця, проте моя здобич була поки що невеличкою. І от трапилася нагода.

Вітрини, присвячені давнім часам, були ще не надто багаті. Але серед невиразних уламків, які мало говорили не знайомій з тонкощами археології людині, вирізнялася мармурова плита з барельєфом, вирізьбленим у незвичайному стилі, що трохи нагадував скульптуру давнього Вавилона. Рельєф зображав страховисько з тілом людини, головою лева та зміячим хвостом. До жіночих грудей страховиська присмокталися вепр та собака, чи то вовк. Під зображенням можна було розібрати грецькі літери «Ла… мі…», чи то пак «Лама…», а може, і не так… далі якась нерозбірлива закарлючка, а ось «т», напевне, «т», далі «у», чи, може «о». А оце цілком зрозуміло — «Теос», тобто «Бог». Гарний бог, нічого не скажеш.

Я так уважно роздивлявся плиту, що не почув тихих кроків за спиною.

— Вас, молодий чоловіче, цікавить цей барельєф? О, це річ, варта уваги!

Я озирнувся. Переді мною стояв високий худорлявий чоловік похилого віку з сухим, ніби вирізьбленим з дерева обличчям, на якому жили лише очі — молоді не по літах, жваві, сірі очі, на дні яких жевріла іскорка прихованої радості.

— На місці нашого селища, молодий чоловіче, колись було святилище стародавніх скитів. Тут поклонялися богам підземного світу — напівлюдям-напівзміям. Під час розкопок археологи знайшли кілька зображень з золота, та їх забрали до Києва. Втім, якщо вас цікавить, в мене є фотографії…

Я зрозумів, що це — працівник музею.

— Так оце один з тих богів?

— Можливо, можливо… На золотих виробах, щоправда, зображення дещо інше… Бачте, ця плита потрапила до музею не зовсім звичайним шляхом. Вона зберігалася в колекції барона фон Шнее, колишнього власника будинку. Запис у його каталозі свідчить, що барельєф знайдено під час земляних робіт, проте деякі вчені вважають цей шедевр за підробку, оскільки він не є характерним ані для скитів, ані для греків. Це, скоріше, аккадський виріб. Вбачають тут зображення й одного з богів стародавнього Вавилона — мовляв, барон придбав цю плиту на Сході, де такі підробки не рідкість, а потім привіз її сюди і власноручно зробив надпис. Але ж, перепрошую, Бальтазар фон Шнее був дуже поважною людиною, і я не маю жодного приводу підозрювати його у фальшуванні…

Працівник музею говорив і говорив — певне, не так часто йому траплялися уважні й зацікавлені слухачі. Орлиний ніс, струнка фігура, в темному, недорогому, але суворого крою костюмі, робили цього чоловіка схожим на птаха — неквапливого великого птаха з блискучими чорними лапками та чорною краваткою на шиї, затиснутій сліпучо білим комірцем бездоганно відпрасованої сорочки. Старий розповідав про звичаї та міфологію давніх скитів, слов’ян та сарматів, про зв’язки їх з Вавилоном, згадував гіпотезу академіка Мара про походження українського народу від шумерів. Ми переходили від експоната до експоната, і я захоплено поглинав нові відомості про рідне Квітуче, та раптом старий зупинився і, пильно глянувши на мене, спитав:

— Вибачте, а ви бува не родич покійного Миколи Стеценка?

— Я його син.

— То ви — Петро Стеценко?

Старий розхвилювався.

— Гай-гай! Я ж знав вашого батька, добре знав… А вас пам’ятаю ще пацаном, коли ви бігали сюди дивитися монети! Як швидко плине час…

Так я познайомився з Максимом Йосиповичем Штольцем. Розлучилися ми того дня друзями і залишаємося ними й досі, не зважаючи ні на що.

* * *

Повз тітку Параску не проходила жодна подія у Квітучому. Першого дня по приїзді я й дізнався від неї про жахливу новину. В селищі, яке роками не знало злочину, почали зникати діти.

Першим зник сусідський дев’ятирічний Василько. Батьки були в розпачі. Підняли на ноги весь райвідділ міліції, обдзвонили рідню, що мешкала в найближчих містах — Одесі, Чорноморську, Арцизі. Все було марно. Аж на сьомий день хлопчик нарешті приплівся додому — брудний, виснажений, блідий, як смерть. Він ледве тримався на ногах і не міг ворухнути язиком — лише перелякано водив навкруги великими очима, оточеними темними колами. Василька поклали в ліжко й негайно покликали лікаря. У ліжку хлопчик одразу знепритомнів. Ввечері у нього з’явився жар, почалося марення — щось про Сірий Дім, про якогось господаря, чи то володаря, та ще чомусь про нехрещених малюків. Інколи хворий розпочинав голосно кричати й битися, вигукуючи незрозумілі слова, ніби іноземною мовою. Потім уговтувався й деякий час лежав нерухомо, тихенько постогнуючи.

Так тривало три доби. Лікарі з відчаю хапалися за голови, не знаючи, що робити. Вони вже збиралися звернутися до обласних фахівців, коли на четвертий день хлопчик прийшов до тями, жар спав і маячня припинилася. Здоров’я поверталося до Василька на очах — на втіху батькам. Ще за кілька діб колишній хворий вже гасав вулицями разом з товаришами, веселий та моторний, як і раніш. Єдине, що лишилося від пригоди, — загадкові провалини в пам’яті. Хлопець геть не пам’ятав, що ж з ним сталося й де він проблукав цілий тиждень. Всі події, починаючи з останнього дня перед зникненням і до одужання, наче випали з пам’яті, залишивши туманні згадки про якесь підземелля, але як він туди потрапив і що саме там сталося — цього пригадати не міг. Незабаром зникли і ці непевні спогади. Врешті-решт батьки й лікарі вирішили, що хлопчик, можливо, потрапив до якогось покинутого льоху, заблукавши у руїнах, а все інше — наслідок переляку й тривалого голодування.

Згодом про цю подію почали вже забувати, коли раптом зник хлопчик у Байстрюків, що жили біля школи, через тиждень — восьмирічна донька болгарина Чорбаджі. Ніхто з них не повернувся. Міліція обшукувала всі навколишні посадки, яри, покинуті будинки на краю селища, нишпорила там і тут — все було марно. По хатах чорними комахами поповзли чутки, одна моторошніша за іншу. Батьки особисто забирали дітей зі школи, не дозволяли малечі гратися на вулиці ледь починало ночіти… В Квітучому поселився жах.

* * *

— Хто це такий?

Моє запитання вдарило в тиху порожнечу музейної зали. Зі стіни дивилося тонке й водночас суворе обличчя, намальоване вишуканим пензлем старовинного маляра. Холодний, доскіпливий погляд великих очей, тонкий ніс, сухі, майже непомітні губи, що вигиналися сумною й водночас недобре глумливою посмішкою, — все вказувало на аристократизм та неабиякий розум, а діаманти орденів, що тьмяно поблискували з-під старого брунатного лаку картини, свідчили про високе становище у суспільстві.

— О! Це і є барон Бальтазар фон Шнее, колишній власник цього дому, — Максим Йосипович Штольц був помітно задоволений моїм запитанням.

— Це незвичайна людина… Його ім’я оточене суцільною таємницею — мені так і не вдалося відшукати прізвища фон Шнее у німецьких дворянських родоводах. Але ж він був аристократом, справжнім аристократом — варто уважно подивитися на його обличчя, і всілякі сумніви зникнуть! Яка порода!

Хвилинку ми помовчали, роздивляючись обличчя барона, і мій гід повів далі:

— Бальтазар фон Шнее, як і багато інших зарубіжних дворян, приїхав до Росії шукати слави і став під прапори Катерини II. Відзначився у кількох битвах, як бачите… А під час штурму Кара-Кермена був тяжко поранений в ногу, що й змусило барона залишити військову кар’єру. Імператриця щедро віддячила хороброму іноземцеві — подарувала ці землі, від сучасного Червоного до Жовтневого, з Блюмендорфом посередині.

Максим Йосипович замовк і повільно обвів поглядом залу.

— Оцей дім фон Шнее побудував невдовзі після відставки. Тут він і жив до самої смерті разом з дружиною Анною-Марією, народженою фон Ехенбах… З цим домом пов’язана, до речі, одна загадкова легенда, але не знаю, чи доведеться колись розплутати її.

Я зацікавлено дивився в темно-сірі очі Штольца:

— Яка ж легенда, Максиме Йосиповичу?

— Бачите в чому справа… Бальтазар фон Шнее вів досить самотнє життя. І не через кульгавість, ні. Ця вада не заважала йому мандрувати по всьому Півдню у пошуках старожитностей. Усі свої володіння барон протюпав вздовж і впоперек, знав тут кожний камінчик, кожну травиночку… Залишилися архіви: карта його земель, гербарії — багатющі гербарії! — замальовки… А от з сусідами не знався геть. Сам у гості не їздив та й до себе не запрошував. Дуже серйозно захопився чорнокнижництвом. Його нотатки — справжній трактат з цієї, з вашого дозволу, науки. Одне слово, дивак!

— Кажуть, що під час однієї з перших своїх дослідницьких мандрівок по нових володіннях, барон зник, — вів далі Штольц. — Прислуга шукала його весь день, але даремно. Ввечері почалася злива і бідолахам нічого не лишалося, як чекати свого господаря на найближчому хуторі. А вранці Бальтазар фон Шнее з’явився живим і здоровим, хоча й перемазаним грязюкою. Тоді він і вказав місце, де побудує оцей дім.

Максим Йосипович пильно подивився на мене, примруживши сірі очі.

— Пізніше барона захопила одна ідея, яка нам з вами може здатися божевільною, — він вирішив відродити давнє скитсько-слов’янське поганство.

Штольц видобув з вітрини томик у сірій оправі. Готичні літери на чорному тлі блимнули золотом.

— Це дуже рідкісне видання — «Нотатки про сарматську віру» фон Шнее, видані у Відні 1903 року його правнуком. Чернетку цього твору мені довелося бачити в бібліотеці Чорноморського університету, — Штольц на хвилинку замріявся, далі розгорнув книжку, знайшов потрібне місце й урочистим голосом почав, відразу перекладаючи з німецької:

— «Християнський Бог цілком ворожий життєві… Його Царство — не від світу цього й належить духовним жебракам. Вседаруючий, милосердний, однаково люблячий усіх Бог не в змозі втрутитися у справи людей. Він не допоможе нам у земних справах».

«Одначе існують інші боги, великі й могутні, яким вклонялися люди за тисячі й мільйони років до народження Христа — боги не жебраків, але гордих та сильних духом, боги тих, в чиїх грудях не згас вогонь бажання, жадоба до життя. Тут, у давній Скитії, ці боги і досі живуть біля забутих вівтарів та капищ, священних джерел та наїв, чекаючи на горду, сильну, сміливу людину, що поновить вогонь на жертовниках… на свого нового жерця».

Штольц замовк і очікуюче подивився на мене. В його пташиних очах світився вогонь захоплення.

— Яка сила думки, яка сміливість!.. — сказав він після паузи. — І це в ті часи, у глухій провінції… Такий оригінальний філософ!

Ідея відродження віри наших предків заінтригувала мене, я спитав:

— І як, вдалося баронові досягти своєї мети?

— О, то був чоловік, що міг силою волі зрушити з місця скелі, — голос Максима Йосиповича схвильовано тремтів, на щоках виступив рум’янець. — Мені пощастило натрапити в архівах на папери, пов’язані зі слідством, що тривало після доносів на барона якогось Віллі Штайнера та ще кількох осіб. Буцімто він створив у Блюмендорфі таємниче товариство, що збиралося на язичницькі свята поклонятися поганським богам. Більше того, — Максим Йосипович чомусь перейшов на схвильований шепіт. — Я маю певні докази, що таємне товариство таки існувало у Блюмендорфі аж до кінця тридцятих років!

— Ото штука! — вихопилось у мене з несподіванки. — А чим же воно займалося?

— Це маловідомо… якщо судити з «Нотаток» та архіву фон Шнее, якоюсь окультною практикою. Якою саме — важко судити: частина паперів та навіть деякі місця книги подані незрозумілою мовою, наче зашифровані. Та й взагалі, я мало розуміюся на цих речах… У доносах, звісна річ, йдеться про різні жахи, сексуальні оргії, спілкування з Нечистим і навіть про людські жертви. Та я, звичайно, не вірю в такі нісенітниці.

— І чим скінчилося слідство?

— Та, власне нічим… Слідчим, як я зрозумів з архівних паперів, так і не вдалося натрапити на щось конкретне. А далі невідомо куди зникли двоє донощиків-свідків, останній, котрий лишився, Віллі Штайнер, зрікся свого доносу й заприсягся, що був змушений навести наклеп на барона під тиском своїх дружків… І в кінці слідство раптово припинили за наказом «згори». Гадаю, тут спрацював хтось із вельможних друзів Бальтазара фон Шнее.

Історія нагадувала бульварного детектива. Втім, це нерідко буває зі справжніми історіями — Доля, здається, не належить геніальним письменникам.

— А що сталося з бароном потім? — спитав я за хвилину.

— Старий дожив мало не до ста років. Поховавши дружину, він став справжнім відлюдником — майже не виходив з дому. Смерть барона теж пов’язана з легендою — кажуть, що його домовина на покинутому німецькому кладовищі порожня. Ще в дитинстві я чув від діда, що Бальтазар фон Шнее таємно живе у Сірому Домі. Чоботар Отто, батьків приятель, розповідав, ніби на власні очі бачив старого барона у вікні під час візиту до Блюмендорфа баронового праправнука з родиною.

Останні слова Штольц проказав майже пошепки. В залі запала тиша. Здавалося, старовинні речі прислухаються до нашої розмови, а портрет колишнього власника на стіні саркастично посміхається. Надворі панували густі сутінки. «Час зачиняти музей», подумав я і нишком подивився на годинника. Так, цей час давно минув.

Раптом мені здалося… ні, мабуть, примарилося. Після всього, що сталося, я не знаю, де справжні події, а де марення. Бо не можу бути певен, що не збожеволів від пережитого жаху.

З-під землі, з-під Сірого Дому, з самих глибоких надр планети долинув дивний та моторошний звук — густий, нелюдський, чужий всьому розумному та живому — звук, від якого душа миттєво провалилася в глибоку безодню, а тіло вкрилося гусячою шкірою.

— Ви… чули? — ледве вимовив я.

Штольц задумливо й серйозно дивився мені в очі.

— Земля зітхнула. Земля Сірого Дому.

* * *

Другого тижня моєї відпустки у селищі знову зникла дитина. Дев’ятирічний син місцевої вчительки математики Надії Степанівни Миколайчук не повернувся до класу після великої перерви. Не прийшов на урок і Василько Петриченко, той самий, що вже зникав одного разу. Проте ввечері Василько знов повернувся додому — цього разу цілком здоровий. Петриченчиха на радощах прибігла до тітки Параски, тягнучи за собою «свого вилупка». Це був худорлявий хлопчик зі жвавими чорними оченятами. Він безтурботно посміхався, ніскільки не соромлячись свого одягу, перемазаного глиною і ще чимось масним, чорним та смердючим.

Син вчительки не об’явився ні ввечері, ні на другий день. Пошуки нічого не дали. Василько не знав, куди дівся його товариш. Ще цікавішим було те, що про свої вчорашні пригоди хлопець нічого не пам’ятав…

Селище гуло немов потурбований вулик. Тривога брудною хвилею заливала свідомість. В тітчиній хаті зробилося зовсім нестерпно — здавалося, повітря просякнуте божевільними чутками та жіночим лементом, і третього дня, не в змозі цього витримувати, я зранку подався до Штольца.

Двері музею були замкнені: я прийшов занадто рано. Знічев’я став розглядати Сірий Дім. Кам’яні химери дрімали у ранковому тумані, ховаючи таємниці цього диявольського місця в посмішках нерухомих вуст, за хижими іклами ощерених пащ. Весь фасад здавався дивним мереживом потворних лап, перетинчастих крил, кинджалоподібних пазурів та звабливо оголених тіл — велетенським павутинням, на якому фантастичними павуками сиділи різні страховиська. В непевному коливанні туману вони здавалися жахливо живими. Все це плетиво чудового та бридкого, ніжного та моторошного вабило, чарувало й засмоктувало погляд. Я стояв, наче загіпнотизований, відчуваючи, як пекельна сіть обплутує мене, позбавляючи сил до протидії.

— Добридень, Петре! — почувся ззаду голос Максима Йосиповича. — Чудовий витвір, чи не так?

— Справжній шедевр! — відгукнувся я, отямлюючись. — Як він тільки вцілів?

— Страх. Забобонний страх тутешніх мешканців врятував будинок і в дев’ятсот п’ятому, і в роки громадянської війни, — відповів Штольц. — А у Вітчизняну тут, власне, й не було особливих боїв.

Ми піднялися на ганок, Максим Йосипович відімкнув двері.

— Під час окупації Сірий Дім уподобав начальник місцевого гестапо. Цей виродок хотів розмістити тут свою резиденцію. Та старий барон не дав йому спокою, — краєзнавець широко посміхнувся і металеві коронки блимнули сріблом. — Фашистський кат завітав сюди, щоб оглянути будівлю, а за півгодини вже вискочив на вулицю з несамовитим криком, блідий як смерть. І більш не чіпав цього «вельзевулового створіння».

Я згадав про те, що весь час забував спитати Штольца відносно напису над входом.

— Максиме Йосиповичу, що там написано, над дверима музею? Під гербом?

— Там? Латинське мотто. — Максим Йосипович подивився на мене з жалем і прочитав уголос. «Унде іратос деос тімент кві сік пропітіос мерантур», тобто, «навіщо боятися гніву богів тому, хто заслужив їхню ласку».

Ми увійшли до музею.

— Заслужив ласку богів… Скажіть, Максиме Йосиповичу, а що то за боги, що їм вклонялися тут у давнину?

Штольц, вочевидь, був задоволений моїм запитанням.

— Важко сказати. Ми дуже мало знаємо про світогляд скитів. За Геродотом, вони вважали себе нащадками Геракла — сучасні вчені вважають, що то був не Геракл, а Ахілл, володар Чорного моря — і напівжінки-напівзмії, Єхидни, яку Геракл знайшов у печері десь у наших краях. На золотих пластинках, що їх одкопали тут недалечко, були зображення напівлюдей-напівзмій чоловічої та жіночої статі… Дехто вважає, що саме тут і був храм — або святилище Єхидни, праматері скитської, але я іншої думки.

Розмовляючи, ми проходили численними залами музею. Максим Йосипович оглядав стенди, по-пташиному повертаючи голову, щось занотовував до блокнота, дивлячись на прибори, та обережно витирав ганчіркою ті експонати, які стояли на відкритому повітрі.

— Храм Скитської Праматері мав би бути розкішним. До того ж в ньому мало б стояти центральне зображення богині. А тут, здається, головним кумиром був саме оцей барельєф. — Ми якраз опинилися перед брилою мармуру, з якого почалося наше знайомство.

Потвора на барельєфі хижо роззявляла ікласту пащу.

— Оця істота, мабуть, і була тут головним богом. До речі, вона до біса схожа на одну аккадську демоницю, дуже кровожерну…

Максим Йосипович змахнув пилюку зі скла вітрини, під яким сіріла велика закам’яніла кістка. Поряд сумно шкірив жовті зуби череп пітекантропа.

— Скажіть, а цьому богові приносили людські жертви?

— Можливо, — Штольц окинув господарським поглядом експозицію: кістки, черепи, кілька скам’янілих знарядь на стіні. — Скити взагалі це полюбляли.

Мої думки мимоволі повернулися до подій, що стривожили селище.

— Максиме Йосиповичу! Що ви думаєте про ці таємничі зникнення дітей?

Краєзнавець подивився на мене довгим уважним поглядом.

— Вас це турбує? Знаєте, Петре, я мав вчора розмову з цього приводу. Із слідчим, він мій добрий знайомий, до речі. І знаєте, що я йому порадив? — пташине око Штольца примружилося. — Я порадив поцікавитися, чи були серед тих малюків хрещені.

— А це навіщо? — вихопилось у мене.

Максим Йосипович саме розглядав макет, що зображав життя стародавніх скитів.

— Скажіть, вам не доводилося чути про так звані «чорні меси», що таємно відправляли сатаністи в часи Середньовіччя? Під час цих мес в жертву приносилася нехрещена — обов’язково нехрещена — дитина.

— То ви гадаєте…

— Нічого я не гадаю! — роздратовано обірвав Штольц.

— А звідки ж сатаністи візьмуться в наші часи? Та ще й тут, на півдні України.

— Наш край не такий вже і простий, Петре, — після хвилинної мовчанки зауважив Штольц. — На нашому Півдні є багато такого, про що ви й не здогадуєтесь.

Перш ніж попрощатися з Максимом Йосиповичем, я ще раз подивився на страховисько зі скитського рельєфу. І раптом побачив невелику деталь, яку сувора рука часу майже стерла з тьмяної поверхні мармуру. Маленький силует ледь помітною хмаркою темнів у самісінькій пащі жахливого створіння, між гострих лев’ячих ікол.

То був силует дитини.

* * *

Сполохані думки не давали спокою. Сірий Дім, жахлива потвора, бідолашні малюки… Я був певен, що все це якимось чином пов’язане. І ось, четвертого дня…

Зараз важко пояснити, як я насмілився влаштувати цю експедицію. Мабуть, підштовхнула нудьга та розбурхана уява. Хотілося лише перевірити — і нічого більше. Якби хтось попередив… Та хіба можна у таке повірити? Ні, я не повірив би, як не повірили йолопи з місцевої міліції, що знайшли мене непритомного, перемазаного цією смердючою гидотою на подвір’ї Сірого Дому наступного ранку. Втім, вони таки дослідили льох, навіть ретельно промацали його затоплену частину. І нічого не знайшли. Не хочеться згадувати, що я пережив у міліції — адже за те, що був-таки звільнений, маю дякувати тільки Богові та порядності слідчого, Штольцевого приятеля. Я був звільнений — і того ж дня покинув Квітуче. Одначе час зібрати останні сили й розповісти про той жах, який довелося пережити чудовою вересневого дня, коли я зазирнув за чорну завісу і на власні очі побачив те, чого не повинен був бачити.

Отже, я вирішив перевірити свої припущення і ретельно обстежити подвір’я та льохи Сірого Дому. Про всяк випадок прихопив з собою старий ніж-багнет, що завалявся в тітчиному сараї з часів війни — батько його використовував, коли треба було заколоти кабана абощо. Далі я взяв ліхтарика, сірники, взув батькові рибальські чоботи, вдягнувся у старе дрантя і рушив.

Біля Сірого Дому було затишно. Ледачий вітерець злегка куйовдив червоне й жовте листя клена та верхівки високих, роками незайманих бур’янів. Продираючись крізь їхні хащі, я пройшов вздовж стіни, що нависала над глибоким яром. Мертві провалля вікон зловісно чорніли на похмурому тлі сірих кам’яних стін — з цього боку Дім не мав жодної прикраси. Я швидко переконався, що в такий спосіб до льоху не потрапити — там, трохи не сягаючи підвіконня, чорніла масна рідина з важким запахом гнилої води. Спробував поміряти глибину дрючком — не вдалося нащупати дна. Тоді я вирішив пробратись на подвір’я.

Там хазяйнували бур’яни заввишки з людину і велетенські лопухи, серед яких ховалося кілька здичавілих дерев та висохлий напівзруйнований водограй. Сам Дім оточував подвір’я літерою «П». Незабудований бік закривав сильно пошкоджений цегельний паркан. Роззирнувся — навколо нікого не було. Без особливих зусиль перестрибнув зруйновану огорожу у місці, знайомому ще з дитинства. Перестрибнув — і обтрусивши пил з одягу, рушив до заднього крила будівлі, того самого, що височіло над каламутним Анчекраком.

Дім з цього боку виглядав похмуро — сіра масивна споруда без жодних оздоблень, з порожніми вікнами. Всередині містилися якісь господарські приміщення, склади непотребу й таке інше. Довелося довгенько полазити темними кімнатами серед павутиння та бруду, побоюючись, аби дідько не накликав сюди якогось сторожа абощо. Але пошуки виявилися марними — шляху до льоху не знайшов.

Втомившись, я вибрався на свіже повітря й сів, прихилившись до старої акації. Погляд блукав у просторі, груди та ніздрі відпочивали від складського пилу та задухи. Сонце хилилося долу — час вже вертатися до тітки, де чекає чималенька таріль наваристого гарячого борщу з ледь жовтуватими вершками… І тут я почув легке шарудіння, а потім — приглушені дитячі голоси. Дітей було двоє — хлопчик та дівчинка. Хлопчачий голос ніби знайомий…

«Та не бійся ж… От дурна! Ти ж тут таке побачиш…» — долинали до мене уривки фраз. Здавалося, він умовляв кудись іти. Затамувавши подих, обережно розсунув бур’яни. Біля паркана спиною до мене стояв білявий хлопчик років десяти у синій курточці. Він уперто тягнув за руку дівчинку з розкішним білим бантом у каштановому волоссі. Дівчинка вагалася. В її великих темних очах спалахувала цікавість з домішками остраху. Хлопчик щось доводив, жваво жестикулюючи.

Раптом він зиркнув в мій бік. Я завмер — на мене дивилося кирпате, з блискучими схвильованими очима обличчя Василька Петриченка! Того самого сусідського сина і невдахи-мандрівника… Оце штука!

На щастя мене не помітили. Розмова вщухла, почулося радісне Василькове «Нумо, швидше!», і діти побігли. Я, затамувавши подих, пас їх очима. Синя курточка хлопчика і помаранчева дівчинки були добре помітні навіть крізь грати високих бур’янів.

Діти зупинилися біля купи каміння в кутку. Василько по-бешкетницькому озирнувся, а далі на диво легко відтягнув великий уламок черепашнику, сіруватий у темних плямах моху. Далі другий…

Тут сталося щось незрозуміле — хлопчик несподівано підстрибнув на місці і… зник! А за ним — і дівчинка. Крадучись, я рушив туди, до чорного отвору в землі, звідки з темної пащі виднілися сходи, що вели вглиб, у пітьму. Тхнуло чимось огидним… Так ось воно що! Зачекавши хвилину, я обережно ступив уперед. Деякий час скрадався у цілковитій темряві, не наважуючись ввімкнути ліхтарика. Рука намацувала вогку холодну стіну. Десь попереду чулися дитячі голоси. Але врешті стало розвиднюватись — з глибини печери полинули кволі промені світла. Світло було не сонячне, а якесь холодно-синювате, наче чуже.

За кілька кроків відкрився вхід до простого приміщення. «Льох!» — майнуло в голові, йти далі було страшнувато, і я причаївся за виступом стіни, намагаючись роздивитися навкруги. Льох був величезним — стеля губилася в імлі. Стіни, голі та слизькі, здавалися вирубаними із землі. А тхнуло тут неймовірно. Вікон ніде видно не було, але світло… воно лилося ніби нізвідки — потойбічно-холодне, тьмяне з синювато-зеленим відтінком. Обличчя дітей, що вражено заклякли серед зали, набували від нього якогось мертвотного кольору. У центрі льоху, де й стояли вони, знаходилось підвищення із велетенських кам’яних брил увінчане невисоким штирем. А далі, підлога круто обривалася у прірву, заповнену масною чорною рідиною, яка повільно пульсувала, наче дихала… Все тут справляло враження незбагненої давнини — здавалося, я потрапив у світ, що не знав про існування людини.

Дівчинка, розгублено й зачаровано роззираючись, стояла біля кам’яної споруди. Василько раптом здригнувся, наче від електричного струму, і повільно рушив уздовж приміщення. Мені стало моторошно. Хлопець рухався неприродно повільно: ніби виконував чудернацький беззвучний танок. В його рухах далебі не було нічого дитячого — вони зробилися механічно-точними, але сповненими звірячої хижої грації. Так хлопець промайнув у цілковитій тиші, ніби у щільній рідині, повз мене, і на якусь мить я побачив його обличчя. Боже! Краще б я не бачив цього… Обличчя Василька було бліде й застигле, ніби у мерця. Щоки ввалилися, кирпатий ніс загострився, а з безвільно перекривленого рота витікала слина. Білявий чубчик ритмічно підстрибував у такт нелюдським, моторошним па… Його очі ніби вбирали в себе підземне світло і сяяли холодними синіми вогниками. У цих очах вже не було звичайної жвавості — в них струменіла нелюдська всеохоплююча лють.

Я завмер, спливаючи холодним потом і стримуючи себе, щоб не кинутись геть. Тремтячі пальці намацали холодне руків’я ножа. Я розумів, що це смішно… Але цей ніж, маленький та безсилий перед громаддям печери, додав мені сміливості.

Тим часом хлопець завершив коло і почав друге, поступово наближаючись до центральної споруди. Дівчинка мовчки дивилася на свого приятеля і злякано тулилася до кам’яних брил. А танок поступово пришвидшувався, рухи робилися агресивнішими… Раптом перед самим підвищенням Василько впав на коліна і розпластався на підлозі.

«Ашта, арха, хориба…» — загарчав він глухо, здригаючись у корчах. Енергійні гортанні слова, уламки незрозумілої мови виривалися з горла і панували в імлі. Здавалося, хрипкі й кострубаті звуки линуть з доісторичних часів — так пасували вони до грубезних кам’яних брил й слизьких темних стін. Серед цих слів почулися мені імена скитських богів — Папая й Апі… «Кхра-ггтна…» — прохрипів Василько останні слова диявольського закляття, бризкаючи зеленкуватою слиною. Його пересмикнуло, він затрусився, ударяючись всім тілом об кам’яну підлогу, потім в екстазі рвучко витягнув руки вгору.

«Ервдзевда-е-иии!» — розкотилося під стелею, і, наче у відповідь на це, вгорі сухо тріснуло, потім гримнуло, і від стелі до штиря на кам’яному вівтарі простягнувся стовп зелено-синього холодного полум’я. Дівчина заплакала вголос. А з грудей закляклого в екстазі Василька вирвався переможний, гучний крик, схожий на виття… Радості не було в ньому — тільки лють, безмежна, підземна й переможна лють. Василько схопив дівчинку і штовхнув її на край затопленої прірви.

«Ламіаштог! Ламіаштог!» — заволав хлопець тим самим хрипким, нелюдським голосом.

Тут почалося найжахливіше. Темна вода закипіла, нова хвиля смороду затопила льох. Стримуючи спазм, я рушив уперед, і вчасно. З води почали виповзати довгі лискучі мацаки, а далі… Над поверхнею з’явився клубок кінцівок, що безперервно роїлися, мов велетенські хробаки, вкриті липким слизом. Немов у якійсь бридкій пародії звивалося в цьому копошінні тіло з великою головою, що огидно нагадувало людське. Всіяна гострими іклами паща повільно роззявлялась, і з надр істоти линув той самий глухий, моторошний звук. Звиваючись у химерному танку, мацаки повільно тяглися до дівчинки…

Далі все сталося за якусь мить.

Я не пам’ятаю, як опинився біля кам’яних брил і висмикнув тіло зомлілої жертви з-під вбивчої кінцівки. Тієї ж самої миті холодний мацак схопив мене за поперек залізною хваткою. Я послизнувся на вогкій підлозі і впав, випустивши дівчинку. Та отямилась і з воланням кинулась до виходу. Вивільнена рука миттєво смикнулася до ножа… Холодний струмінь смердючої крові вдарив мені в обличчя, і я, підскочивши, прожогом рвонув геть. Дівчинка вже була біля виходу, але там чатував Василько. З глухим гарчанням, наче дикий кіт, він стрибнув на мене, намагаючись вп’ястися пальцями в шию. Я вцілив в його на льоту влучним ударом чобота, і маленький демон відлетів до стіни, м’яко гепнувся об неї та закляк — з тим самим мертвим, жахливим виразом на обличчі. Вогонь в очах погас, білявий чубчик впав на спітніле чоло, а з перекошеного рота на комірець забрудненої курточки потягнулася слина.

Я взяв дівчинку за плече і штовхнув її поперед себе у підземний хід. Вона впала, я підхопив її і побіг. Коли я вже видряпався нагору і вечірнє сонце вдарило в очі, мої ноги начебто чимось обкрутило. Я миттю вдарив ножем, озирнувся і побачив, як в глибині отвору зникає чорно-зелений мацак.

Дике, потойбічне, не людське і навіть не звіряче виття линуло нам услід.

Земля Сірого Дому стогнала.

Володимир Савченко

ВІЗИТ ЗСУНУТОЇ ФАЗІАНКИ

Світлій пам’яті Авксентія Івановича Поприщина,

титулярного радника й короля

І

Я сидів у парку й читав газету. Навіть оця одна обставина свідчить про мою повну непричетність до всього того, що буде далі — бо хіба є щось індиферентніше й буденніше від людини, котра читає в парку газету! Ті, чиє життя насичене, газет в парках не читають, а якщо читають, то в швидкісному експресі, в шпиталі після поранення — шукають повідомлень про свою діяльність.

А я… Я викладач фізики в технікумі для глухонімих. Прізвище, ім’я, вік? Ет, яке це має значення? До пенсії далеко.

Ну, так ось, — сиджу, читаю. Коли — підсів один. Я саме заглибився в прогноз погоди на травень і не помітив, з якого боку він підійшов; дивлюсь — сидить. Худий такий, патлатий. Лице, правда, приємне, широкочоле, щоки позападали, темні очі з антрацитовим блиском. Але повіки червоні, неголений, в очах застигла якась нерухома думка і тривожне питання. Мені одразу стало незатишно: оце зараз, думаю, балачки почне. І справді:

— Про Вишеньку пишуть що-небудь? — запитує. Голос тривожний, надтріснутий, хоча й інтелігентний, можна сказати.

— Про «Вишеньку»? Ви маєте на увазі ансамбль?

Він аж очі вирячив.

— Який ансамбль? — про теплову зірку, найближчу до нас! Ну, про ту, що спершу вважали радіозіркою. Нову експедицію до неї не посилали?

Оскільки я фізик, — дарма, що для глухонімих, — ситуація змушує:

— Найближчі зірки до нас, шановний, це «альфа» й Проксима Центавра. І вони не теплові, а звичайні, так би мовити, світлові. Експедицій до них не посилали й не скоро пошлють.

— А, ну це синхронні, — відмахнувся він. — Я про інші, про «фантомні світи»… Що, і про них не чули нічого? Ну, от тобі й маєш. А я, до речі, їх відкрив… тобто, це відкриття привласнили собі інші, але насправді — я автор. Ще хлопчиком зробив його, коли крадькома підключив свій телик до Салгірського радіотелескопа. Невже нічого не читали, не чули, га? Ні?! Це ж була така сенсація — скандал!

Куди й поділося відчуття затишку — тепер мені стало моторошно. І треба ж було так нарватися. Якби ще який алкаш: на пляшку не вистачає, — дав сороківку, та й бувай здоров. І місце таке відлюдне… Я здвигнув плечима і нічого не відповів.

— Та-ак… — важко й сумно здихнув незнайомець. — Виходить, знову потрапив не туди. Нічого, нічого, мовчок… Канальство! Але як бути, га?.. — Він замовк і тільки жестикулював сам собі. Обличчя раз по раз спотворювалося гримасами. Відтак блиснув на мене вугляними очима. — Скажіть, але ви вірите? У вас добре лице. Про зірку Проксима Центавра знаєте… могли б повірити?

— У що повірити?

— У те, що все це було. Власне кажучи, існує. Вишенька, зсунуті світи, гуманоїди непарнокопитні пластинчасті… Й взагалі. Могли б?

Скажіть, будьте ласкаві, що б ви відповіли очевидному психові на таке його запитання, перебуваючи з ним, так би мовити, тет-а-тет? «Не вірю»?.. А якщо накинеться?..

— Ну, кажучи взагалі… — почав я мимрити…

Він, очевидно, зрозумів мій стан.

— Ви тільки не лякайтесь. Так, я справді перебуваю, не буду приховувати від вас, десятий рік на обліку — звідтоді, власне, коли ті троє повернулися з експедиції в несамовитому стані. Вони силкувалися пройти один крізь одного, а я довів експериментально, що вони не божевільні… Мені ще нічого: раз на місяць мушу з’являтись до районного психіатра, а їх — у стаціонар. Лікують! Неначе таке треба лікувати! Неначе є ліки проти нового розуміння світу! Нічого, нічого, мовчок…

Він знову поринув у задуму. Строїв міни, жестикулював. Невдовзі спохопився, глянув на мене.

— Ну гаразд, про «фантомні світи» ви нічого не чули, не вірите у гуманоїдів непарнокопитних, а у вселенський синхронізм і поготів… Чи, може, не так? — В його інтонації забриніла пристрасна надія: раптом зізнаюсь — вірю, мовляв.

Та я мовчав.

— А як ви ставитесь до вислову Нілика: «Перед нами безглузда теорія. Питання в тому, чи достатньо вона безглузда, аби тут бути правильною?».

— Нілика?

— Ох, даруйте, — Нільса Бора! Ми їх між собою так називаємо: Нілик, Беня, Фредді… То як?

— Я чув цей вислів…

— Ось, бачите, — напосідав незнайомець, — з погляду сучасних фізичних уявлень теорія, якщо вона є правильною, мусить бути зовсім безглуздою. То скажіть, чи не є безглуздими, ідіотськими в своїй незграбній логічності саме оті уявлення, теоретичні вірування! Хіба не так? Це ж як пряма й зворотна теореми. А вони мене на облік, лікувати… Нічого, нічого, мовчок…

Він затнувся на якусь хвилю, відтак рішуче махнув рукою.

— Що ж, якщо про це пишуть газети, давайте я сам вам про все розповім.

II

— Ріс я дуже кмітливим хлопчиком. В дванадцять років я опанував радіотехніку, а в чотирнадцять уважався досвідченим телелюбителем. Не любителем час марнувати перед телевізором, боронь боже — а в благородному, нині вже втраченому розумінні: любителем зробити більше, аніж закладено, скажімо, в серійних телеприймачах. Удосконалені мною, вони ловили передачі в розсіяних УКХ, тобто не тільки від найближчого ретранслятора, а й чимало «диких». Це складна справа, запевняю вас. Я міг голографувати зображення на екрані і не лише в декартових координатах, але й в спіральних, косокутних… У мене були два приятелі-помічники. Нас страшенно розвеселяло, коли вдавалось в такий спосіб підправити класичну трагедію так, щоб натомність спостерігати на екрані клоунаду, фарс. Здорове хлопчаче ставлення до драм — що, хіба ні?

Але головною метою було, звичайно, виловити з ефіру «найдикіші» передачі, недоступні нікому. Ось тоді в мене і виникла ідея під’єднатись до радіотелескопа, який побудували поблизу. У вас він не Салгірський, напевне, і не там, і не такий… Та важливо не це, а інше. Що? Ну, як же — порівняйте телевізійну антену у себе на дахові й решітку кілометр на півтора: чутливість, матінко рідна! Виловить і розсіяне на іонізованих шарах атмосфери, від телестанцій, котрі далеко-далеко за горизонтом.

Найважче нам було роздобути бунт ВЧ-кабеля та потайці прокопати канавку для нього під огорожею. Зрозуміло ж: «Заборонена зона! Входу нема!» — О, ретрогради!.. Але на те ми й хлопчаки, щоб проникати куди не слід і робити те, чого не можна, а цікаво.

Потім ловили, тішились — і передачами, які дітям забороняють дивитися, й усілякими спеціальними, котрі не кожному дорослому можна. Часто мови не розуміли і того, що показують — але життя видавалося нам наповненим. Ми ходили таємниче-гордими.

Якось нашу увагу привернула одна передача, яку транслювали щовечора. Ми спершу думали, що то багатосерійний телефільм про чортів у супероригінальній інтерпретації. Чому? По-перше, місцевість завжди показували таку, що, як то кажуть, чорт ногу зламає — скелі, урвища, провалля, громаддя валунів, а з-поміж них б’ють гейзери, якісь спіральні блискучі стовбури з гілками-пружинами й пагінцями-пружинками… Жодного рівного, прямого, плоского предмета. По-друге, персонажі — істоти ці мали по три ноги: одна відштовхувальна, на ній вони підстрибували, пересуваючись; і дві опорні, ними вони спирались на каміння, зберігаючи вертикальне положення. І на вид були симпатичними, морди наче у молодих безрогих козлів, тіла вкриті красивими пластинками, мовби великою лускою. Пластинки ці то наїжачувалися, то прилягали, при цьому виникав звук, наче гриміли кастаньєти. До речі, пластинки піднімалися не всі зразу, а хвилями — від загривка до стегон. Переважали серед них завзяті музики: всюди блиск труб, схожих у кого на горн, у кого на тромбон, у кого на бас, саксофон… або зовсім ні на що не схоже. Істоти видували бадьору музику, навіть у стрибках виконували соло — і при цьому для ритму награвали «лускою». Словом, вмерти й не встати. Нам зразу стало добре, як побачили їх.

Цілими вечорами ми просиджували перед екраном, навипередки намагалися відгадати сюжет — бодай в загальних рисах: хто наш, хто негативний персонаж, хто з ким одружиться, кого впіймають… Проте щось не дуже клеїлось. Надто багато дійових осіб, сцен, кожного разу з’являлись нові — щось второпати заськи.

Незнайомець помовчав, потім повернув до мене своє трикутне — широкий лоб, впалі щоки — лице, зблиснув антрацитовими очима:

— Але найдивовижніше, любий співрозмовнику, було те, що передачі ці запізнювалися! Настала осінь, смеркалося рано. Ми також раніше збиралися перед теликом, тримали й підганяли настройку, а «чортячі» передачі щоразу починалися пізніше. Приблизно на чотири хвилини щодня.

… І тоді я, кмітливий хлопчик, згадав, що радіотелескоп — є телескоп — а не просто антена, він у небо дивиться… Я зрозумів: чотири хвилини — час добового відставання «нерухомого неба» від нашої планети, котра обертається. Коротше кажучи, до мене дійшло: оту передачу ми ловили саме з тієї частини неба, куди був спрямований Салгірський телескоп, — із сузір’я Візничого. Виходить, оті істоти, що вкриті перламутровою лускою — мешканці тих місць!

Із хлоп’ячим відкриттям у хлоп’ячому запалі я помчав до радіоастрономів, господарів радіотелескопа, — ось, мовляв, що ми зробили і що спостерігаємо, чи не бажаєте приєднатися, перевірити, вразитись і нас похвалити?! Наївний дурник! — Незнайомець зігнувся так, що довге волосся закрило його обличчя. Обхопив голову, якийсь час так сидів, потім рвучко випростався. — Але нічого, нічого, мовчок!

ІІІ

— Я опускаю деякі животрепетні подробиці: від того, як тупотів ногами академік (шеф радіотелескопа), кричав, що ми створили перешкоди, через те всі їхні результати пішли котові під хвіст (а якщо об’єктивно зважити — результатики їхні — копійчані, коли порівняти з моїм відкриттям, — та свої, бачите) і що верзу дурниці, начитався фантастики; як обрізали й Змотали наш кабель і веліли дякувати, що не забирають телевізор… ну, й аж до огляду часів, за яких ця істина довго й важко продиралась крізь хащі — «цього не може бути тому, що цього не може бути ніколи».

Салгірський телескоп, до речі, й був споруджений для вивчення потужного потоку радіовипромінювання, що надходило від сузір’я Візничого. Потік був такої сили, що його приписували радіогалактиці, яка знаходилася в тому напрямку, але — як і належить галактикам — дуже далеко; відповідно, щоб телесигнали з багатою інформацією через мегапарсеки досягали звідти сюди, потужність їхнього випромінювання повинна бути немислимо величезною, астрономічною. Двадцять-тридцять Сіріусів, уявляєте? Проте семантологи швидко довели, що ці передачі зовсім не для нас призначались, і не для інших цивілізацій. Звичайні інформаційні й розважальні, так би мовити, для внутрішнього вжитку цими непарнокопитними пластинчастими. Який сенс? І як — адже колосальна енергія!..

Добре, коли б передачі звідти (тепер вся Земля дивилась їх) показували якусь суперцивілізацію. Аж ніяк: враження таке, що порівнюючи з нами, вони мають нижчий технічний рівень у всьому — окрім, хіба що, духової музики.

А якщо припустити, що джерело — не радіогалактика, а радіозірка, яка, до того ж, знаходиться набагато ближче, ніж видимі? Але ж чогось помітного в тому напрямку на близькій відстані катма. Нейтронна зірка? А, може, така, що сколапсувала?.. Знову не те: життя там органічне, хоч і незвичайних форм, протікало під благотворним промінням свого нормального світила. На пейзажних кадрах всі бачили, як воно сходить з-за гір, осяває дуже пересічену місцевість, здіймається в небо, вкрите хмарами. То що воно таке? Що все це значить?

Серед таких зачудувань і суперечок я й зростав. Закінчив з відзнакою радіофакультет, сам очолив радіоастрономічну лабораторію з великим гостро спрямованим телескопом. І… шугнув у багаття наукових пристрастей відро гасу, визначивши річний паралакс цього джерела УКХ-випромінювань і цікавих передач.

Паралакси, кути піврічного зміщення небесних об’єктів, мушу вам сказати, радіотелескопами не вимірюють — їхні розв’язувальні можливості значно слабші, аніж астрономічних лінз та дзеркал; а, виходячи з догадки, що там далека радіогалактика — мій намір і поготів сприймався як нісенітниця. А я взяв і виміряв — результат вражаючий: дев’ять кутових секунд! Проти 0,8 в Проксими, уявляєте? Це означало, що Радіонайближча знаходиться поблизу (в астрономічному розумінні): одна дев’ята парсека, неповних чотири світлових місяці від нас.

Світ — і не лише науковий — розгубився. Бо й справді, що за чудеса електроніки: по телевізору бачимо, а в натурі ні… Але напружились, націлили в сузір’я Візничого найбільші рефлектори, підсилені фотозбільшувачами, — і виявили. Знайшли! Джерело-точка з щедрим інфрачервоним випромінюванням і навіть трохи темно-вишневого світіння. Відверто кажучи, світило воно не яскравіше від електропраски, коли її увімкнути на зворотному боці Місяця. Для ока непомітно, та все ж… знайшли, виявили, відлягло… Уф-ф! Так Радіонайближча стала Вишенькою.

І ні-ішли приводити все у відповідність! Потужний радіовипромінювач — охолола, ледь тепла зірка, тому довго не помічали, хоч і дуже близько. Тамтешні істоти, пластинчасті гуманоїди, розвинулись і живуть у непроглядній темряві — однак для них вона, завдяки особливій будові зорових органів, що сприймають інфрачервоні промені… — світ кольорів і світла. У своєму телебаченні вони, звичайно, використовують люмінофори й режими, що показують оточуючий світ таким, яким вони його бачать; а радіохвилі все нам і передають. Словом, все гаразд, світ простий і зрозумілий, музика грає, штандарт скаче… Нічого, нічого, мовчок!

Після цих слів незнайомець знову (вже вкотре) замовк надовго. Світило сонце, вітерець шарудів листям дерев на алеї.

— Я багато пропускаю, — озвався він, коли я хотів був знову взятися за газету. — Наприклад, що пішла мода підключати до антен радіотелескопів телевізори з гнучкою настройкою, ловити «передачі Вселенського ТВ». Так було виявлено ще багато чудернацьких відеограм — і всі в напрямках потужних космічних радіовипромінювань. Та, оскільки, по-перше, на тих напрямках, як не видивлялись усіма приладами, нічого не знайшли, а, по-друге, в самих відеограмах не було виявлено бодай чогось близького до наших уявлень про життя і розум — якісь абстракції, кольорові або чорно-білі… Тому спостереження віднесли хто до супутникових містифікацій, хто до помилок. Відмахнулись.

IV

— А тим часом почався другий етап у дослідженні Вишеньки: треба було налагоджувати контакт. Здавалося б, нічого складного: послати на тих же частотах, тими ж радіотелескопами свої телеповідомлення непарно-копитним гуманоїдам… а зась, не виходить. Не приймають! Потужність сигналів така, що решітчасті диполі горять у сутінках, ніби вогні святого Ельма — а відповіді ніякої. Не реагують гуманоїди. Рік б’ються радисти, другий, третій — дарма.

Тоді я запропонував послати на інших частотах — вище, нижче… пошукати. Пропозиція дика, і мене, звичайно, взяли на кпини. Доктор наук, радіофізик і нехтує резонансною настройкою, основою основ радіотехніки! Дехто пирхав: «За такі ідеї можна позбутися усіх дипломів». Проте покепкували, покепкували, та все ж вирішили спробувати: чим чорт не жартує! І що ви думаєте: як тільки наблизилися до дециметрових хвиль… є! Через сім місяців і два тижні — такий цикл повернення сигналів — бачимо на екранах: сприйняли там, вражені й торжествують. І в телепередачі їхні вмонтовані наші повідомлення. А як раділи, матінко рідна! Гриміли в труби, високо підстрибували на своїх відштовхувальних ногах, робили в повітрі граціозні на… куди там братися нашим танцюристам! Кілька місяців поспіль вони виконували наші мелодії й танці. Мажорна публіка ці гуманоїди. Звичайно, почався обмін науковими даними, інженерією — і виявилось, що вони справді відстають від нас. Телебачення — їхня вершина в техніці, та й то, принципу підсилення сигналів вони не знали. Цим і пояснювалася велика потужність їхніх передач: телевізори у них були — щось на зразок наших детекторних приймачів 20-х років. Про вихід у космос вони ще й не думали…

Незнайомець затнувся, пильно глянув на мене.

— Ви, мабуть, думаєте: що це він — все «я» та «я». — В цей момент я справді так подумав. — Але так воно й було. В головних подіях цієї історії не обійшлося без мене. Багато пробували, але в них нічого не виходило, а в мене вийшло.

— Ну, так от, полетіли, значить троє, — випалив він без паузи і зв’язку з попереднім, — у плазмовому зорельоті, який вони назвали «Першоконтакт». Якщо бути точним, то це був не зореліт навіть, а дальній планетоліт-грузовик з граничною швидкістю 31 тис. км/с.

На такому добиратися до зірок навіть найближчих, годі й думати, але до Вишеньки на такій швидкості три роки туди й стільки ж на зворотний шлях. І команду «Першо-контакту» склали не вибрані, а звичайні далекопланетники, які транспортували дейтерій-тритієвий лід з Плутона. Я так зрозумів: хлопці зпартизанили. Далекопланетники — люди незалежні, звикли більше покладатися на самих себе, аніж на земне начальство. Запаслися пальним, усім необхідним і — поки там чухались із спеціальним кораблем і екіпажем — давай махнем! Про свій намір вони повідомили тільки тоді, коли вийшли далеко за межі Сонячної, одночасно послали звістку гуманоїдам: ждіть, мовляв. Що було робити Землі — погодилась і офіційно, з належною урочистістю, з хвилюванням в голосах дикторів оголосила про експедицію до планети гуманоїдів… Але, звичайно ж, любий співрозмовнику, звичайно ж, ті, чиї карти сплутали ці троє, затамували злість. О, пристрасті людські, пристрасті істот розумних і діяльних — як вони керують нами! Хіба не так, га? Але, якщо наш розум вище, то чому він ніяк не осягне природу почуттів? Га?

І ось нарешті підлітають. На планеті гуманоїдів усе готово до зустрічі: розчистили майданчик для спускового апарата, навіть не майданчик — величезний стадіон; кілометрове поле, амфітеатр мало не до хмар. На крайніх точках планети організували систему радіоприводу з маяками. І телепередачі, телепередачі, телепередачі — сорок тисяч передач: гуманоїди — зорельоту, «Першоконтакт» — гуманоїдам, вони — нам, ми — їм, «Першоконтакт» — нам, ми — йому… Обличчя трьох нахабників за ті роки стали рідними для землян.

… І ніхто в атмосфері радісного чекання не помічав і не хотів помічати розгубленості на лицях. А вона з’явилась, коли «першоконтактники» повідомили, що радіолокатори планету гуманоїдів не фіксують. «Першоконтакт» запеленгував сигнали її радіомаяків, «йшов» параболічними антенами по орбіті навколо Вишеньки. Але радіоімпульс, надісланий зорельотом, не відбився, пішов у порожнечу. Це був перший зловісний факт.

Далі — гірше. «Першоконтакт», зменшуючи швидкість, наблизився так, що вже через телескоп мав би видніти на тлі зоряного неба хоч би темний диск планети (її розмір знали з обміну інформаціями — в півтора рази більші від Землі); а також, нехай і тьмяний, темно-вишневий, але серпик освітленої її частини. Та чортма: ані серпика, ані диска.

У визначеній точці від світила швидкість зорельота впала до другої космічної, вектор правильний — пора Вишеньці нагадати про себе своїм тяжінням, закрутити корабель на планетарній орбіті. І знову осічка: тяжіння не відчувалося! Тобто, воно начебто й було і не було: траєкторію «Першоконтакту» не викривляло — але ж планету гуманоїдів якась сила тримала біля цього, з дозволу сказати, світила!

«Мало ми ще знаємо про властивості зірок», — подумав командир, і вирішив наблизити зореліт безпосередньо до планети, вийти на супутникову орбіту. Напевно, там таки повинно бути поле тяжіння у такої глиби речовини.

Гуманоїди навіть не здогадувалися про проблеми, які виникли. На планеті всі ці дні панував радісний бедлам. Екрани показували натовпи триногих істот, котрі сяяли начищеною лускою й трубами в променях своєї яскравої Вишеньки; вони злагоджено підстрибували, розмахуючи запасними ногами. Всі оркестри і хори гуманоїдів на ознаку дружніх почуттів виконували тільки земні пісні: «Подмосковные вечера», «Іх хатте айне камераде», «Гоп із смиком», «Не ший ти мені, мутерхен, сарафане руж» тощо. Амфітеатр довкола майданчика для посадки заполонила поважна публіка, геть усі в окулярах-фільтрах на козлячих фізіономіях (попереджали, що вогонь під час посадки може засліпити). Словом, ждуть. І Земля жде. Жде, затамувавши подих, усе людство, уся Сонячна. Інформація надходить двома каналами: передачі гуманоїдів і «Першоконтакту». Видно, що на телеекранах зорельота мигають ті ж кадри, що синхронно приймає (одночасність з розбіжністю три роки) Земля.

Правда, паралельно з корабля надходить інформація і про обстановку безпосередньо на зорельоті: видно спантеличені, розгублені обличчя астронавтів, а в ілюмінаторах темно й порожньо — лише світлові індекси на табло свідчать, що радіоприводні антени розвернулися майже на 120° одна до одної — отже, планета під животом корабля, на віддалі сотень кілометрів.

Але там нічого нема, навіть темного диска.

І командир непевним голосом інформує, що тяжіння «Першоконтакт» не відчуває, планети наче не існує.

А на телеекрані пульта живе, виграє яскравими об’єктами, скелями, будовами, нуртує мелодіями й вигуками… існує в чіткій достовірності величезний світ розумних істот. Світ, до якого прагнули й летіли. Світ, якого не виявилося.

— Ану, повний вперед! — заревів командир зорельота.

І корабель пролетів… крізь планету гуманоїдів. Крізь те місце, де вона мала бути. Порожнява. Пройшов на першій космічній, ніщо не зачепивши, не відчувши навіть тертя розріджених газів — нічого, одні барвисті перешкоди на телеекрані, який командир невдовзі розбив.

… І на зворотному шляху, коли «Першоконтакт», не здійснивши контакту, увійшов у Сонячну систему, і почали траплятися зустрічні кораблі, командир намагався «прошити» їх наскрізь — через те двом його помічникам довелося спеленати сердегу й перебрати керування польотом на себе.

Втім, вони почувалися не краще за свого командира: по-перше, давали комісії недоладні свідчення, по-друге, поводилися теж дивно — час від часу намагались пройти один крізь іншого або крізь стіну. Спокійненько так, немов перед ними не було нічого.

Дивна поведінка, чи не так!.. Ось згадаєте мене, в історію науки ця загадка увійде як перший проблиск правильного, основаного на здоровому глузді, розуміння нашого предметного світу. Це прийде, прийде у всі світи. Воно вже гряде! Нічого, нічого, мовчок!

V

— Людство почувалося так, наче його пошили з дурні. Розиграш космічних масштабів упродовж трьох років — нічого собі! «Та заблукали ці космічні халамидники. Збилися з дороги — от і все, — пояснювали доброзичливці. — А по телевізору: що в нас, те й у них…» Та перевірили пам’ять навігаційної ЕОМ, записи курсових автоматів: ні, не збилися летіли правильно.

Коли пристрасті вгамувалися вивели таку мораль: ось до чого призводить нехтування думкою старших і начальства. А якби до Вишеньки полетів спеціальний зореліт з підготовленим екіпажем (підготовленим до чого?!), то напевне… А що, власне, «напевне»? Як пояснити те, що сталося? От де заковика.

І така, шановний, заковика, що через неї на Землі серед науковців спалахнула пандемія «прокурорських інсультів та інфарктів»…

— Прокурорських?

— Еге ж, їх так назвали на згадку про того губернського прокурора, котрий, якщо пригадуєте, коли поповзли чутки, ніби Павло Іванович Чічиков є насправді чи то одноногий капітан Копєйкін, чи то перевдягнений Наполеон, дуже замислився — як таке може бути… І брик! — та й вмер. Так і тут: як почне який-небудь «учений-прокурор», доглядач непорушних фізичних теорій, замислюватися, як це, справді, може бути, — з одного боку, все наче є, а з іншого, абсолютно нічого нема — ні речовини, ні тяжіння… брик! І нема, і — некролог. Е-ех! Скільки тоді з’явилося змістовних некрологів!.. Втім, я на обліку. Це звільняє мене від необхідності посипати попелом голову і рвати на собі одіж: «Від нас передчасно пішов…», «Світова наука зазнала непоправної втрати». А треба було б з неприхованою полегкістю написати: «Нарешті врізав дуба консерватор-маразматик, який своїм авторитетом і маразмом гальмував розвиток цілої галузі фізики!»

Зізнаюся вам, що я й тепер згадую про ту пандемію не без утіхи. Тим паче, це вони, вони і сановні їхні наставники, всі, хто пнеться на науковий Олімп й стверджує, що вони — патріоти науки, і те, і се… Оренди, оренди хочуть ці патріоти, зиску, дисертацій, звань! Це вони мене так улаштували. Нічого, нічого, мовчок…

Та як би там не було, інтерес до Вишеньки та її мешканців став згасати. Спецекіпаж розформували, спецкорабель переобладнали для іншого призначення. Навіть передачі звідти нікого більше не цікавили. Зостався лише термін «фантомні світи». Сама тема негласно стала забороненою — так дуже всі відчували себе обдуреними.

Всі — окрім мене. «Pas moi», як кажуть французи.

… Та що там «фантомні світи» — хіба без них бракує фантомних уявлень, до яких ми звикли і не дивуємося! Скажімо, чому у Всесвіті так мало речовини? Адже, якщо розподілити її рівномірно в просторі, то на об’єм Землі припаде пучка пилу. Що, не замислювалися, не дивувались, еге ж? Я здивувався — і це був перший натяк.

Або візьмімо ці супермодні новинки астрофізики: квазари, пульсари — пульсуючі зірки (завжди з потужним радіовипромінюванням, завважте!), які змінюють яскравість і спектр із шаленою частотою — до 30 разів на секунду. Тепер уявіть: величезний світ, який за розмірами набагато більший від Сонця, і його трясе так, що температура, щільність, навіть темп ядерних реакцій змінюються з такою ж частотою. Тридцять разів на секунду, це ж — дз-з-з-з… — рух крилець мухи. Чи можливо, щоб зірки здійснювали таке «дз-з-з-з…»?

— А як же, — ми це спостерігаємо — стенув я плечима.

— Е, голубе, що спостерігаємо? І хто спостерігає?.. Ми з вами читаємо про це статті й замітки, — добре, якщо наукові, а то й з газет. Готові тлумачення. А спостерігають, точніше фіксують, завдяки складній апаратурі, коливання яскравостей якихось дуже далеких утворень у Всесвіті — окремі астрофізики. І бачать вони не трясанину, а, в кращому випадку, слабкі голочки промінчиків чи й взагалі лише показання приладів, індикаторну циферію. Так би мовити, — ніч, туман, струна дзвенить в тумані… Все решта — вигадки теоретиків, і виникли вони з усталених уявлень та прагнення їх врятувати.

Але це прийшло до мене згодом. А першою ниточкою, за яку я вхопився, була та моя порада змінити частоту телетрансляції для гуманоїдів Вишеньки. Пригадуєте: вони прийняли наші сигнали на частоті, вищій від тієї, на якій ми знайшли їх. Пояснити це можна лише так: наша підвищена частота для них зовсім не підвищена. Або, якщо хочете, навпаки — ми приймали їхні передачі на значно меншій частоті, аніж та, на якій вони їх посилали… звідки він, цей зсув частоти, га? — Незнайомець поглянув на мене багатозначно й урочисто: відчувалося, що він наблизився до кульмінації розповіді. — А стався він тому, що світ Вишеньки зсунутий проти нашого по фазі!

— По фазі чого? — не зрозумів я.

— Коливань! — голос його урочисто тремтів.

— Яких?

— Основних. Послухайте лишень, адже це дуже просто. Треба тільки серйозно сприйняти те, про що йдеться у фізиці мікросвіту: про хвилю-частку, про дифракцію електронів та протонів… І всі ці хвильові моделі, і що частинки в рівняннях квантової механіки розглядаються як «осцилятори». А зрозуміти це можна тільки так: мікрочастинки і все, що з них складається — атоми, молекули, тіла — є матеріальні коливання дуже високої частоти. Ми, бачте, не сприймаємо тіла, як коливання! — він роздратовано пирхнув. — Та ми й світло не сприймаємо як коливання, а як світло, але там змирились, а ось з коливаннями-речовинами — ну, ніяк.

Коливанням, як відомо, властиві період, амплітуда й фаза. Дивіться, як просто: беремо вираз Бенчика для фотона.

— Бенчика? — перепитав я.

— Ну, не знаю, як його у вашому світі звуть. Я ось про що, — незнайомець зігнувся, надряпав нігтем на землі «E = hv» — співвідношення Альберта Ейнштейна! — І помножимо його на відомий усім електрикам кут зсуву фаз, точніше на його косинус, — він дописав нігтем справа у формулі «cos S».

— У звичайному світі, для якого Беня вивів співвідношення, зсуву фаз нема. S дорівнює нулеві, його косинус — одиниці. Але між різними світами він завжди є, зсув фаз! Косинус менше одиниці. І як це ми сприймаємо? Погляньте: h змінитися не може. Це світова константа, отже, лише частота — частота сигналів, яку ми сприймаємо. І завжди в бік зменшення. Вона виявиться настільки меншою, наскільки більший зсув фаз S. Задачка для молодших школярів.

Незнайомець випрямився, відкинув волосся:

— Ось вам і фокус з частотами телепередач. Та що передачі — сама Вишенька зовсім не теплова, а нормальна зірка, можливо, навіть її температура вища від сонячної. І світ гуманоїдів абсолютно речовинний… от тільки коливання речовини нашої і їхньої зсунуті так, що коли ми є, їх нема, а коли вони є, нас нема. Тік-так — тому зореліт і пройшов крізь планету. Єдиною спільною ниткою між нашими світами стали радіохвилі. А також й з іншими «фантомними світами» — пригадуєте, виявили інші сумнівні телепередачі від радіозірок? Не містифікації це були, не перешкоди, і не від радіозірок вони надходили, а від звичайних зірок із звичайними планетами, тільки зсунутими по фазі.

… Я вам розповідаю детально, але сам все це зрозумів якось одразу, вночі на прогулянці. Мене наче струмом ударило. Я стояв під зірками, дивився на них і дико реготав. Ні, як вам подобається? Вони майже всі не такі. І більша частина їх невидима. І пульсари ці… Ніяких пульсуючих світів насправді не існує. А є знаєте що?

Незнайомець лукаво, з солодким передчуттям сюрпризу глянув на мене, і я просто не міг не відреагувати:

— Що ж?

— Тільки тс-с-с… нікому! — він приклав палець до рота. — Я недавно це збагнув, ще ні з ким не ділився, навіть з тими трьома в стаціонарі. Але вам я вірю і відкриюсь, як рідному: це — биття. Ну, знаєте, те ж саме, що під час роботи двох близьких за частотами радіостанцій створює в приймачі свист — свист, коли ніхто не свистить. Так і з пульсарами-квазарами. Адже не тільки фази, а й частоти власних коливань речовини в різних світах не обов’язково збігаються.

Тоді при їх взаємодії випромінюваннями і відбуваються то поєднання коливань, то гасіння: биття, свист, дз-з-з… Це ефект спостереження. Ну як, га? А вони ортодокси та їх сановні наставники… брик — і нема. Нічого, нічого, мовчок!

… А тепер, любий співрозмовнику, я покажу вам справжній Всесвіт, у якому Всесвіт видимий — то лише його маленька частка! Втім, якщо ви пам’ятаєте теорію цього… ну, лисий такий, гостроносий, геніальний, ім’я забув — ну, релятивістська теорія вакууму, згідно з якою пустота є «заборонена зона» завширшки 2 Мс2, а енергія речовини й антиречовини є надлишок над нею… не пригадуєте?

— М-м… Полік? — невпевнено висловив я здогад.

— Так, саме він — Поль Адрієн Моріс Дірак. Він англієць, а англійці… о, вони все тонко відчувають. Так ось, якщо зіставити його теорію з моєю, неважко переконатися, що зсунутих по фазі світів повинно бути значно більше, аніж синхронних з нашим. Виходить ось що… — незнайомець знову схилився і накреслив нігтем схему з синусоїдою, в якої вершини й провали виступали за межі широкої горизонтальної смуги:

речовина зсунуті речовини

антиречовина

2 Мс2 час t

— Ось тільки в цих виступах упродовж малих відрізків періоду зречовинюємося, існуємо, взаємодіємо з іншими синхронними тілами. Можемо й з антисинхронними, з антиречовиною, яка в цей момент перебуває в протилежній фазі. Але у просвітках між тим і другим бачите скільки всього може вміститися? Просто чорт забирай, скільки там усього, зсунутого по фазі на ледь-ледь і більше… Ось вам і розгадка, чому мало речовини й багато пустоти. Речовини багато, тільки вона розподілена по всіх фазах.

Її стільки, мій любий співрозмовнику, — незнайомець випростався, відкинув волосся з лоба й поглянув на мене піднесено, — що і тут ось, де ми з вами розмовляємо, у ті проміжки періоду, коли нас нема, з’являється багато зсунутих світів. А серед них і той, де знемагають у стаціонарі мої друзі — учасники експедиції до Вишеньки; і той, де мій дім, моя лабораторія; і, головне, той чудовий мерехтливий світ, в якому існує Вона… І все виходить так, що коли Вона є, мене нема, а коли я є, її нема. Тік-так, тік-так…. ех, канальство! Нічого, нічого, мовчок!

Незнайомець похнюпився, запустив у чуприну тонкі довгі пальці, й сумно захитався.

VI

— Тепер ви розумієте, звідки я, — озвався він по хвилі, — і чому непогано орієнтуюся в обставинах, назвах, історії. Блукаю. Блукаю, бо від теорії перейшов до експериментів, а метод виявився надто простим. Ви ним опануєте з часом, переконаний. Адже це в хибних теоріях експерименти — пошуки в лабіринтах помилок — складні й багато коштів потребують… Візьміть, скажімо, оці над-прискорювачі елементарних частинок, з допомогою яких ніяк не вдається добратися до першооснови матерії, — адже це сучасні піраміди, пам’ятники блуканням наших «фараонів від фізики» в темряві! А коли теорія правильна, то для її реальності часом і не потрібні прилади, достатньо зусиль точно спрямованої думки. Важливо зрозуміти, відчути ідею, впевнитися в ній. А хіба мені можна було в ній не впевнитись!

… Звичайно, я також починав з установки резонатора для прощупування зсунутих просторів на оптичному рівні, атомному, молекулярному. Власне, фазовий перехід — справа проста: адже зміщення відбувається не на відстань і не в просторі — мізерний зсув по хвилі речовини, на малу частину найкоротшого із періодів коливань, і ви вже не там. Але необхідно контролювати ситуацію, щоб в іншому світі втрапити на поверхню тіла, а не в пустоту, не в середину… Інакше влипнеш, як муха в янтар. Тепер мені це вдається і без резонатора. Але спершу у фазову порожнечу безповоротно шугнуло чимало предметів — та ще й, розумієте, здебільшого казенні. Захоплюючись, в експериментальному азарті я, траплялося, забував про все, от і засовував, що попало під руку: то лабораторні журнали співробітників, то сейф з документацією, то короткофокусний зеніт-телескоп, а одного разу навіть шкіряну куртку мого нового шефа.

Треба завважити, що на той час я усунувся від керівництва лабораторією, втратив інтерес до всієї цієї рутинної справи, семінарів, планових робіт… Хіба тоді до них було, коли в голову прийшла така ідея! Працював, звичайно, в позаробочий час, переважно ночами, один: хотів зробити і довести все сам. Я вам розповідав, як ставилися до моїх попередніх великих ідей та відкриттів. Гадаю, зайве пояснювати, чому так… Тепер я розумію, що був слабким, вульгарним і пихатим. Для мене важливим було не перехід в інші світи, в справжній Всесвіт, а перетягнути звідти сюди, в лабораторію, якнайдивовижніший предмет: небачений мінерал, ізотоп з неймовірною картиною розпаду, прилад з фантастичними властивостями і відтак приголомшити колег, повтішатися виразом їхніх фізіономій. Мій мікроскопічний світ був для мене важливішим від низки невідкритих планет, що знаходяться поряд… Ницість, ницість моєї душі! Через те і був покараний. Покараний і віддячений одночасно.

Він крутнувся до мене всім тілом і заговорив з болісними нотками в голосі.

— Бо хто ж знав, мій любий співрозмовнику, що тієї ночі я принесу зі світу фазового зсуву не камінець, не якийсь там прилад на підтвердження своєї правоти, задля дешевого лабораторного тріумфу — а Її!

… Мабуть, ви звернули увагу, що я нічого не розповідаю про своє особисте життя. Нема про що — не було його. Принаймні нічого вартого уваги, порівнюючи з моїми ідеями й відкриттями. Особисте життя талановитої людини — о, яка це складна тема! І з виду непоганий, і розумний, і становище… а все не те, все якось не так. Я подобався багатьом жінкам, та вони мені, привабливі й з гормонами самочок-обивательок, надто швидко набридали. Адже зрештою талант — це поглиблене розуміння оточення і людей. А для них він, як гарний посаг, можливість нагребти побільше благ. Тому й волів залишатись радше «нещасливим» в обивательському розумінні, невлаштованим, неприголубленим, аніж нещасним трагічно, віддавши творчу свободу в жертву гормонам, тваринній біології… Проте, звичайно, гостро відчував свою самотність і мріяв… Ох, як я мріяв!

Незнайомець помовчав хвильку, заплющившись, потім провадив далі:

— Вона з’явилась на платформі резонатора на тлі пейзажу з її світу. Там був сонячний голубуватий день. У неї за спиною вітер гнав хвилі по високій червоній траві на луці, гнав хвилі по озеру й сині хмари в бузковому небі. Небавом світ той згас, а вона зосталась в оточенні приладів і зірок. Спочатку була напівпрозора, відтак напівпрозорою залишилась тільки її одіж.

Ви запитаєте, якою вона була, які очі, лице, шкіра, руки? Та хіба має якесь значення колір очей, які проникають у душу! Що там геометрія ліній і форм, коли від одного її погляду наповнюєшся радісною силою! Що там колір шкіри, коли вона світиться чистотою і ніжністю!.. Фіолетова була у неї шкіра. І вся вона: очі, волосся, губи — мали фіолетові відтінки. Та головне, світилася не фізично, любий співрозмовнику, а немов випромінювала довкола сяєво життя, любові, ніжності. Здається, містики називають це аурою. У сутінках лабораторії я бачив чудо.

З першої миті, з першого обміну поглядами ми зрозуміли одне одного: я для неї — Єдиний, Він, а для мене такою є Вона. Все, що я знаю, до чого дійшов головою, глуздом, Вона засвоїла почуттям, серцем своїм. Кохання також резонанс душ — і для глибоких тонких натур він настільки вибірковий, що його буває важко знайти в одному місті, в найближчій окрузі, та навіть на одній планеті, а лише серед багатьох світів треба шукати ту Єдину: усіма вигинами і відколами сумісну з твоєю, половинку цільності «Він — Вона». І ось нам двом пощастило, неймовірно пощастило!

Я допоміг їй зійти з платформи. Серця наші билися в унісон. Посеред зали, під куполом, за яким ясніли зорі, нас вабила одне до одного палка сила. Ми мовчали, будь-які слова були зайвими. Я, до речі, не знаю, який у Неї голос.

Фіолетове світло Її обличчя осявало мої підняті руки. І тіло у Неї, як вогонь, та я ладен був згоріти у тому пломені. Вона закинула руки мені за шию, потягла до себе… І раптом, канальство, і раптом…

У нього перехопило подих. Хвильку він приборкував розбурхані емоції. —… І раптом у резонаторі — чорт би їх побрав, оті експериментальні установки на шмарклях з постійними переробками, — щось розладилось. Вона зникла. Щойно була й зникла. Я стояв як дурень, обіймаючи повітря.

Вона все ще перебувала тут, я відчував! І прагнула до мене всією душею. Та прокляття фазового «тік-так» роз’єднало нас. Є я — нема Її, є вона — нема мене… І кохання — таке кохання! — не відбулося.

І знаєте, що мене досі найбільше гнітить? Вона володіє тими ж знаннями, таким самим умінням пересуватися по фазі. Напевне, у Неї це не від розуму, а від серця, по-жіночому, але є. І тепер Вона також шукає мене! Переходить у ті світи, де я щойно побував. Коли двоє шукають одне одного, комусь краще сидіти на одному місці, але кому? Мені? їй? Ні, це просто зводить з розуму.

Так і не знаю, що там сталося з резонатором. Не знаю, бо не здатна була моя пристрасть, енергія моєї любові обернутися на нудну запопадливість дослідника, лабораторної криси, що винюхує неполадки. Моя любов могла перетворитися лише на гнів, на шаленство проти безглуздя випадку, який позбавив мене щастя. Навіщо тепер мені наукові результати, доведення моєї правоти, зверхності мого розуму! І я розтрощив установку. Громив стільцями, палив паяльником, топтав ногами…

VІІ

Тепер я розумів незнайомця, співчував йому: людина збожеволіла не на ґрунті фізики, а нормально, як багато божеволіють, від нерозділеного кохання. Втратити розум від фізики неґречно, непристойно — це наука, її вивчають. А від кохання, що ж — від кохання можна…

— Наступного ранку, — глухий голос незнайомця перебив мої роздуми, — мені було дуже важко пояснити шефові й колегам причину зникнення сейфа, куртки й інших речей. А як пояснити погром у лабораторії? Я вирішив розповісти все, що було насправді, так, як оце вам щойно. І розповів. З того часу я на обліку. А Вона… І вони, і ті, інші… І сановні наставники їх… Нічого, нічого, мовчок.

Він замовк і похнюпився.

— Н-да, життя… — зітхнув я, щоб якось розрядити гнітючу. паузу, — і чого тільки в ньому не трапляється. Та ви не бідкайтесь так, все якось владнається.

— Що? Га?.. То ви мені співчуваєте? — він підвів голову.

— Звичайно. Від щирого серця.

— Отже, вірите! — в його очах з’явився той самий блиск. — О, це було б чудово. Адже вірите, так?

— М-м… ну, чому б і ні. Буває.

— О, це прекрасно! Я відразу вгадав у вас людину, котра зможе допомогти. Ні-ні, від вас нічого такого не вимагається. Просто, розумієте, я заблукав у океані фазових зсувів, зостався, так би мовити, без вітрил і керма. А мені час повертатися туди, де мене ждуть… І підлеглі, і наставники, і ті троє у стаціонарі. Ні, ви не подумайте, я вас не обманював, я лише на обліку, але часто провідував їх, щоб поговорити про проблеми фазових просторів і сучасної фізики. Я ж завдяки зсувам крізь стіни — запросто — ну, ви здогадуєтесь як: підійти впритул до стіни, зсунутись по фазі туди, де її нема, крок вперед, потім по фазі в попередній проміжок — і ти дома. Дуже зручно, чи не так?

У голосі незнайомця наростало збудження, він почав повільно присовуватися до мене. Його очі горіли гіпнотичним чорним світлом. Я трохи відсунувся, потім ще трохи, ще, поки не відчув краєчок лавки і розгублено підвівся. Він також.

— Зрозумійте, мені необхідно зорієнтуватися — напосідав незнайомець, — бо я знову невідь-куди потраплю. А зробити це без установки можна лише через людину… таку, що вірить, розуміє, співчуває — як ось ви. Ну, людина людині — Друг, товариш, брат. Ви для мене резонатор, я для вас — тік-так, тік-так. Я знаю, що розумом ви не все ще сприйняли, але почуттями, душею, уявою — адже так? Мене ж, любий друже, Вона чекає! Розумієте?! То як, згода?

— Е… А… але… — ошелешений я позадкував, у голові билось: «Поможіть!», та кого тут було кликати — на алеї ні душі.

— Ви не бійтеся, вам тільки лоскотно трохи буде. Почнемо? Га? Зрозумійте ж нарешті, мені треба туди, до себе, до Неї! Я хочу полинути в блакитний зеніт, там моя точка… Тік-так, тік-так, тік-так, дз-з-з! Тік-так-тік-так-тік-так-дз-з-з-з!

Він почав ритмічно і разом з тим якось, наче цілячись, розхитуватись, примірятися, наближаючись до мене. Голос перейшов на контрабасовий звук, знизився майже до інфрачастот, став відбиватися звідусіль дивовижною реверберацією, немов відлуння в ущелині. Фігура незнайомця раптом почала втрачати контури, ставати прозорою. Крізь неї я побачив лавку з газетою, урну, дерева… І ось він зник. Я відчув, як щось наче занурювалось в мене.

… І сходило бузкове Сонце серед алмазних стрімчаків, над якими ширяли чотирикрилі рожеві птахи. І наді мною зависло зоряне небо з незнайомим малюнком сузір’їв: прямо над головою палали в квадраті чотири зірки, кожна яскравіша від Сіріуса, але вмить потьмяніли, зробилися малиновими, вишневими. І замість згасаючих спалахували в темряві нові зірки. Летіли поміж них, сяючи зеленими конусами комети. Картина змінилась: мармурова колонада, сиві цівки диму від запашних курінь, долілиць розпростерлись якісь темношкірі в чалмах. Згинуло й це. І вже палав за напівпрозорими деревами фіолетовий небокрай, крізь ранковий серпанок бовваніли над горизонтом два Місяці — в одного серп більший, в другого — менший…

«Що, непогані краєвиди, га? — долинув до мене зсередини, наче здалека, голос мого недавнього співрозмовника. — Дуже вдячний, я зорієнтувався, прощавайте! Тік-так, тік-так, тік-так-дз-з-з-з…»

Голос повільно розтанув. Зірки, Місяці, колони, гори — все злилося в швидкий танок.

Я сидів на лавці. Поруч лежала газета.

Переклад з російської Михайла СЕМЕНЮКА

Леонід Панасенко

ВРЯТУЙТЕ НАШІ ДУШІ

Фантастичне оповідання

Ще ніколи в житті він не був таким щасливим.

Все зійшлося, владналося якнайкраще. На роботі все гаразд. Непогана платня. У домі — достаток. Дружина усім задоволена, діти — здорові. Скажіть, що ще треба нормальній звичайній людині?

Так, він усвідомлює, що не вирізняється особливим розумом і не досяг помітних вершин, він знає десятки спокус, які не для нього і не для його дітей — і все ж: він щасливий. Тому що знає всьому ціну і межу. Він ще, можна сказати, молодий. Бог дав йому здоров’я а оце чарівне юне створіння, що сонно дихає зараз йому в плече. А втім, які дурниці. Ніхто нічого йому не давав. Він усе зробив сам… Сам досяг, здобув, завоював. Отож, якщо дякувати, то тільки собі! Тільки собі!

Він усміхнувся в пітьмі, трохи підвівся на лікті, губами знайшов плече коханої, потім вигин її шиї. Запаморочливо! Такі шиї він бачив тільки раз у житті, коли випадково забрів до картинної галереї і довго роздивлявся портрети старих майстрів, силкуючись зрозуміти: що саме його так бентежить. Особливо в образах жінок… І коли місяців зо три тому зустрів у пустих, прокурених коридорах контори свою фею, то пройшов би, звичайно, мимо, якби не засвітилась йому з туману турбот й повсякдення ця ніжна біла шия. Він заговорив з дівчиною, дізнався, хто вона й з якого відділу. Потім без усякої прихованої думки почав чатувати на неї в коридорі, жартувати, злегка загравати…

Звідкись долинула музика, і він поглянув в бік запнутого фіранкою ілюмінатора. Там холодний квітневий океан, айсберги, яких він ще ніколи не бачив. Там попереду — Америка. Чудова, розкішна країна, чимось схожа на їхній велетенський, непотоплюваний лайнер. Там, попереду, ще тиждень, а то й два, свята, а тут…

Тут — головне. Це дівчатко, його діамант, знайдений на смітнику життя.

Він згадав своє несподіване, трохи незвичайне освідчення в коханні.

Вже давно він придбав за кругленьку суму каюту другого класу на найбільшому в світі пароплаві, який готувався вирушити в своє перше плавання із Саутгемптона до берегів Америки. Він занедбав справи, подумки насолоджуючись найбільшим Святом свого життя. Упивався усвідомленням свого благополуччя, хоч і добре розумів, що після мандрівки знову почнеться звичайне рутинне життя з вічними проблемами й каверзами, але то буде потім, потім. А зараз — віддушина, Свято!

У цьому ейфоричному стані, вже склавши речі й віддавши останні розпорядження, він вирішив обійти контору. Прощався, вислуховував захоплення й побажання, декому обіцяв сувеніри. І тут, як завше в коридорі, натрапив на білошиє дівча.

Він узяв її руки в свої, голосно й весело заговорив і раптом — замовк: у нього навіть в роті зашерхло, а язик задубів, немов від наркозу.

Вперше побачив те, чого не помічав досі. Як зворушливо спадає по відкритій груді тоненький срібний ланцюжок, як ховається кінчик хрестика у м’який сутінок улоговинки…

— Що ж нам робити? — запитав невідомо в кого. — Розумієш… Ось дивлюся на твій хрестик і зовсім не думаю про Бога. Не можу про нього думати. Я виціловую подумки твої прекрасні перса, притискаюсь до них очима, лоскочу їх віями. Бог, до речі, про це знає й давно простив мені.

Дівчина мовчала, прикривши очі. Він раптом чітко зрозумів, що його слова їй подобаються, що вона сприймає їх зміст, як дію, і якщо він зараз не скаже їй все, то потім буде інакше — гірше або зовсім погано.

— Послухайте, — сказав він, переходячи на «ви» й пригортаючи її до себе. Він геть-чисто забув, де знаходиться, забув, що їх можуть побачити. — Я позавтра на пароплаві вирушаю до Америки, дуже вас прошу, благаю: складіть мені компанію. Я чекатиму на вас у порту. Я вже чекаю.

— Гаразд, — слабо видихнула вона, й він, очманілий від несподіваного щастя, помчав переоформляти квиток.

І ось його радість поруч, дихає в плече!

А лайнер плив, ґорґочучи в трюмах потужними машинами, сяючи вогнями всіх одинадцяти житлових палуб. Не вгавала музика в кафе й ресторанах, кружляли пари, чоловіки палили й грали в бридж, пили, обговорювали світові проблеми й жіночі принади — частина земного світу рухалася від одного материка до іншого.

Потім настав ранок. Вони замовили сніданок у каюту. Вона пила шампанське, весело сміялася. А коли дійшло до десерту, стала губами відбирати в нього ягоди з морозива. Чим це закінчилося, навіть найнездогадливіший чи пуританськи настроєний читач вже, звичайно, здогадався.

Вони насолоджувалися розкішшю цього плавучого палацу. Не проминувши жодного з його чисельних барів і ресторанів.

Виявилося, його маленька фея чудово танцює. Він з радістю дізнався, що вона ласунка і боїться темряви. Здається, на другий день він перерахував усі родимки на її тілі, кожну поцілував і сказав, що якби був астрологом, то вгадував би майбутнє не по зірках, а по її родимках…

Того вечора вони трохи посиділи в «Кафе Паризьєн» і повернулися до каюти.

Ще з порога він підхопив її на руки, закружляв, потому опустив на ліжко.

— Я засинаю, любий, відпусти мене, — сказала вона через якийсь час і відразу заснула, немов провалилася — стомлена від кохання, хмелю, від їхнього свята, що тривало вже четверту чи п’яту добу.

На ній не було нічого, крім хрестика. Він виціловував її, обережно торкаючись губами до всіх куточків гарячого тіла і дивувався цим своїм поцілункам: жодної жінки ніколи він так не пестив. Нарешті востаннє поцілував хрестик і погасив світло.

Ліг горілиць. Відчуття блаженства не полишало його. На губах ще жив дотик маленького хрестика. І раптом з оцієї солодкої напівсонної млості виринула думка про Бога. Навіть не думка, а молитва, тиха, спокійна, як зітхання, як останнє видіння людини, котру наступної миті здолає сон…

«Якщо ти є… Там, серед зірок. Якщо ти справді всемогутній. Зроби так… Зроби так, щоб це тривало вічно! Ну, не так, щоб вічно, я розумію… Все життя. Все наше життя! Я не хочу повертатися додому, в контору. Я не хочу втрачати своє кохання, Боже. Не хочу викручуватися, брехати, постійно ламати голову, як викроїти пару годин для зустрічей у готелі. Я не хочу дотеперішнього життя, Господи! Дай нам нову суть, Боже. Якщо ти всемогутній, розбий, благаю, цей корабель об скелі і дай нам шматочок раю! Не небесного, ні. Хай це буде безлюдний острів. Я зроблю з нього рай. Я складу наше життя по цеглині, як це роблять майстри-каменярі. Ми понароджуємо багато дітей. Боже, ти тільки розбий, прошу, цей корабель. Ти тільки продовжи…»

Не встиг він додумати останні слова своєї молитви, як сталося чудо.

Він на секунду кудись чи то пірнув, чи то провалився, а отямився вже по пояс у воді з коханою на руках. Ось він — острів. Жарке сонце, пальми, яскрава зелень. Дякую тобі, Господи! Я ніколи не вірив, що ти є, точніше, не замислювався над твоїм існуванням, а ти таки є, і щедрий, великодушний. Але як калатає серце! Треба розбудити мою кохану, показати їй рай, який ти нам подарував, і скласти дяку тобі, Всемогутній…

У двері каюти хтось грюкав.

Ще погойдуючись на ласкавих хвилях сну і досадуючи, що це був усього лише сон, він клацнув замком.

У коридорі стояв морський офіцер.

— Прошу вас, — сказав він, — одягти рятувальні жилети і негайно йти на палубу, до шлюпок. Наше судно зазнало лиха.

— Ви послали SOS? — приголомшено спитав він, все ще не вірячи в реальність того, що відбувається.

— Звичайно, — відповів офіцер. — Радист передає його безперервно. Обов’язково одягніть теплий одяг.

Він зник, не зачинивши двері. Наш герой дошкандибав до постелі, почав торгати свою кохану.

— Відчепись. Я хочу спати, — мляво відбивалася вона, мабуть, вважаючи, що він знову домагається любощів.

— Та прокинься, ти! — гримнув роздратовано. — Ми тонемо!

Нарешті він розбуркав свою супутницю, змусив одягтися, одягнувся сам.

— Ти все вигадав, скажи! — жалібно повторювала вона, не знаходячи потрібних речей. — Любий, скажи, що ти пожартував. Ти жартуєш, адже так? Цей корабель не може потонути — про це писали всі газети. Навіщо ти так жартуєш? Я втомилася і хочу спати. Ти ж чуєш: все тихо, спокійно. Ніхто нікуди не біжить, не чути гудка.

А й справді, на якусь мить він сам повірив, що це недолугий жарт, витівка дурного чи п’яного офіцера. Але щось підказувало йому, що треба поспішати, поспішати з усіх сил.

Незважаючи на протести й пхикання коханої, він майже силоміць витяг її з каюти.

На палубі юрмилися сотні людей, стояв суцільний лемент.

Його юна супутниця, нарешті, повірила в те, що справи кепські, й тихо заплакала.

Її сльози вмить повернули йому здатність міркувати й діяти. Він зрозумів: якщо сюди почнуть сунути перепуджені пасажири третього класу, біля цих кількох шлюпок, яких ще не встигли спустити на воду, почнеться страшна давка.

Він кинувся до найближчої шлюпки, на ходу заспокоюючи дівчину, умовляючи її не плакати.

— Перестань. Все буде гаразд. Ну, поплаваємо трохи в шлюпці. Дарма. До нас вже вислали допомогу.

Його перепинив офіцер.

— Лише жінки й діти. Чоловіки в останню чергу.

Вона заплакала ще сильніше, повисла в нього на шиї:

— Я нікуди без тебе не піду!

— Заспокойся, люба, — умовляв він її, тихенько підштовхуючи до проходу між шеренгами моряків. — Йди. Швидко! Я тебе не залишу саму — ось побачиш.

І вона скорилася.

А він, зорієнтувавшись, метнувся завзято допомагати команді підтримувати порядок при посадці в шлюпки. Тим часом краєм ока пильно стежив за шлюпкою, де була його кохана, тримався неподалік. І коли почали опускати її на воду, майнув по линві на корму шлюпки. У загальній метушні, в калейдоскопі освітлених ілюмінаторів, повз які опускалася шлюпка, його вчинок залишився непоміченим.

Були потрібні веслярі — і він через голови пробрався до весла. Вона невідступно поповзла з ним. Поруч хтось здавлено перешіптувався, він уловив слово «айсберг». Виходить, корабель налетів на айсберг. Як же вони не відчули удару від зіткнення?!

Тут він згадав свій сон — і жахнувся.

— Господи, — зашепотів він, судорожно працюючи веслом, — ти не так мене зрозумів. Де острів, де коралові рифи? Довкола крижана вода. Це — смерть. Що ти накоїв, Господи?! Хіба про те я просив тебе?

Шлюпку раптом різко гойднуло. Кохана, що відпустила на мить його лікоть, зойкнула і впала за борт. Він кинув весло, стрибнув услід за нею і теж скрикнув — обпекла крижана вода.

Боже! Де вона? Ось! Ось вона! Очі заплющені, але дихає. Очевидно перелякалася чи перехопило від холоду віддих.

— Гей, рятуйте! — загукав він, але шлюпка зникла в темряві. — Підберіть нас!

Потім він нестямно почав трясти свою супутницю:

— Греби руками й ногами, чуєш! Ми задубіємо в цій воді. Ворушись!

З лайнера долинула музика, і він подумав, що божеволіє. Ба ні, на палубі видно оркестрантів. Це вони з’їхали з глузду. Вони грають «Ближче до тебе, Господи». Куди вже ближче!

— Рятуйте! — знову заволав він.

Злетіла освітлювальна ракета.

І в її примарному світлі він побачив ще кілька десятків людей, які неподалік борсалися в крижаній воді.

— Врятуй нас, Господи! — звівши очі до неба, зашепотів гаряче, несамовито, пристрасно. — Віддаю тобі наші душі й помисли. Віддам всі гроші і все життя своє на возвеличення твоє. Зглянься над нами! Порятуй хоч би її.

Підступна хвиля вдарила прямо в обличчя.

Він ледь не захлинувся. Відкашлюючись і плачучи від жаху й відчаю, він гнівно крикнув небу:

— Не чуєш?! Де ж ти, дідько забери?!

— Гай, гай, людино, — тонеш, волаєш про порятунок — і лихословиш.

Голос був тихий, безмірно втомлений.

Господь — сухенький дідок, від якого струменіло слабке сяєво, стояв по коліна у воді неподалік від шлюпки, зіпершись на сукуватий посох. На ньому була груба латана-перелатана плащаниця. Навколо лисуватої голови, наче німб, світилося обрідне й, вочевидь, дуже легке сиве волосся.

— Сину мій, ти весь час волаєш і проклинаєш, — звернувся Бог до нашого сторопілого героя. — Даремно.

Я не можу тобі зарадити нічим.

— Чому, Боже? Ти ж всемогутній. Невже тобі важко?

Бог сумно посміхнувся.

— Знай і пам’ятай: не я людину, а людина мене створила, віра людська. І поки вас, звернених до мене душею, було без ліку, я справді був всемогутнім. Нині все змінилося. Бога ніхто не шанує. Через те і вичерпалася моя сила. Поглянь-но: мене вже вода ледь тримає, геть ноги промочив, а я по ній мов по земній тверді мав би ходити. І Христос до вас більше не прийде — ви вдруге зрадили його і вбили.

— Тебе?!. Не тримає вода?! — на мить він навіть забув про небезпеку, що загрожує йому і коханій; щонайбільше за годину рятувальні жилети будуть підтримувати на плаву два задубілих трупи. — Що ж робити?

— Кому, сину мій? Вам чи мені?

— Вам. Нам. Усім.

— Рятуйте себе самі, діти мої, — одказав дідок і поглянув на небо. Самотня зірка посилала звідти провідний промінець.

— Рятуйте свої душі — і я прийду, я повернусь. А тепер прощавай, мені час.

«Невже це не марення, не передсмертне видіння? — подумав він, скутий холодом і тугою. — Адже я не вірив! Звертався; повторював звичні слова, обіцяв все на світі — й не вірив. Так, про всяк випадок, через те що злякався, втратив надію. А він, бач є і разом з тим його вже наче і немає… Що ми наробили, тварюки! І хто тепер нас порятує? І хто порятує його?»

Бог навсилачки витяг з води одну ногу, став нею на невидимий щабель невидимої драбини, потім другу, і відтак почав підніматися: повільно, тримаючись за світлу нитку промінчика. Видно було, що й небесна драбина вже ледь-ледь його витримує.

Забувши про близьку смерть, про кохану, про те, що треба виглядати в темряві тіні шлюпок, чоловік вирішив допомогти Богові хоч подумки: він підставляв плече, підтримував, а там, де щаблі підгнили й пообламувалися, підставляв свої долоні.

І чим більше він старався, тим сильніше, зовсім незрозуміло чому, загрібав правий весляр на одній із шлюпок. І вона повільно почала завертати у той бік, де борсалися у холодній воді двоє нещасних. Зі шлюпки їх ще не помітили.

Наталя Околітенко

І КРИКНУВ ХЛОПЧИК…

Фантастичне оповідання

Тітка Таня приїхала в село й заходилася розв’язувати кросворди.

— Чотири літери по горизонталі, — сказала вона. — І буде… І буде… А-рал. Боже мій, якого року це видання? Аралу ж немає!

— Це тільки пишуть, що немає, — озвалася мама, що сіла до освітленого призахідним сонцем вікна церувати шкарпетки. — Щось же там є… Не може бути такого, щоб нічого не було.

— Немає, нічого немає, — запевняла тітка. — Наш працівник звідти недавно повернувся: пішли останні чотири озера.

— Пішли куди?

— Під землю, куди ж іще? — втрутився батько, якому вже починало діяти на нерви «жіноче торохтіння».

— Пішли — то й вийти можуть?

— Вас це стосується?

Роздратовані нотки в батьковому голосі змусили всіх замовкнути, й надалі про море думав тільки хлопчик.

Пішло чому? Образилось на людей, бо люди були недобрі. Пішло під землю, як чорний лелека в пущу, бо ж люди нищили його діток. У пущі можна жити, а під землею як? Хіба там морю добре? Ні. А мусить сидіти під землею, бо нагорі, з людьми, ще гірше. Під землю пішли великі тугі рибини, що міняться синім і зеленим, під землю пішли медузи, а з ними рінявий пісок; кошлаті водорості, мушлі, сонячні зайчики та місячні стежки — все під землею. Скулились краби, між чорним каменюччям, гребуться риби, аби пробитися до світла, і, втомившись, падають на дно. Як бути? Нема чим дихати і ніяк розпростертися — тепер повзи і шилься, в’юнься і пропихайся весь час. Але куди?

— Спати, — наказала мати. — Сам постелишся чи тобі допомогти?

— Сам, — буркнув хлопчик і, подавшись до спальні, вкрився з головою.

Йому хотілося й далі думати про море, але він одразу заснув.

Прокинувся на батькових руках. Було темно, дуже темно, й він не шг второпати, чи досі замотаний у ковдру чи вже ні, бо ж холодом тягло з усіх боків. Десь попереду скрикували мати й тітка Тетяна, мовби навпомацки шукали кудись дороги й кахромлювалися на колючки.

— Та не лякайтеся, нема чого, — сказав батько. — У нас не може бути сильного землетрусу, це так… Ну от, уже й по всьому, уже й утихомирилась земля.

— Стоятиму тут до ранку, — заявила мати. — Не хочу, игоб нас поховало під уламками, як тих спїтаківців. Жах!

— Так уже й поховає… А хлопчик сказав:

— Море. Воно прийшло, і йому тісно.

Батько простягнув хлопчика в темряву, ніби хотів передати матері, але її поруч не виявилося, і він поставив сина на землю.

— Боже мій, та вплинь на нього! У мене вже не стачає сили на його химери… У нього від твого безглуздого виховання розвинулася хвороба, й вона має. конкретну назву — міфоманія.

— Коли ти навчишся по-людському ставитися до власної дитини? — спитала мати. — У хлопчика розвинена фантазія, з таких виростають художники…

— … Або причинні, — довершив батько, однак гукнув: — Сашку, де ти подівся? Стій тут, нікуди не відходь.

Бо хлопчик зав’юнився, розводячи руками темряву, затіпався, рвучись до світла, й до ніг йому скотився уламок сонячної стежки.

— Диви, й сусіди прокинулися, — засміялася тітка. — Свічку, мабуть, запалили… Вони ж усе проспали!

— І правильно вчинили, — одмовив батько.

— Так, ти погано ставишся до власної дитини, — наполягала мати. — ! суперечиш сам собі. Вчора казав — збувається все, що він вигадує, і це тебе лякає, а сьогодні вже міфоманія якась. Вибери щось одне…

— Ой, та мені однаково! Я хочу мати біля себе дитину як у людей — нормальну. Хіба я так багато хочу?

— Ну, то йди від нас, — схлипнула мати. — Рятуй свій спокій і комфорт. Так нині заведено у вас, чоловіків, тільки що не так — тікати, На те ви сильна стать!

— А ти б притримала язика — он люди слухають…

До ранку вони вже не достояли, бо якось забули про землетрус. Електрики в їхній хаті не стало, й покладений у ліжко хлопчик одразу пішов під воду. Велика рибина притиснулась до нього й стиха дихала, а навколо стояло багато риб, одна побіля одної, — принишкли, дослухаючись, як дзуменить десь угорі тоненька цівка, обмацуючи тріщини в землі рвучися на поверхню… А внизу мовчали й сподівалися краби й слимачки в мушлях, а місячну стежку затягло мулякою; і ніхто не знав, що вона тут.

Вранці хлопчик прокинувся і, лежачи під ковдрою, довго думав. Поснідавши, попросився гуляти, і його пустили, бо мав калічні ноги і далеко на них ніби не міг зайти. Ніхто не знав, що він умів стрибати, бо нікому тим не хвалився: стрибав кумедно й некрасиво, не як нормальні діти; авжеж, нормальним він не був ні в чому й звик до того. Не був — то й що? Зате знав за собою таке, чого напевне в інших не було; глузи на вулиці, міцненькі кулаки сусідського хлопчиська, старшого за нього на три роки, мамині сльози, батькову невдоволеність сприймав як неминучу плату за щось дароване лише йому — навіть дорослі того не мали, а тому здавалися йому безпораднішими за дітей. Однак про те належало мовчати, й він жив так, як кожний жив би на його місці. Жив як усі.

Хлопчик стрибав, мов кенгуру, відштовхуючись обома ногами, і, хоч добряче ухойдокався, спинятися не хотів — казав собі, що важко всім, і пташці, і звірині, надто коли за ними хтось женеться або ж коли довго не трапляється пожива. Отак він думав, і йому здавалося, ніби він бере на себе частину трудів, якими тримається все суще, й від того прибувало спокійного терпіння. Міг би отак і Землю обстрибати, і байдуже, коли б вона виявилася більша, аніж він собі уявляв.

Позаду лишилося село з фермою і обскубаним пастовнем біля неї, лишилася обсаджена вербами дорога і рапсове поле, а хлопчик стрибав, тримаючи курс на урочище Гаряча Балка.

Колись там було озеро, й недільними днями батько ловив у ньому рибу, під добрий настрій беручи з собою сина: на березі він ніколи йому не докучав, бо мав доволі клопотів із фортецями для равликів та водомірок. Цілими годинами грібся на латочці вологого піску, а навколо пахтіло драголюбом, татарським зіллям і сухим пташиними пір’ям — можливо, тому, що в глибині обплетеного білими паничиками верболозу висіло ремезове гніздо — порожнє, однак цілком придатне. Господарі не могли покинути його назавжди, й хлопчик не смів його торкнутися, тим більше — похвалитися рідкісною знахідкою. І так тривало до самої осені.

Другого літа, непорушно лежачи біля вікна, він шукав того запаху, ніби голки в копиці сіна, серед безлічі інших — смаженого сала, курячого посліду, розквітлих півоній чи матіол, — і, коли знаходив, то вже добре знав, що відбувається побіля озера. Знав, що у гніздечку з’явилося четверо яєчок, але одне скотилося, і ним поснідав вуж, знав, що в озері розвелося багато жалючої кропивки й до білих лілей тепер не підступитися, — воно й на краще, бо внадились городяни, й уся латочка піску тепер закидана головешками. У жовтні приїжджі копали коренища аїру, забрали ремезове гніздо і вбили вужа, що вже зібрався спати. Бач, вони його злякалися, а чого, власне?

Того року дуже рано прийшла зима, від снігу аж до новорічних свят пахтіло драголюбом, а потім усе забив дух мастила та нагрітого сонцем заліза… Думати про озеро стало боляче, й хлопчик намагався того уникати. А що йому лишалося?

Отож він стрибав туди, стрибав би довго, та під ногами почали лопатися мертві черепашки, немов бульбашки, що колись спливали із затягнутого мулякою дна. Хлопчик спинився і подивився на урочище оком господаря, який бачить, що ранні сходи вибито морозом, і тепер треба все дочиста пересівати.

Озера не було — лише трохи розрівняна котловина та залишки верболозу нагадували про нього. З того боку, де був піщаний пляжик, стриміли якісь машини, фарба на них облущилась і клаптями лежала на землі. Хлопчик байдуже обминув їх і, вибравшись на пагорбок, оглянув сухе озерне логовище, й сам до себе кивнув головою, бо воно здалося йому достатньо просторим і зручним. Відпочивши, дочекався, доки його перейме відчуття певності власних сил, і аж тоді сказав:

— Ось тут ти можеш вийти. Немає тут ані будинків, ні корів, і люди сюди не ходять — ніхто тобі не заважатиме, ніхто не зажене тебе під землю.

Помовчавши, додав:

— Так, це місце якраз для тебе.

Більше він нічого не робив і нічого не розглядав, а пострибав назад, аби не хвилювалися вдома. Стрибав уже неквапом, відпочивав скільки хотілося, і шлях не здавався йому важким.

Тим часом удома навіть не помітили його відсутності, й другого дня хлопчик знову подався до того урочища. Тепер він побачив ніби велику кротовину посеред озерного логовкща і, спустившись униз, присів біля неї. Зблизька то виявилася купа ріні, яка збільшувалася на очах, ніби хто вивертав її з землі ритмічними поштовхами, камінчики скраю вже обсохли на сонці, а ті, що всередині, були мокрі, хлопчик узяв один і, понюхавши, замружився від насолоди. «Ага, — сказав він. — Ага! Все правильно. Усе як треба».

Він і надвечір сюди навідався і побачив, що найглибша виямка у котловані заповнена, а посеред неї крутиться шум, ритмічно здригаючись, ніби від поштовхів потужного серця, що билося вглибині. Навколо стояв дзвінкий шерех, відлунюючись у спорожнілих глечиках мушель, але від того тиша здавалась іще глибшою, а знівечена, витирлувана машинами місцина іще мертвотнішою. Хлопчикові стало маркітно, але він вирішив на те не зважати, а краще скупатися: адже це було його море, і воно не могло заподіяти йому чогось лихого. Кількома порухами рук хлопчик перетнув його вздовж і впоперек, вода здавалася занадто холодною, але плавалося в ній на диво легко: то було таки ж нормальне море, хоч і маленьке, по його дну поміж кущиків деревію та споришу вже сновигали крабики, а над ними гойдалися якісь невиразні тіні. Може, медузи?

Потім хлопчик три дні не ходив до урочища, бо надто боліли ноги; лежачи з транзистором на грудях, чув, як сусідка розповідала матері, що у Гарячій Балці знов з’явилося озеро, воно, може, й на краще, бо через цих меліораторів ночі стали холодні, й кавуни вже не родять, як раніш. Погано лиш, що льохи та погреби затоплює, раніш такого не було — що з цим робити?

— То не озеро, — не втерпів хлопчик. — То море. Його прогнали, й воно прибилося до нас.

— Ой, хоч при батькові такого не кажи, мудрагелю мій любий, — зітхнула мати й погладила хлопчика по голові.

Втішений ласкою, він її послухався й надалі вирішив ніколи про те не говорити.

Отак минуло ще три дні, а потім уночі всі збудилися від собачого валування й коров’ячого реву, вибігли на вулицю, чекаючи підземного поштовху, але земля стояла незрушно, а під ногами хлюпотіла вода, що невідь-звідки взялася. Роззувшись, люди бродили в ній, перепиняючи один одного, аби висловити своє здивування; споконвіку в їхніх степових районах ніхто не чув про повені — що ж це таке, звідки взялося, трубу прорвано яку чи що? А вода прибувала й прибувала від того краю села, де була Гаряча Балка, заповнювала всі ковдобини, всі ями, піднімалася на очах, густо вилискуючи супроти місяця. Може, й далі дивилися б на неї люди, заворожені незвичайним видовищем, але в темряві пролунав голос хлопчика. Він тіпався на руках у батька й кричав так, як завжди кричать діти, що вчинили велику шкоду — вчинили ненароком і тому не чують за собою провини, але знають, що дорослі ніколи їм не повірять, та й шкоди від того не поменшає.

Аж тоді всі зрозуміли, що треба рятуватися.

Михайло Мартинів

КООРДИНАТОР

Фантастичне оповідання

Рука звично вивела на рожевому папері анкети: «Координатор дванадцятого ступеня». Такі ж слова засвітилися на екрані дисплея перед агентом. Обличчя його видовжилось, і він ледве не вдавився яблуком, яке щойно з’їдав з неймовірною швидкістю. Ще за секунду зірвався з місця і зник за сталевими дверима. Я зрозумів свою помилку, та вже пізно було щось змінити. Зрештою моє рішення остаточне, тому можна дозволити собі розпочати нове життя так, як його повинна розпочинати кожна нормальна людина — з великої помилки.

Двері рвучко відчинились. Вбіг товстун в обшарпаному, пом’ятому, колись дорогому костюмі, сліпучо-білій сорочці з червоною краваткою. Весь його вигляд свідчив, що товстун знав кращі часи і ще не втратив надії повернути їх. Обличчя його випромінювало радість, а очі обмацували мене чіпким напруженим поглядом. Я знав такі погляди. Вочевидь, у ті кращі часи товстун обіймав високу посаду, дбав про інтереси держави. Такі люди ніколи не втрачають форми.

— Катрич, — коротко відрекомендувався він, — а це — агент Вазов. Те, як він вимовив слово «агент», підтвердило мою думку щодо його минулого.

Вазов легенько вклонився і почав хрумати чергове яблуко.

— Він на дієті, — пояснив Катрич. — Цілими днями лише яблука, тільки на вечерю — три біфштекси і дві пляшки пива.

— Га-га-га-га! — вибухнув оглушливим реготом Вазов.

Від того сміху задеренчали шибки, затремтіли квіти у великій неоковирній вазі посеред столу.

— Два біфштекси! Два! Га-га-га!

Катрич метнув повз мене гострий погляд. Я не озирався, проте «бачив», як за моєю спиною тихо відчинилися масивні лаковані двері, повільно зайшло двоє молодиків у сірих «трійках» і м’яких капелюхах — така мода ніколи не минає — і стали обіруч мене. Кожен тримав правицю в кишені…

Я спокійний. Відпрацьована десятиліттями безперервних тренувань — жахливих, виснажливих тортур, перед якими блідне свята інквізиція — моя система самозахисту діє автоматично, безвідмовно і, що найгірше, безжалісно. Я можу спати, можу накуритися опію, бути п’яним, як чіп — а система діятиме без жодного зусилля волі, без жодного імпульсу свідомості. Це не теорія. В найскладніших ситуаціях система жодного разу не підвела. А таких ситуацій було чимало на моєму довгому віку. Такому довгому, що початок його загубився в золотистому мареві часу, а кінця бачити я не хотів. Міг, але не хотів. Це для мазохістів — знати свій останній шлях.

— Прошу, ось ваш паспорт, — ніжний голос золотоокої феї пролунав з того місця, де мав би стояти правий.

Поволі я обернувся. Там справді стояла фея, тільки не золотоока, а звичайна — синьоока, зате які ноги, які перса — вона не могла бути феєю. З такими формами — ким завгодно, тільки не феєю. Я прикинув, ким вона могла б бути, і мені перехопило подих. Але ж причому тут паспорт? Який паспорт?

— Щиро дякую, — я простягнув до неї руки і в ту ж мить ніжні пальці красуні зімкнулися навколо моїх зап’ясть сталевими браслетами.

Потужний імпульс паралізатора перетворив мої ноги на ватні стовпи, а мене самого на якогось солом’яного бичка, ще не змащеного смолою. Тут я був безсилий.

— Прошу сідати.

Я впав на стілець і повісив голову, як ганчір’яна лялька.

— Прошу не блазнювати. Паралізатор діє лише на кінцівки, не вам пояснювати.

— Звичайно, — погодився я, — але голова теж кінцівка.

— Га-га-га-га, — зареготав Вазов, наче молодий жеребець, бризкаючи слиною впереміш з пережованим яблуком.

— Заберіть цього імбецила. Моя нервова система не витримує недоумків.

Вазов ухопив рум’яне яблуко і, не чекаючи наказу, зник за дверима. Краєм ока я помітив, як красуня зробила крок назад, прихилилась до стіни, трупна жовтизна вкрила її обличчя й ноги. Очі вмить вицвіли і мені стало моторошно.

— Хто ж виліпив таку Галатею?

Катрич промовчав. Не знаю, чи щось підказало йому це ім’я, але суть він, очевидно, вловив.

— Використання біороботів…

— Не треба. Тим паче, що це не біо, а надбіо, безклітинна, однорідна маса. Єдиний екземпляр. Я ж не винен, що формінженер виявився статевоневрівноваженим любителем надмірностей.

Я знав, що він бреше. Це був не біо, але й не надбіо. Це був континуум Альфа, якого їм вдалося обмежити формою. Якщо цей екземпляр, нехай один-єдиний, і справді належав Катричу — то навпроти мене сиділа могутня людина. Така могутня, як Рамзес проти збирача папірусу, чи Олександр Дворогий проти останнього конюха в своєму військові.

— Навіщо мені паспорт? Я завітав до вас не як до еміграційного бюро, а як до агентства працевлаштування.

— Координатор дванадцятого ступеня шукає роботи? — Глузливо запитав Катрич, і ліве повіко його нервово сіпнулося.

Якби я зараз сказав, що ніякий я не координатор — його б ухопив грець. Але я не міг такого сказати. Не тому, що шкодував його. Жоден координатор не може приховати свого фаху. Якщо ти хоч раз вийшов за межу — ти координатор і всі повинні про це знати, навіть якщо ти маєш нульовий ступінь, навіть якщо лиш заглянув туди — ти приречений до кінця днів своїх бути координатором. Твоє щастя, якщо ти ще не осягнув шостого ступеня і дні твої не безмежні, а якщо ти став на шостий щабель драбини вічності-славнозвісний Жид тричі помре, поки ти проживеш один день.

— Я, звичайно, можу знайти роботу, але не хочу роботи координатора. Я би хотів бути вантажником, сторожем, асенізатором, землекопом, наглядачем, цензором — аби не координатором. Я хочу виїхати звідси, полетіти на пустельну, безлюдну планету, де не чути навіть гласу волаючого, їсти там акриди і пити росу. Я хочу знову стати людиною.

— Не сміши мене, — перейшов на «ти» Катрич.

— Мені не до сміху. Мені потрібна робота. Будь-яка робота, будь-де.

Катрич дивився на мене пильно і незворушно. Жоден м’яз не здригнувся на його обличчі — воно немов закам’яніло, вкрилося непроникною плівкою соку лакового дерева.

— Я дам грошей. Заплачу стільки, що Крез від заздрощів перевернеться в труні.

— Для чого ж тобі робота, коли ти такий багатий?

— Щоб забутися. Робота — єдиний рятунок від запою і божевілля. Повірте — це закономірні й неминучі фінали всіх розумних людей, котрі час від часу не змінювали способу життя. Нема нічого згубнішого для інтелекту, ніж рутина. Зараз я на такій межі. Якщо я не знайду сходинки вниз — я зірвуся в провалля і не буде вже координатора Вілларта, а буде лиш його тіло, заповнене сірою енергією розпаду людини.

— Гроші нам не потрібні.

— Але ж, судячи з вашого вигляду…

— Компліменти побережи до іншого разу. Я байдужий до упаковки, мене, зазвичай, цікавить вміст. Гаразд, ми допоможемо тобі. Підшукаємо таку роботу, де ти не тільки забудеш, що ти координатор, а й те, що колись був людиною. Але не за гроші. За одну маленьку послугу.

Щось схоже я передбачав. Зараз їм закортить дізнатися про завтрашні курси акцій, щоб добре зіграти на біржі, або про результати фінального забігу Великого кубка, або тираж комерційної лотереї. Мене почало нудити, бо з такими пропозиціями зверталися майже всі.

— Я не займаюся…

— Для того, про що ти подумав, у нас є штатні координатори. Досить кваліфіковані, щоб забезпечити наше процвітання.

— Штатні координатори? Але ж це…

— Не будемо моралізаторами, бо тоді доведеться згадати твої забави з неповнолітньою Сільвією Дортман, або справу про крах банку «Атлантік», або…

— Досить. Диктуйте свої умови. — Обізнаність Катрича зі справою Вілларта наштовхнула мене на думку, що я на правильному шляху і ці шахраї допоможуть мені, як оті самаритяни.

— Ну, для чого ж так — диктуйте? Ми вільні люди й домовляємося про обопільну вигоду.

— Коротше, — обрізав я.

— Це мені подобається…

— А здох би ти зі своїми емоціями!

— Його звали Рік Аронсон. Він був координатором одинадцятого ступеня й працював на нас. Під час далекого сеансу йому вдалося роздобути дуже важливу для нас інформацію, але…

— Яку інформацію? — Запитання було чисто формальним, бо я вже знав про все.

Але мені хотілося відокремити зерно правди від каламутного потоку брехні, який зараз рине. Отже, Рік Аронсон. Колись я знав його…

— Інформація конфіденційна, — провадив Катрич. — Йому вдалося взнати результат президентських виборів сімдесятого року. Наступного дня його знайшли мертвим у власній квартирі без видимих слідів насильства.

— Координатори не вмирають своєю смертю, — похитав я головою.

— Саме так. За мною стоять могутні політичні сили. Ви ж розумієте, якої ваги ця справа.

— Авжеж. Треба знати, кому лизати…

— З вами неможливо говорити, — перебив Катрич. — Нам потрібно, щоб…

— Гаразд. Я вам дістану Ріка.

Координаторство як професія виникло, можна сказати, недавно. Коли вчитель Лао відкрив сьомий рівень, ступивши на крок вище свідомості Будди — ніхто не міг передбачити, до чого це призведе, бо ніхто не знав про це. Лишень коли Лао зібрався у вічні мандри, він передав своє вчення найближчим учням. Про те, що серед них був і я, що ім’я моє не Вілларт і що дванадцятий ступінь — давно пройдений етап — знав тільки я, бо так мені було приписано.

— Люди, які не схильні до самопожертви, як правило, ніколи не підіймаються вище астрального чи ментального світів. Ті ж, хто шляхом самозречення й відмови від благ матеріального світу віддає десятки років задля освоєння шести йог, може досягти найвищого ступеня — нірвани, свідомості Будди, або шостого ступеня координатора. Він об’єднує свою окрему свідомість із свідомістю всього людства і стає всемогутнім. Він може вільно мандрувати із життя в життя, з карми в карму, не порушуючи цілісності свого «Я». Він черпає енергію космосу пригорщами і витрачає, як йому заманеться. Це велика спокуса, це непереборна спокуса навіть для того, хто десятиліттями чекав, виснажуючи плоть. І лиш той, хто долає цей щабель, хто знаходить у собі сили відмовитися від вічного блаженства, ступає далі — у світ галактичної свідомості, у світ надкосмічних енергій, у світ єдиної праенергії, де з усього зостається лише можливість необмеженого пізнання. Колись таких істот називали богами, тепер — координаторами. Важко, дуже важко повертатися до людей. Тільки той, хто триста років переписував у темній замурованій келії шістнадцять приписів учителя Лао, має право ступити на щабель вище і відтак повернутися до людей. Наступні триста років — ще один щабель. І так аж до кінця днів своїх.

Ми не вказуємо людям шляхів. Ми лиш визначаємо дороги, що ведуть до погибелі й перепиняємо їх. Ми знаходимо координати критичних точок поступу, щоб люди завчасу могли оминути їх, навіть не усвідомлюючи того.

Настав час. Замкнувши двері, я зняв одяг і вдихнув потік енергії способом, відкритим особисто мною і нікому не відомим. Виконавши кілька кат — ритуальних, чітко вивірених рухів, котрі відкривали всі заблоковані канали для доступу космічної енергії, я зламав своє тіло в освяченій, таємній позі для медитації і завмер. Завмерло тіло покійного Вілларта, позичене мною на кілька років, припинилося дихання, удари серця стали нечутними, але нуртувала свідомість, відриваючись від мозку, покидаючи тіло, щоб прорватись у вищі світи. Минувши низові форми, я одразу вийшов у ноосферу, а звідти одним стрибком у нірвану. Не можна описати її. Це досконалість — і додати не можна нічого, як нічого не можна додати до Нагірної проповіді чи Махабхарати.

Але сьогодні не до насолод. Потрібно квапитися. Сьогодні розпочинається те, чого не було від дня створення світу — війна в царині спокою і мудрості, тиші й вищої радості, правди і верховної істини.

Вже на дванадцятому рівні я спробував зловити тінь думки Ріка Аронсона. Я знав його спектр. І це вдалося мені! Його душа, розмита, розірвана суперечностями, брехнею і продажністю вже розчинялася у вселенській енергії, заражаючи її духом розпаду й тління. Зібравшись у сферу, я спіймав Ріка, огорнув пеленою сірої праматерії, стиснув його, відірвав від решти спектрів і пожбурив у чорноту двадцятого підрівня, де грішні душі, котрі ще в матеріальному світі розтратили всю свою позитивну творчу енергію на зло, крутяться повільною каруселлю в замкненому просторі, позбавленому доступу енергії та інформації. Проти такого життя і пекло — рай. Жити без жодної надії, без майбутнього і теперішнього — тільки минуле, та й те у спогадах.

Поки я орудував Ріком, довкола мене зібралася хмара енергії темного спектра, щоб припинити насильство. Врятувало мене те, що тут невідоме саме поняття насильства. Я встиг, і хмара вмить розсіялась. Знову запанували мир і спокій. Але мій спектр потемнів і втратив первісну цілісність. Я вчинив гріх, злочин, убивство, хоч і виконав свою місію — очистив велику ідею від скверни. Я чекав тисячу літ не для того, щоб повернути Ріка його ситим покровителям, а для того, щоб назавжди ізолювати його, вбити. Він продався, а це страшніше за найтяжчий гріх. Та й не один Аронсон. По дорозі назад я вишукував спектри примітивних душ платних координаторів і посилав негативний імпульс їм у подарунок. В уяві поставала далека картина, як корчаться тіла лихо-координаторів, як лунають страхітливі крики болю й жаху, руки розривають груди без повітря, охоплюють голови, наповнені вже не мозком, а кривавими драглями пошматованих нейронів. Серед них я бачу Вазова — координатора четвертого ступеня. Відтепер він тільки й зможе, що дурнувато реготати.

Тепер додому. У сирій, замурованій келії спочиває моє власне тіло — тіло каліки-монаха. Відтепер мені важкою працею й суворим постом тисячу років спокутувати зло, скоєне сьогодні. Мене чекає важка фізична праця і глузування молодших товаришів, для котрих я — напівбожевільний приблуда, пожирач недоїдків. І так доти, поки не настане пора для Очищення. Я, звичайно, міг би померти, але не маю права.

Людмила Козинець

ЧОРНА ЧАША

Фантастичне оповідання

— Докіє, Докіє! Дитя моє гірке, донечко! Що ж ти, так і будеш сидіти? Та встань же, поглянь на божий світ! Та не можна ж так…

— Докіє, Докіє! Очі виплачеш, серце викричиш, а лихові не зарадиш. Ти подумай, донечко, Галочка твоя зараз серед янголів усміхається, а на тебе подивиться — сльозами заллється. Дай же ти спокій її душечці, дай же ти спокій лихові своєму!

Докія сиділа на засланій пухнатим ліжником скрині прямо, не торкаючись стіни спиною, немов скам’яніла. Сиділа так ось вже три доби — не їла, не пила, повік не змикала. Зчорніло молоде лице Докії відтоді, як видали їй у лікарні жовту квитанцію: «За похорон сплатити в касу 5 крб». Докія стискала в руці м’ятого папірця — все, що залишилося від донечки. Днину тільки й пожила дівчинка, а потім згоріла в жару, певно, навіть не встигла зрозуміти, що народилася, що була на землі.

Тяжко каралася Докія. Все здавалося їй, що якби була поруч, вирвала б донечку у смерті, перелила б їй своє дихання. Та тільки й саму Докію чудом врятували: роди сталися важкі. Без матері немовля поховали. І без батька…

Далеко був Василь, так далеко, що боялася Докія й думкою до нього полетіти. Підстерегла його зла біда, що за кожним шофером ходить нечутно. Миттєво все трапилося, мокра дорога, важка вантажівка та випадковий перехожий… І ось одна тепер Докія горювала. І як Василеві про все написати?

Бабка Теодозія не полишала Докію. Чайкою вилася над молодицею, голосила, плакала, за світлу душечку новопреставленої Галечки молилася, Докію молоком намагалася напоїти, старалася гарячі думки прогнати. Билася, билася, та дарма. Які слова розрадять горе матері, котра втратила дитину? Хіба що молитва. Тільки не знала молитви Докія, не вірила в Бога. Ікона в хаті висіла — дідове благословення, а віри в душі не було.

На третій день наче отямилась Докія. Встала, огледілася. Потім, скрипнувши віком, розчинила скриню. Стрепенулася бабка Теодозія.

— Докіє! Що ти, горличко?

Не відповіла. Нахилилася над скринею — різьбленою, масивною, оздобленою перламутром по вишневому лаку. Докія виймала зі скрині злежале вбрання, підносила близько до очей, пильно роздивлялася, немов не впізнаючи. Довго тримала в руках весільний убір з білих воскових квітів, срібних ниток, малинових китиць фарбованої ковили. Потім кинула. Стягла через голову плаття. Постояла, бездумно топчучи скинутий одяг, підійшла до дзеркала, дбайливо розчесала волосся, заплела коси, двічі обкрутила вінком навколо голови. Була вона немов уві сні. Дивлячись на неї, бабка Теодозія лише дрібно хрестилася, не сміючи сполохати мертвотний спокій обличчя Докії.

Молодиця ж туго перетягнула груди, налиті молоком, одягла сорочку, вишиту по рукавах червоним і чорним шовком. Запнула поверх картату плахту з червоними китицями, підв’язала білу запаску з мереживами. Тісно перетягла стан вогненною китайкою. Накинула на плечі легкий кептар з білої овечої шкури. На спині кептарика були вигаптувані гілки горобини. Важкі грона ягід, любовно дібрані мамою з великих червоних намистин коралю. Дрібними різаними коралами обвила Докія шию, одягла й тьмяні старовинні дукати. Потім натягла в’язані смугасті панчохи, взула м’які шкіряні постоли, тиснені візерунком. Довго дивилася в дзеркало, тримаючи в руках золотий кораблик, але так і не перемоглася убрати ним голову — лихо не терпіло сяяння золотої парчі. Докія пов’язала чорну хустку. Баба Теодозія плакала, дивлячись, як вбирається на невідоме свято молодиця. Сльози текли по її щоках, переливаючись у глибоких зморшках.

— Ой, Докіє, Докіє! Що ти, дитино, надумала? Нащо вбираєшся, мов на смерть? Схаменися!

Докія розстелила на скрині рушник, метнулася до кухні, принесла шматок хліба, цибулину й сало. Їжу, трохи грошей, маленьке дзеркальце, та копійчану свічку зав’язала в кросно.

Нічого не сказала старій, а тільки та й сама здогадалася:

— Докіє! Та невже підеш? Що ти, ясочко? Та не ходи туди, дитя моє гірке! Не повернешся ти, що я Василеві скажу? Лементуючи, Теодозія впала на долівку. Докія дивилася на неї, зсунувши суворо брови. Щось раптом змінилося на її лиці, рум’янцем налилися щоки, затремтіли довгі вії, жалісно скривилися губи.

— Бабо! Встань! Не край мені серця! Не можу я більше, сама бачиш. Що ж мені тепер, голосити та маятися? Хіба ж це життя? Огледься ти навколо: лиха неміряно, біди незлічені. Візьми хоч нашу вулицю, хто не в прикростях? У мене — горе… А в тітки Наталки син в армію пішов, і що ж? За рік — домовина залізна з Афганістану! А в Зоф’ї? Дочку вночі на вулиці перестріли — де дочка? Руки на себе наклала. А в Марички й Климка Грабових? Онук паралічний з народження! А в Єлиці? Троє синів — чуєш, Теодозіє! — троє синів, і всі по тюрмах! А в Килини? Обидві онуки в лікарні аж у Москві. Волоссячко все повилазило у дітей. А в Марка Срібного? Син єдиний у маковому дурмані пропав! А в Ксани Червоненко? Жила-раділа, раптом на тобі — батько з’явився, в таборах відсидів, поліцай колишній! Своїх катував, сусіднє село попалив, і як бути? Батько ж! Прогнати з порога, чи шматком гірким до гробу годувати? Подумай, Теодозіє!

— Та що ти, Докіє, охолонь, навіщо тобі чуже лихо? В тебе своє, в них своє, життя таке, Докіє!

— Життя таке… А чому таке, бабко Теодозіє?

— Не знаю я, горличко… А що ж ти думаєш, невже знову Чаша перелилася?

— Не інакше. І я так розумію — мені треба йти.

— Та куди ж ти підеш — ніч надворі! Дочекайся хоч світла.

— Дарма, піду. Дорога неблизька. А зволікати більше не можна.

Докія тихо причинила за собою двері, постояла на ґанку, пестячи пальцями різьблення поренчат. Сам Василь точив балясини, різав світле дерево, коли будував домівку для молодої дружини. А Докія терпляче чекала, коли на гребінь даху підіймуть пишний вінок з шипшини, гаптувала рушник, яким перев’язали колючі гілки й рожеві квіти. А що тепер в цьому домі? Куди поділося щастя, як життя зруйнувалося?

Видно, й справді перелилася Чорна Чаша, сунуло лихо у світ, ось і їй, Докії, перепав отруєний ковток. Ох, гірко… Та хто не знає, хто не пив з цієї чаші?

Бабка Теодозія тихо плакала, дивлячись, як віддалялася тонка фігура з білим клуночком у руках. Губи старої шепотіли навздогін старовинні замовляння-талісмани, а суха рука хрестила повітря.

Докія встигла на останній автобус, що зупинявся в їхньому селі по дорозі до обласного міста. Народу в салоні було небагато — дві тітки з кошиками, демобілізований солдат у хвацькому голубому береті, трійко підпилих, але сумирних молодиків. Один із них, засмаглий, ладний, чепуристо підкрутив вуса, дивлячись на святково вбрану Докію, повів плечем. Але помітив чорну хустину на голові Докії, зустрівся з поглядом молодайки й принишк, тільки співчутливо на неї позирав.

А вона придбала у водія квиток, сіла на перший же диванчик і заклякла. Автобус натужно гурчав, лізучи під гору, за вікном чорнів ліс, повитий легким туманом, що плив з вогких яруг, болотистих улоговин.

Нарешті стемніло, смугою білої куряви простягнувся через усе небо Чумацький Шлях. Зійшов блідий, немов змерзлий місяць.

На повороті дороги, де стирчав перехняблений кам’яний хрест, Докія попрохала водія зупинити автобус. Той здивовано глянув на неї, але пригальмував. Докія вийшла, опустила клуночок на землю, взялася перев’язувати хустину. Щофер трохи почекав, немов сподіваючись, що пасажирка передумає. Потім стенув плечима і зачинив двері. Автобус рушив. Пасажири прилипли до вікон, проводжаючи поглядами самотню постать, що розчинялася у темряві. Білий кептарик ще довго виднівся у туманному мороці.

— Тю, ненормальна якась, — сказав смаглявий парубок. — Якого біса їй у лісі треба в цю пору?

— Справді, — одізвався шофер. — Тут і житла ніякого немає. Чудійка…

— А може, вона на кордон, до лісничого? — висловила припущення одна з тіток.

— Який кордон, тітко? До нього ж кілометрів з двадцять, чого їй було виходити? Щоб пішки чвалати та на зірки дивитися? Ех, шкода, я не вийшов, провів би…

— От-от, у вас одне на умі! — осварилася тітка.

А парубок серйозно вів своє:

— Хоча ні. Страшнувато з нею гуляти. Не інакше — нава це, мавка лісова. У село їздила, казали, мило індійське там вчора продавали…

— Та тьху на тебе! Що ти мелеш проти ночі! — І тітка омахнулася широким знаменням.

— А мо’ й ні! — розійшовся парубок. — Не мавка це! Чаклунка. Справді, справді, тіточко. Ось вона зараз біля хреста клуночок розв’яже і ворожити почне…

А таки так, — Докія розв’язала клуночок, вийняла свічку, запалила її й обережно поставила у маленьку нішу, що була викресана в центрі хреста. Хрест стояв тут з давніх-давен, у ніші донедавна була ікона, та потім кудись ділася. За багато років склалося повір’я, що тут треба поминати тих, за кого не можна молитися у божому храмі: нехрещених, самогубців. Повір’я трималося міцно. Ось і зараз у ніші можна бачити недопалки свічок, засохлі квіти, а біля підніжжя розсипане пшоно, стоїть полив’яна миска з водою — для птахів.

Докія поклала біля свічки кругле дзеркальце. Посиділа на камені. Глибока тиша довкола. Спокій у світі, вкритому зоряним пологом.

Докія відломила шматок хліба, розкришила по землі. Потім встала, довго дивилася в небо, поклонилася — немовби усьому світу відразу — і почала спускатися в яр. Там, під кронами ліщини, було темно, але все-таки світло місяця пробивалося крізь листя. Світилася й вода струмочка, відбиваючи місячні полиски. На схилах яру таємничо випромінювали зеленкувате мерехтіння чи то трухляві пні, чи то скупчення грибів.

Докія пішла угору по течії, іноді оступалася в крижану воду, що текла з гір, іноді встигала втриматися за гілки чагарників. Боляче вкололася шипами глоду, але не зупинилася, простувала далі, посмоктуючи ранку на долоні.

Літня ніч коротка. Не встигла Докія втомитися, як небо посвітлішало, прокинулися птахи, скотилася роса. Струмочок все тоншав — ближчав витік. На шляху дедалі частіше траплялися валуни, порослі сірим лишайником. Докія обходила їх, щоразу боячись загубити ниточку струмка.

Аж ось струмочок сховався в непролазних заростях ожини й ломиноса. Продертися крізь оці хащі годі було й думати. Докія зупинилася в нерішучості: куди ж далі йти?

Вирішила перепочити. Відломила хліба, зачерпнула студеної води, зібрала жменю суниць. І раптом побачила на бережку струмка розсипане голубе намисто. Вона підняла одну намистину. Давно, видно, пройшла тут власниця намиста. Тепер більше пластмасові носять, а ця намистина з білої глини, поливаної голубою глазур’ю. Потріскалася вже від дощів і сонця. Отже, та, чию шию охоплювала низка лазурових горошин, також намагалася пройти отут, та сувора ожина й підступний ломиніс не пустили, зірвали з шиї намисто…

А що то блищить у траві на тому боці струмка? Ще одна голуба намистина. А ось і ледь помітна стежка в обхід заростів. Дякую, сестро, вказала дорогу…

Стежка вивела до сірої скелі, по зернистому відколу якої дзюркотіла вода, що давала початок тому самому струмку. Ось і закінчилася срібна провідна ниточка. Далі, Докіє, підеш навмання.

Сонце Докія зустріла на краю величезної галявини. Йшла, поступово зігріваючись після вогкої ночі.

Коли спускалась в долину, знайшла ще одну прикмету того, що йде правильно: розчахнуту скелю /казали, що блискавка вдарила/. Там, на дні похмурого розлому, і закінчувався шлях Докії. Позаду сонячний світ, а попереду, немов ненажерлива паща, з уламками страхітливих іклів, глибочіло провалля. На камінні біля урвища побачила Докія напівзотлілий рушник, старовинну гуцульську сокирку, шкіряний кисет і різьблену люльку, сувій полотна… Вона злегка торкнула ногою той сувій. Тканина розсипалася: в сувої виявилася пачка грошей, чи то ще царських, чи то керенок.

Чому люди залишали тут усе це? Може, перед тим, як піти у морок і невідомість, хотіли залишити певний знак того, що були тут? Отже, вони не повернулися? Або ж сподівалися, що ці речі їм коли-небудь знадобляться…

Докія розмірковувала, машинально потискуючи рукою важку грудь. А молоко ще не перегоріло, прибуває, пов’язка геть мокра. Защеміло в грудях, здалося, що м’які губки немовляти міцно взяли сосок…

Докія скрикнула і стрімголов по крутому спуску кинулася в провалину як у вир.

Отямилася, коли забракло сил бігти по нескінченному коридору, що вів все глибше й глибше — може, й до самого серця гір.

Вона зупинилася, перевела віддих, тамуючи гострий біль у серці. Було темно, але очі Докії — чи то звикнувши до темряви, чи то від нервового збудження загострився зір — розпізнавали скельні стіни, що сходилися близько, міцні брили, що нависали над головою. Невідомо, хто й коли вирубав у скелі цей прохід. А може бути, й не руки людини створили цей довгий прямий коридор.

Докія прислухалася. Стояла неймовірна тиша, тільки далеко попереду дзвеніло щось. Неголосний кришталевий дзвін, як перші весняні краплі… Докія склала долоні човником, піднесла до рота і сторожко крикнула: «О-гов!» Тільки луна покотилася вздовж кам’яного коридора і вмерла вдалині. Страх підійшов навшпиньки, моторошно взяв за горло.

І пішла Докія по хіднику, все вниз і вниз. Йшла повільно, часто обертаючись назад. А що там побачиш? Кам’яний морок. Почало потроху світлішати — немов стіни мерехтіли золотим і червоним. Посвіжішало повітря. Це було дивно, адже підземелля вело углиб.

І ось нарешті ступила Докія у величезну світлу печеру. Високе склепіння яскрилося ніжною памороззю, падали зверху важкі краплі, лунко розбиваючись в опалового світіння вапняних вазах-сталагмітах. Чудові кам’яні квіти сяяли зернистим блиском, кварцові й аметистові друзи в стінах печери горіли чарівним вогнем граней. У завороженій тиші зупинилася Докія, відчувши всім своїм єством: це — тут.

Вона нишпорила поглядом, шукаючи те, заради чого прийшла сюди. Зазирала в усі закутки печери. І нарешті побачила.

На невисокому постаменті з дикого каменя стояла Чорна Чаша.

Затамувавши дихання, наблизилася до неї Докія. Чаша була велика — не підняти. Незграбно виліплена з темної глини посудина трохи перехняблена. Через вінця тонкою густою цівкою стікала смолиста рідина. Довго дивилася Докія на цівку, судорожно ковтаючи біль ненависті, що підступила до горла. Тоненький, безперервний потік лиха й біди.

Повільно підійшла до Чаші, зазирнула в неї. Страху вже не було. Докія нахилилася нижче. У непроглядній глибині важкої, як киплячий бітум, рідині жив рух, ліняво підіймалися з дна Чаші бульбашки, лопалися на поверхні, немов кипіла віковічна людська кривда.

І здалося Докії, що видіннями, примарами наповнюється Чаша. Побачила вона зловісні стовпи вибухів, а то наче здійнявся з глибини літак, розвернувся, зірвався і впав, спалахнувши нестерпним вогнем. І виникли в чорній імлі будинки, і почали руйнуватися — безгучно й жахно. І якийсь чоловік кричав, захиливши голову, розриваючи на грудях сорочку… І блискучий ніж увійшов йому під серце. Здавалося, у самісінькі зіниці Докії бризнула гаряча кров. Вона не відсахнулася, тільки провела по обличчю долонею, немов утираючи його. А чорне дзеркало варива, що булькотіло, світилося зсередини сонячною красою довгого волосся дівчини, яку Докія бачила зі спини. Дівчина повільно оберталася. Губи Докії самі по собі склалися у посмішку — чекала, що обличчя дівчини буде прекрасним. І ось вона обернулася. Але замість обличчя на Докію зиркнув бридкий щурячий писок.

А потім піднялася з глибини Чаші рука, вкрита фіолетовими плямами, почала хапати повітря: Докію шукала. Пальці скарлючилися, шматками відвалилася плоть, мертвим перламутром відпали нігті, на порох розсипалися кістки… Не відсахнулася Докія. Незмигно дивилася вона у Чорну Чашу.

І раптом побачила, як по блискучій поверхні попливли білі туманні квіти… Білі краплі падали звідкілясь згори й розтікалися на чорному. Докія збагнула: це промокла сорочка, це її молоко падає у Чорну Чашу. Докія притисла руками груди: не дай Боже, щоб краплі її гіркого материнського молока витіснили з Чаші краплі чийогось горя…

І похопилася — чого ж вона стоїть? Треба щось робити, для того й прийшла. Як зупинити лихо, як знищити чорний потік? Як би вичерпати Чашу, та до дна б… А куди ж діти пекельну смолу? На землю вилити? Напевно, не можна — все одно лихо по миру піде. Може, випити її, прокляту? Так не подужати стільки. А як і вип’єш — знову наповниться.

І зрозуміла Докія, що безсила. Ось, дійшла вона, Чаша перед нею, а що зробиш? Напоум, Господи… Заломила руки Докія, впала на каміння.

Тяжко лився чорний ручай…

І сухими вже очима дивилася Докія на Чашу. А чи не досить їй, проклятій, стояти тут, збирати лихо та переливати його у ясний світ? А чи не доволі терпіння людського, з якого — не з глею ж! — зроблено цю посудину? А чи не доволі жити й чекати неминучої біди, коли переллється Чаша?

І встала Докія. Налягла плечем, зсунула Чашу з п’єдесталу. Вихлюпнулася смола, обпекла шию Докії. Але вже перекинулась набік Чорна Чаша…

І розтрощила Докія Чашу. Розтрощила, чомусь упевнившись, що має рацію. Розтрощила, не злякавшись, що не струмочок потече до людей, а вся Чаша розіллється. Вся Чаша! Але більше ж її вже не буде окаянної.

Думала Докія, що склепіння печери впаде зараз на її голову. Але було тихо… Валялися долі темні черепки, смердючою парою дихала калюжа чортового зілля…

Обережно, перевіряючи ногою кожну сходинку, спустилася Докія з постаменту. І пішла геть. Тільки мигцем глянула: щось хруснуло під ногою. Це був черепок, дуже давній — потріскався, глина кришилася. Нахилилася, підняла його. Он воно що… Виходить, хтось колись уже розбив був Чашу. Звідки ж взялася інша?

Що ж це — є люди, котрі б’ють Чорні Чаші, а є такі, що замішують на сльозах і крові в’язкий глей терпіння і знов ліплять їх? А терпіння безконечне, а глею вистачить, а крові й сліз і поготів…

Іван Андрощук

МАЦАЛЬЦЕ

Фантастичне оповідання

Зал засідань Всесвітнього Конгресу був переповнений. Юпітери світили так яскраво, що по стінах бігали зайчики від лисин збуджених делегатів. Всюдисущі репортери вносили елемент професійної метушні в напружену атмосферу форуму. Чекати довго не довелось. Ледве розсілися, як на трибуну вибіг Голова Конгресу.

— Панове, — почав він схвильовано. — Склалася надзвичайно тривожна ситуація.

Тисячі душ затамували подих, тисячі поглядів приросли до промовця.

— Ви, напевне, знаєте, що вчора о двадцять четвертій годині тридцять хвилин заорбітні станції стеження зафіксували появу таємничого боліда. Так от: болід подолав зовнішню, другу і третю системи протиметеоритного захисту і наближається до нас.

Гомін здивування прокотився рядами.

— Саме так, панове. До нас летять брати по розуму. Та радості від того мало. Ми прозондували корабель і з’ясувалося, що… — Голова зробив паузу, але напруження тільки подвоїлось, — корабель належить лудове.

Зал на хвилю завмер, а потім зойкнув з жаху. Делегати підвелися з місць, хтось схопився за серце, хтось побіг до виходу.

— Спокійно, панове. Ми не маємо права панікувати. Від нас залежить зараз доля мільйонів і мільйонів людей. Доля планети, доля цивілізації. Ситуація надзвичайна. Хто має що запропонувати, прохання висловитись. Регламенту встановлювати не будемо, але пам’ятайте: кожна хвилина зараз дорога: лудове летять до нас. Їм залишилось подолати п’ять захисних зон. За добу вони будуть тут.

Не встиг він закінчити, як в президії піднялася рука:

— Панове, — встав Звоєвій Швидке Перо. — Я бачу один вихід. Пришельців треба знищити.

Зал схвильовано загомонів, однак з третього ряду кинули репліку незгоди:

— Пане Звоєвій. Але хто це зробить?

— Ну… акцію можна доручити автоматичній системі.

— При спробі знищити живу істоту система вийде з ладу. Хто зніме блокування?

— Панове! — звернувся Звоєвій до присутніх. — Хто відповість шановному делегатові? Хто зважиться на благородний акт знищення агресора або хоча б відімкне запобіжник автоматичної системи?

Зал заціпенів.

— То, може, хтось хоч знає таку людину? — Звоєвій розгублено бігав очима по рядах.

Нарешті зупинив погляд на благородному обличчі літнього делегата:

— Пане Оллогерн! У ваших фільмах так щедро ллється кров. Ваші герої так рішуче йдуть на поєдинок з інопланетними чудовиськами…

— Кіно — це мистецтво, пане Звоєвій, — підвівся делегат. — Воно не має нічого спільного з тим, що оточує нас. Знищення живої істоти суперечить людській природі. Раніше ми якось не надавали цьому значення, бо не виникало таких проблем. Але тепер… Навіть якщо серед людей і знайдеться хтось… я був би проти. Ліпше загинути, залишившись людиною, аніж вижити, ставши вбивцею. Та серед нас немає вбивць. А тому я в цю хвилину відчуваю навіть трагічну гордість за нас. За те, що кожен може сказати про себе: краще не жити, аніж вбивати.

— Тоді переглянемо документальну хроніку. Наші зонди перезняли з відеоархівів лудове. Досі таке бачили тільки у фільмах пана Оллогерна. Пане оператор, будьте ласкаві.

… Низько пливе темно-зелений крилатий апарат: місто під ним огортає вогняно-чорна мла. Білі високі будови осідають в клуби диму й попелу. Спалахують і чорніють, мов сірники, люди.

… В шахті глибокого колодязя висить прив’язана за руки людина. На дні повзають бридкі істоти, схожі на велетенських голих щурів. Той, хто висить, опускається все нижче — відстань між ним і ошкіреними мордами потвор невблаганно зменшується. Зображення людини наближається: все її тіло густо вкрите саднами й кривавими смугами, на розбитому обличчі розпачливо світяться великі сірі очі…

— Досить! Припиніть! — почулися обурені вигуки.

Екран погас.

— Ось хто такі лудове, — заговорив Звоєвій. — Може, тепер знайдуться відважні увімкнути анігілятор?

Ніхто не поворухнувся, тільки санітари метушилися біля тих, кому стало зле. Минула довга хвилина, і в протилежному кінці президії попросили слова.

— Пане Звоєвій, — встав Родерон Рахівник Зграї. — Може, ви самі змогли б це зробити?

— Я? — знітився Звоєвій. — Ні-ні, що ви… Я… Я — теоретик…

— То ж бо й воно, пане Звоєвій. Теоретично ми можемо знищити прибульців. Однак, зробивши це, ми перестанемо бути людьми. Ми зробили б перший крок по шляху вбивства — а куди веде цей шлях, ми щойно переконались. Тож я згоден з паном Оллогерном: краще вмерти, аніж стати вбивцею. Проте вмирати не обов’язково. Є ще один варіант — евакуація.

— Але, пане Родерон! Де ми візьмемо стільки кораблів? Та й часу залишилося…

— Його не так уже й мало, пане Агенар. Та й кораблі нам не знадобляться. Ми встигнемо вивести людей крізь Чортову Діру.

Делегати ожили, зал наповнився нервовим гамором.

Чортова Діра — це підпросторовий тунель, якого відкрили зовсім недавно в непрохідних лісах Південного континенту. З того боку Діри починався таємничий світ — світ сріблястих трав і незнайомих зірок. На дослідження невідомої землі вже вирушило кілька експедицій. Жодна з них поки що не повернулась.

— Але ж ми навіть не знаємо, що нас чекає по той бік!

— Зате добре знаємо, що чекає нас по цей, — похмуро завважив Родерон.

— А якщо лудове знайдуть тунель?

— Ми завалимо його за собою.

— Тоді ми не зможемо повернутись назад!

— Зворотного шляху для нас нема в будь-якому випадку. Тільки так ми зможемо залишитись людьми. І, можливо, вижити.

Завирували голоси — схвильовані, стурбовані, розгнівані. Нарешті над морем емоцій, жестів і вигуків злинула тендітна рука молодої жінки. Гамір поволі вщух.

— Пане Голова! — схвильовано вигукнула дівчина. — Невже загроза така серйозна? Скільки лудове летять до нас?

— Двоє. Їх там усього двоє.

— Невже двоє прибульців можуть загрожувати всій цивілізації? Залишати рідні домівки, затишні міста, могили предків… Втікати в безвість… Хіба не простіше було б спробувати встановити з ними контакт?

— Люба панно, — зітхнув Голова. — Я тисячу разів згоден з вами. Ті двоє, що зараз летять до нас, не такі вже й страшні. Можливо, навіть вони — чудові хлопці, і ми з радістю пішли б на контакт з ними, якби… Якби вони не були лудове. Ці хлопці належать не собі — передусім вони розвідники цивілізації, яка їх послала. І якщо сьогодні їх двоє, то завтра буде тисяча, а позавтра — мільйон. Нам доведеться мати справу з їхнім суспільством. А суспільство лудове — це космічний монстр, чудовисько, яке руйнує, вбиває, винищує все живе і неживе у Всесвіті. Планета, якої торкнулося мацальце цієї потвори, приречена. А ті двоє, що летять до нас, і є тим самим мацальцем, простягнутим до нашої планети.

Через півгодини делегати розлетілись по регіонах, а ще через півгодини була оголошена всесвітня евакуація.

Корабель спустився на поле недалеко від східних передмість. А невдовзі на околиці міста вже зупинився планетохід пришельців. Відкрився люк, і з нього вибралися двоє в скафандрах. Зовні вони нічим не відрізнялися від людей: високі, стрункі, з міцно поставленими ногами. Пильно озираючись навсібіч, лудове повільно пішли вздовж вулиці.

— В містах людей є щось спільне, — сказав пілот. — Іноді мені здається, що міста — живі істоти. Якщо неживі, то принаймні — розумні. Так скрізь: на Таггарі, Крішнамурті, Северинасі, на Землі…

— Мабуть, ти маєш рацію, — погодився напарник. — Мертві міста скрізь однакові. Але звідки ти взяв, що це місто людей?

— Бачиш, є певна різниця між собачою будою і людським житлом. І потім це місто не мертве. Поглянь на оту споруду, схожу на гіпнодром? Вздовж її стіни горять ліхтарі.

— Але який сенс освітлювати вулицю серед білого дня?

— У цьому світі, як і в інших, багато що не має сенсу.

— Стривай… Що це? — посеред вулиці валявся яскравий згорток тканини.

Пілот обережно підняв знахідку. Це був дбайливо сповитий маленький іграшковий чоловічок.

— Лялька, — посміхнувся пілот.

Якийсь час прибульці розчулено розглядали іграшку, потім рушили далі. Через кілька кроків пілот знову нагнувся И підняв тоненький блакитний циліндрик. З одного кінця вився димок.

— Сигарета. На деяких планетах люди ще не позбулися цієї шкідливої звички. Однак сигарета димить — отже її щойно кинули. Куди ж вони всі щезли, чорт би мене взяв?!

— Зараз з’ясуємо, — сказав, прислухаючись, пілот.

З розчинених дверей сріблястої, схожої на ангар будови долинав якийсь шум. Підійшли ближче: тепер уже було виразно чути несамовитий жіночий лемент, грізний рев невідомого звіра. Лудове вихопили пістолети і кинулись всередину. І… зупинились, спантеличені; вони стояли в порожньому кінозалі, на увігнутому екрані чарівна блондинка намагалась випручатися з лап жахливого горилоподібного створіння. Лудове перезирнулися, знічено посміхнулися. За кілька хвилин на екрані з’явився лицар, вбив чудовисько і звільнив красуню. Фільм закінчився, однак проектор продовжував працювати.

— На їхніх головах збереглося волосся, — порушив мовчанку пілот. — Це дуже молода раса. — Помовчавши хвильку, вів далі. — Ти знаєш, замолоду я захоплювався старовинною фантастикою. Чтиво, маю тобі сказати, іноді повчальне. Наприклад, один древній фантаст вважав, що створити цивілізацію можуть лише людські істоти. І що Всесвіт — це величезне кільце розумних людств. Схоже на те, що він мав рацію. Партенон — уже дев’ятий світ, в якому живуть люди.

— Дев’ятий світ, з якого пішли люди, — похмуро уточнив напарник.

Пілот підбадьорливо посміхнувся:

— Вище голову, Петров! Наступного разу ми неодмінно застанемо їх вдома.

Андрій Дмитрук

СОН ПРО ЛІСОВЕ ОЗЕРО

Фантастична повість

Але він знає шлях мій,

нехай випробує мене,

— вийду, як золото.

Книга Іова, 23. 10

Звідкіля взялася ця історія — чи то казка, чи то бувальщина? Може, виплила вона з глибини родової пам’яті? А може, склав її, приховуючи від самого себе, холодний тренований розум? Чи, може, то віщий химерний сон з’явився навіч — а може, й не віщий, а пустий і оманливий?.. Не знаю… Але щось уперто штовхає мою руку: запиши, запиши!

І

Наприкінці жорстокого століття шістнадцятого, — втім, можливо, вже настало криваве сімнадцяте, — погідною літньою дниною збираючи суниці у лісі пана Щенсного, селянка цього пана — сімнадцятилітня Настя Мандрика — почула тихий стогін. Недовго шукала: під корявим старезним дубом, в заростях кропиви набрела Настя на зраненого молодого козака.

Спершу хотіла закричати на весь голос, метнутися в село за підмогою, та затисла собі рота: зметикувала, що після недавніх боїв між шляхтою і бунтівниками з числа реєстрових — поранений козак у лісі не випадково опинився. Дізнавшись про Настину знахідку, пан міг наказати: посадити хлопця на палю або відправити в місто до суддів немилостивих. Через те дівчина стала мовчки розглядати сердегу, міркуючи, як би йому допомогти.

Вочевидь, козак проповз чималу відстань від того місця, де його поранило. Трава була витолочена, наче по ній волочили лантух, і густо покраплена кров’ю. Біль і спека змордували пораненого, губи його спеклися, лице ховала маска з пилюки, замішаної на потові. Помітила пильна Настя й те, що драний синій жупан на козакові з дорогого сукна, перська шабля всіяна каменями, а чоботи із зеленого сап’яну не соромно й магнатові мати про вихід…

Звалити хлопця на плечі не вдалося, тягти, взявши під пахви, — важко й незручно. Поміркувавши хвилину, Настя дотягла його до найближчих кущів ліщини і сховала там. Потім стрімголов майнула додому за батьком.

Удовин Степан Мандрика, на диво меткий і дужий, як на свої шістдесят п’ять (Настя була його найменшенькою, два сини загинули у кримському поході), без зайвих слів запріг Гнідка і поїхав до лісу. На возі під соломою знесилений козак був таємно доставлений у Степанову хату.

Вечоріло. Заслонивши вікна, при світлі скіпки Мандрика, про якого йшла слава відуна й лікаря, роздягнув пораненого наголо. Настя хотіла одвернутися, але батько звелів допомагати:

— Вчись! Помру — тобі людей лікувати. Худорляве блідо-смагляве тіло козака було прооране через груди і плече двома зарубами, кров так і яріла з них. Степан бубонів, нахиляючись до глибоких ран та поводив рукою над ними.

— Рубали не боляче, кололи не коляче, кров червона руда, сукровична зупинись, не виходь, залишся в рабові Божому, імені не знаю, і течи по жилочках, куди треба і як треба, а на воленці тобі робити нічого, впадеш на суху землю й пропадеш, пропадеш. Кажу, руда червона, сукровична не течи куди не слід, а течи де тобі треба й буде тобі добре, добре, а рабу Божому, імені не знаю, легко, легко! Зупинись же, руда червона, я велю тобі і ти корись: мова сильна моя і кріпка, яко камінь адамас! Зупинись, зупинись, зупинись!..

Рясний піт вкрив чоло Степанове… Чи то приборкана цілющими струменями пальців старого, чи то спритно перетиснута в знаних старим підшкірних руслах, чи справді заговорена-заклята, гусла, вщухала «руда». Але багато ще безсонних годин провели Степан з дочкою біля пораненого, ловлячи кожен його стогін, кожен порух неспокійного тіла… Лікували свіжим листям оману, звіробою, соком деревію… а на ранок, коли зовсім жалісно закричав бідолаха, Опритомнівши, знахар дав йому напитися блекоти. Дріж пробіг по обличчю, смикнулися губи під чорними тонкими вусами, затремтіли повіки, і козак розплющив очі.

Сонце сліпуватим віконцем падало в ліс, останній нестерпний відблиск розплавленої міді розтривожив хворого і розбудив його.

Ледве повів він головою, огледівся. Житло Степана вселяло спокій — чисте, з ошатною скромністю покуття і писаною скринею, вишитою скатертиною на столі. Про знахарство господаря свідчили чисельні пучки сухих трав, розвішаних під сволоком, а от витончені візерунки по печі виказували дівочу руку.

Розчинилися двері, й поранений побачив юну господиню. Круглолиця, свіжа, мов яблуко, увійшла вона, бентежно дихаючи й опустивши вії, з горщиком і мискою в руках.

Розклавши на столі нехитру вечерю, дівчина присіла на краєчок ослона і мовила якомога доросліше:

— Ну, здрастуй! Чи виспався, хлопче?

— Так, сестро. Але проснутися було ще краще! — відповів козак таким тоном, що господиня густо залилася рум’янцем. Втім, швидко оговталась і спитала ще суворіше:

— Як звати тебе? Я — Настя…

— Славне ім’я, — усміхнувся хлопець. — А мене у святому хрещенні нарекли Георгієм, та звично кличуть Єврасем.

— Єврась, — повторила дівчина, зачаровано зблиснувши синіми очима. Й тут же підхопилася, заметушилась, допомогла козакові сісти вище, піднесла ложку йому до рота:

— Їж! Це куліш незвичайний — його батько сам варив, тут корінці всілякі, мертвого на ноги піднімуть!

Єврась слухняно сьорбав, а коли перевів подих, Настя налила йому узвару з грушок.

— Ти мусиш тепер багато їсти, як наш пан!

— Але він, мабуть, дуже товстий, твій пан? Якщо я буду таким, ти мене одразу розлюбиш!..

— А хіба я тебе полюбила? Який спритний!.. — Встала Настя, мовби злякавшись чогось, нахилилася до Єврася й зашепотіла:

— Розумієш, він якраз і не товстий! Хоч жере за десятьох, а як я, — то й за сотню, напевне! Проте, коли гості у нього або сам обідає в якого шляхтича, то закусить, вип’є не більше за інших. Зате вже коли сам засяде у своїх покоях, та звелить подавати… — Не знаходячи слів, Настя запнулася і похитала головою. — Приносять йому всього: цілі туші м’яса, борщу казан, вареників корито… Замкнеться, а через годину-другу дзвіночок дзеленчить. Слуги заходять і бачать: посуд наче пси вилизали, мусі нічим поживитися!..

— Ну то й що? Саме панське діло — жерти в три горлянки! — крізь сміх ледве вимовив Єврась. Дівчина хотіла розсердитись, але побачила, як зайшовся від власного сміху поранений, знову взялася мерщій годувати його «чудодійним» кулішем…

Може, й справді були такі властивості дідової страви, чи швидше руки й посмішка годувальниці вміли лікувати — проте й тижня не минуло, як біль відпустив, став Єврась жваво орудувати ложкою, та й сон поміцнішав, хіба що непокоїла сверблячка — рани гоїлися. Настя кожного разу за трапезою потішала і втомлювала гостя невгамовним щебетом, їй нетерпілось показати себе справжньою чарівницею, наступницею батькового знахарства, але впереміж зі справжніми секретами природи раптом таємниче сповіщала таке, що козак ледве стримувався від зневажливого сміху…

Якось розповіла Настя, що трава шальвія, якщо її висушити, потовкти і десять ночей поспіль тримати під місяцем, — перетвориться на живих черв’яків, цих черв’яків теж треба висушити й подрібнити, а порошком тим посипати п’яти, тоді будь-яке бажання здійсниться. Іншим разом ошелешила: соняшник, загорнутий у шовк з лавровим листом і зубом ведмедя — якщо вузлик той носити потай при собі — перетворить усіх твоїх ворогів на найкращих друзів… Особливо багато знала дівчина методів любовної ворожби. От хоч би й такого: «Знайшовши гадюку, притискають її шию рогатиною, відтак протягують нитку з голкою наскрізь через очі, примовляючи: «Змія, змія! Як тобі жаль твоїх очей, нехай так любить І жаліє мене такий-то». А тоді треба знайти спосіб, як непомітно ту нитку прив’язати до одягу коханого. Поки нитка там, він тебе кохатиме, а випаде нитка, кінець коханню!» — «Ну, хоч пилюку із жупана не витрушуй», — не втерпів тоді, шпигнув Єврась, за що й дістав потиличника.

Виявилось, поклали Єврася в Настиній кімнаті, дівчина мешкала тепер на батьковій половині, а сам Степан здебільшого ночував у дворі… Якось уранці, розплющивши очі, побачив козак старого — сидів той скраєчку ліжка. Не спитав Степан, як поранений почувається, лиш провів долонею над обличчям і грудьми Єврася, немов ловив його тепло. Скінчивши, мовив з лукавою посмішкою:

— Видать, не простої крові ти, хлопче. Звідкіля родом?

Попереджуючи нові запитання, Єврась відповів:

— На Січі прозвали Ченцем, там і рід мій. — Але Степан мов і не почув одповіді.

— А батько твій хто?

— Не батьком козак славний, а ділом! — звівся на ліктях Єврась. — Сам по собі я, Степане, — таким мене і прийми!

Кряжистий відун сидів непроникним, насмішкувато мружився. Кругла голова його, вкрита зверху і знизу рідкою сивою щетиною, ледь схилилась до лівого плеча. Раптом підхопився Степан, наче хто його штрикнув знизу, кинув коротко: «На Івана танцюватимеш», — і квапливо вийшов.

Невдовзі козак, як смеркало, кульгав по садку, спираючись на букову палицю і Настину руку. Рани гоїлися з неймовірною швидкістю…

Десь під Трійцю така задушлива, липко-спекотна ніч навалилася на землю — навіть здорові, мокрі від поту, воювали уві сні з чудовиськами, а що вже Єврась: від нерухомості, від нудьги і зовсім дурів. Хата здавалася домовиною, стеля давила на ребра — не продихнути…

Охоплений якоюсь дивною маячнею, він спустив ноги на долівку. Голова йшла обертом. Крадучись, вийшов у сіни, спрагло вихилив кварту води. Безмісячної пори можна було не боятись цікавих очей — сам незчувся, як опинився у дворі.

Кудлатий Бровко брязнув цепом, погрозливо загарчав — та упізнав гостя, холодним писком тицьнув йому в руку. За перелазом ледь біліла вулиця, вигинами поміж чорних садів під яскравими зорями збігала до річки.

Насолоджуючись своєю спритністю і легкістю, Єврась безшумно поспішав під кручу назустріч свіжості води. Гарячий, тонкий, наче борошно, порох ніжив босі ноги… І Дніпро був придавлений важким, майже зрідженим повітрям, ледве колихалася густа, в неясних полисках маса. Чернець попробував ногою нагріте мілководдя…

М’який, потужний шурхіт промайнув над ним, порив вітру підняв волосся. Більший за найбільших орлів птах ковзнув, гасячи зірки, геть від берега. Затим учувся недалекий сплеск і відчайдушний жіночий крик.

Швидше за власну думку, котра ще не встигла поєднати політ нічного птаха з моторошним воланням, козак кинувся у воду. Борсання чулося все ближче, сильне, невтомне.

Загрібши щосили, зомлів Єврась, далися взнаки рани, захлинувся, випірнув, очумався. Щось темне билося перед ним на хвилях несамовито борсаючись. Серце Єврася зайшлося, коли в плече йому вп’ялися довгі гострі нігті… Та то була лише жінка, вся обтягнута простою одіжжю, що тягнула купальницю на дно.

Інтуїтивно відчув козак: вона чекає порятунку і разом з тим люто ненавидить і себе за те, що безсила, і його — рятівника, тому що він застав її в мить безпорадності… Охоплена смертельним жахом, жінка кинулась була до хлопця, але наступної миті з гнівним вигуком відштовхнула його.

«Жартуєш, голубонько!» — прохрипів Єврась і спритно намотав на руку її косу.

Коли ноги нарешті торкнулися дна, Єврась випустив утопленицю.

Вона мовчала і не квапилась виходити на берег. Струнка тінь здавалася погордливою і далекою, наче небо.

— Спасибі тобі, добра людино! — нарешті пролунав високий рівний голос. — Тепер іди, я хочу побути одна, викрутити одежу. Адже ти не зобидиш врятовану?..

— Бачив я, великий птах упав на воду! — обережно почав Єврась. — Потім твій крик почув… Чи не він бува заніс тебе? Кажуть, є в басурманських землях такі птахи, що і воза з волами можуть забрати…

— Ні, порятівнику мій! — відповіла жінка, і козак учув у її голосі затаєну ненависть. — Люблю я кататись вночі одна в човні, веслую непогано. Але перекинувся мій човник і пішов на дно. На моє щастя, ти опинився поблизу. Здається мені, ти не тутешній?

Жінка провела ніжним пальцем по рубаному шраму на плечі Єврася, наче бачила в темряві.

— Вгадала, не тутешній я! — одказав хлопець, не маючи сили перервати розмову, а вести далі балачки — однаково, що йти по тоненькій кризі. — Ходжу по білому світі, шукаю свою долю. Чи не ти, бува, моя суджена?

— Високо мітиш!

— Не вище орлиного польоту, красуне…

Немов чорт попутав Єврася — став стовпом і не йшов, шкірою вже відчував, як пашить злістю ця висока нерухома жінка.

— Я подякувала тобі, козаче, — чого ж іще?! Іди, прошу, дай мені обсохнути… Коли хочеш, скажи, де тебе знайти — пришлю винагороду…

Усміхнувся про себе Єврась, уявив, яку винагороду вона прислала б… А вголос мовив зухвало:

— Грошима не віддячують за добре діло. Краще поцілуй мене!

— І ти підеш?

— Слово честі…

Вона лиш злегка завагалась — бридливим дрожем гордячки. Губ Єврася торкнулися сухі гарячі вуста. Мов укус чи удар невидимого бича, трусонуло його з голови до п’ят…

Щось зблиснуло у вишині за спиною козака — зірниця або метеор — влітку їх чимало. Осяялась темрява, і він побачив впритул біля себе, немов яйце з ніжно-білою, сяючою з середини шкаралупою — бездоганний овал лиця… Великі очі, з диким і скорботним блиском, примхливо і різко вирізьблений прегарний рот.

— Іди, — сказала вона, знову, пірнувши в темряву. — Чи слово козака уже нічого не варте?

… Темним шляхом поспішав він на гору: все учувалося хлопцеві, що зараз дістане його канчук, переверне нутро, або зашумлять над ним велетенські крила.

II

Місяця за півтора до того, саме на Бориса й Гліба. звелівши двом холопам вилити на нього цебер крижаної води, видудливши глек пива, прийшовши до тями, але все ще хилитаючись і каламутно дивлячись на світ Божий, під полудень вийшов з дому ясновельможний пан Казимеж Щенсний. Незважаючи на спеку, накинув шляхтич поверх гаптованого жупана довгополий зелений кунтуш, надів шапку хутряну з павичевим пером, прикріпленим рубіновою застібкою.

Гості після цілонічного застілля, осовівши більше від господаря, по одному сходили у двір, де їх дожидалися козаки-служники, конюхи з осідланими кіньми, псарі зі смиками скімливих рябих хортів — купа народу в біло-зелених кольорах дому Щенсних. Підтримувані догідливими руками, п’яні пани ледве повстромлювали чоботи у стремена; вже сидячи верхи, вихилили по чималенькому кухлику «на коня» й швиргали срібний посуд об землю.

Та ось, лупцюючи канчуком низькорослого бахмата[1], вилетів наперед горбань — панський ловчий, оглушливо гикнув, і вся зграя, ревучи, гавкаючи, з несамовитими вигуками лавиною ринула геть із двору. Чистісінько як ота дика гемонська охота, про яку розповідають старі люди і яку, не доведи, Господи, побачити, хоч одним оком…

Тим часом у своїй світлиці нагорі прибиралася господиня маєтку, пані Зоф’я. Гурт дівчат метушився навколо неї, передаючи одна одній і обачно надіваючи на пані: панчохи лляні, сорочку з найтоншого полотна, оздоблену мереживними прошвами, нижню спідницю, атласний ліф зі шнурками плаття оксамитове кольору перестиглої вишні… Причепурюючись, Зоф’я довго перебирала в кипарисовій скриньці уламки крижаного сяйва — діадеми, дармовиси, брошки, що коштували череди корів…

Нарешті взяла подвійне діамантове намисто, сережки паризької роботи. Довгі каштанові коси недбало закрутила на маківці, сколола шпилькою з гербом Щенсних.

Покоївкам було велено йти. Наче чекаючи когось, пані Зоф’я походжала по кімнатах, прискіпливим поглядом роздивляючись себе в дзеркалах. Похмурий рублений домище з вузькими вікнами-бійницями лише зовні скидався на фортецю, усередині — блищав розкішшю. Були в покоях Зоф’ї і дивани з атласними подушками, і комоди з ебенового дерева. Знічев’я торкнула господиня слонову кістку клавесину, змахнула порошинку з шахового столика, викладеного квадратиками нефриту і яшми.

Впурхнула дівчина: присівши, розіпнула спідницю — подив бринів у її голосі:

— Пані, до вас…

— Знаю. Проси, проси мерщій!..

І не дивно, що здивувалася розпещена хатня холопка: як і вся челядь, вона більше від самих панів зневажала чорний люд, і носик морщила гидливо, впускаючи гостя. Не шляхтич із сусідських, з ранку, мов буряк, червоний від винидла, з «вонсами закренцоними»[2], хриплий, громоголосий, бухав чоботищами по дубових сходах — нечутними кроками піднімався літній чоловік. Сиве до плечей волосся його було рівно підрізане над бровами, лице сухе, повіки скромно опущені. Сіра груба сорочка, вовняна свита до колін, в руці повстяний капелюх — хто з мужиків Щенсного в будень вдягався інакше? Але дивно зустріла старого горда пані Зоф’я. Нетерпеливим покриком витуривши геть покоївку, раптом низько, немов перед королем, присіла і поцілувала мужичу руку, несподівано пещену, зміїстим пальцям якої дуже личили б перстені… Доброзичливо посміхаючись, гість торкнувся її чола.

В очах прибульця відсвічувалась суцільна тьма: ні білка, ні райдужки, два смоляних озерця.

— Тобі б поберегтися, Учителю! — мовила Зоф’я, посадивши старого, й сама примостилася скраєчку крісла, наче дівчинка перед строгим вихователем. — Казимеж поїхав на полювання, потрапити йому на очі — біда… До того ж з ним поручник Куронь-я тобі розповідала про цього жартівника.

— Вчора я взяв проби води з різної глибини, Зосю, — наче й не почув попередження гість. Мова його, така книжно-доладна, аж ніяк не відповідала зовнішності. — Результати вражають, особливо коли довести до кипіння й спостерігати за парою… Та, на жаль, все припиняється через кілька хвилин — схоже, що властивості невіддільні від загальної маси… А можливо, від якихось донних джерел, ручаїв? Треба було б усе вивчити досконало, перш ніж…

Не доказав старий, стулив безбарвні губи.

— Я досі одного не розумію, Учителю! — підпершись кулачком, замислено мовила Зоф’я. — До чого… до чого вся твоя затія, труд такий важкий і тривалий? Чи не простіше було б обнести озеро міцною огорожею, глибоким ровом? Або насадити густого лісу, непрохідного, щоб і миша не пролізла?..

Гість похитав головою.

— Треба дивитись далеко, доню моя. Чи можеш ти бути впевненою, що твій онук, або правнук, маючи інші думки, аніж ми з тобою, не зламає оту огорожу, не викорчує ліс?

— Але навіщо тоді сила того, що стоїть за твоєю спиною? Навіщо всі його таємні помічники й слуги? Хіба не можна вчасно зупинити знахабнілого шляхтича?!

— Шляхтича можна. Десяток, сотню шляхтичів, Але… чи знаєш ти, що таке холопські бунти? Ще у всіх на пам’яті Наливайко. А незабаром будуть повстання, набагато грізніші й більші! їх нікому не зупинити…

Господиня здригнулася від зловісного пророцтва.

— То, виходить, Іншої ради нема?

— Нема, — мовив Учитель, підводячись. — Тільки знищити, закидати землею. Я залишусь тут і сам буду керувати роботами. Панові Казимежу й іншим відрекомендуєш мене як німецького земляних робіт майстра, або ж голландського, якщо німці не до вподоби! Мовами, ти знаєш, я володію всіма.

— Безперечно, ти залишишся у мене, пане майстер! — також підводячись, тоном ствердження, а не запитання, сказала Зоф’я. — Чоловік буде щасливий, якщо ти нам розповіси за трапезою про свої мандри до Єгипту, Індії або до царства червоношкірих за океаном.

— Запрошення твоє приймаю з вдячністю, Зосю, — хоч і вбити мене може гостинність вельмишановного пана… Проте дозволь мені спочатку привезти й поставити в якому-небудь хліві воза з необхідним начинням.

— Прошу, пане мій! Тут усе віднині належить тобі. Просікою, прокладеною серед предковічного лісу, мчали хорти, а слідом сунула кінська лава, наздоганяла одиноку, вкрай перепуджену косулю. Червоні й лазурові кунтуші панства, сірі свитки єгерів, біло-зелені жупани козаків-служебників і над усім оцим — колони щоглових сосон, а вище, над нерухомими кронами, тепла травнева синява… Уланський поручник Куронь, кремезний чолов’яга з поораним віспою обличчям й білуватими скаженими очима, летів попереду всіх, розпластуючи замиленого коня.

Несподівано зграя, що вже висіла на копитах косулі, стишилась і відсахнулась, немов від вепра-сікача, кілька псів, скавулячи, шкеребетьнули в кущі. Тикаючи перед собою ціпком, просіку перетинав дідок — сива грива, свита до колін. Косуля, відчувши позаду заминку, стрибнула вбік — тільки молодняк затріщав.

— А-а, пся крев, пся вяра!..

Вершники що було сили шмагали переляканих собак і псарів, котрі намагалися знову нацькувати зграю на слід. Куронь, лаючись, замахнувся канчуком на «старого лайдака». За поручником числилось вже з десяток забитих до смерті, затоптаних копитами, порубаних шаблею чоловіків та жінок — допоки все сходило уланові, родичеві великого магната… Але тут, Бог його зна чому, сталася прикра осічка. Рвонувся жеребець Куроня, вдарив задом. Вправний вершник, улан, лаючись ще з більшою люттю, ледве втримався в сідлі. Але, не чекаючи перепони, з усього розгону налетів іззаду жеребець Щенсного.

Наче тараном збитий з коня, поручник гепнувся об землю, лоба і щоку здер об кору сосни.

Тим часом, ніяк не реагуючи на таку бучу, дідок неспішно перетнув просіку й, накульгуючи, зник у гущавині. Навіть наймолодші й заповзяті не наважилися чомусь кинутись за ним.

Пан Казимеж, відчувши, що не втримається на схарапудженому коні, кинув холопам поводи й хутко сповз на землю. А щоб челядь, бува, не подумала, що їхній пан з переляку так не вельми ловко спішився, Щесний вдав, що поспішає допомогти поручникові.

Втім, Куроня вже підвели і гримали попід руки єгері, кров рясно капотіла на його мундир. Простягнувши руку офіцерові, пан Казимеж підбадьорливо вигукнув:

— Ет, пане Стась, такому рубаці, як твоя милість, зайва подряпина не завада, тільки дамам ще миліший будеш! Я ж обіцяю під час обіду вилікувати твої рани найліпшими ліками — барильцем рейнського!

Не прийнявши руки, улан люто зблиснув очима на заюшеному обличчі й просичав, хапаючись за шаблюк.

— Клянуся Божою Матір’ю Ченстоховською, пане, ти, видно, вже висушив те барило зранку, а то чом би було налітати на мене, мов лихий татарин!

— Та хіба ж я винуватий, твоя милість, що твій кінь раптом зґедзався?! — ще мирно, але вже беручись войовничим рум’янцем, запитав Щенсний. — Не можна було ніяк звернути…

— Знати нічого не хочу! — несамовито вереснув Куронь, вихопивши шаблю. — На землі твоєї милості, твій мужик, хам, напускає мару на уродзоного шляхтича і безкарно зникає! Захищайся, милостивий пане, а ні…

— Ого, це інша справа!..

Пан Казимеж вирвав з дорогоцінних піхов турецьку шаблю. Бризнули іскри… Гості, слуги, козаки звично розступилися, утворюючи коло. Азартно рубалися пани…

Увечері того ж дня при світлі смолоскипів тихо розчинилися важкі ворота панського двору. Сама пані простежила, щоб без перепон в’їхала у двір запряжена волами велика халабуда. Візник, мов сіра баба, сидів на козлах, закутаний рядниною. Один із стражників крадькома перехрестився…

ІІІ

— Куди тебе чорти несуть? — пошепки спитав Степан, побачивши на порозі Єврася.

— Даремно не спиш? батьку, — так само пошепки одвітив козак, обидва боялись розбудити Настю. — Я вже одужав і зумію за себе постояти.

— А я не заради тебе піднявся, — Господар усміхнувся звичною своєю хитринкою, наче знав щось таємне про свого співрозмовника, але не хотів казати, — Зілля є таке, що тільки вночі варити треба.

Єврась глянув — на Степановій половині бігали по стелі відблиски вогню з печі.

— Чи туди зібрався, чи подумав? Мабуть, Настя уже натуркала вуха?

— Сам ти, видать, з чортами знаєшся! — крутнув головою козак.

— Не важко здогадатися… Про застави знаєш?

— Слава на воротах не висить. Знаю давно і без твоєї дочки.

— Ну, йди! — махнув рукою господар. — Тебе все одно не втримати — не сьогодні, так завтра втечеш… Флягу хоч взяв?

— Аякже…

Вклонившись вдячно старому, пішов Єврась геть з хати — і розтанув у темряві.

Хто бачив його, хто чув? Босоніж промчавши по вулицях поснулого села, козак мимоволі завмер біля дніпровського схилу: чи не майнуть м’які широкі крила?.. Досі стояло перед Єврасем лице врятованої, світилося дивною білиною в сполохах зірниць, палали грізні, безпорадні темні очі… Так живо стояло це перед очима, що заступало навіть квітучу молодість Насті. Ну, славна дівка, хороший товариш — чого ж іще?.. А поцілунок той, що огненним ударом струсонув усе тіло, не виходив Єврасеві з голови.

Цього разу хлопець пішов до річки не протоптаною стежкою, а подався навмання кущами дроку по гребеню кручі. Чітко виднілися за рікою і похмуре, поцятковане вогнями громаддя панського будинку, й оддалік білі мазанки села, а ген там і стіни монастирські, і баня церкви святого Ілії… Знайшовши вузьку козину стежку й збігши по ній, побачив козак над світлим тремтінням води стару вербу, спалену блискавкою. Під її корінням заздалегідь був захований човен. Боячись, щоб не плюскотіло, Єврась загрібав сильно, але обережно. За річкою, на пологому березі двома рядами горіли багаття. Поміж ними, наче по широкій вулиці без хат, снували людські тіні і долинав звідти безперервний гамір. Щось гуркало, скрипіло і немов сотня тупих дзьобів довбала ґрунт.

Далеко обігнув Єврась те зловісне місце. Нижче за течією, сховавшись за мисом, човник розпанахав суцільний килим латаття. Тут повинен був впадати в річку ручай — єдина надійна дорога через ліс, під густими кронами, куди не проникало слабке місячне світло.

Безтурботне дзюрчання задзвеніло доброю звісткою. Вправно орудуючи веслом, Чернець спрямував човника в гирло ручая.

Далі рушив пішки, ступаючи в прохолодні лоскітливі струмені.

Немов тисячею розчепірених рук ліс заступав небо над козаком і зімкнувся за його спиною. Зір більше не допомагав. Довкола скрипіли конари, то шарахався в траві хтось прудкий, то скрикувала й билася спросоння якась пташка. Козак не дуже боявся звірини, добре володів кривим турецьким кинджалом, непокоїла лише можливість зустрічі з нечистою силою, яка, ходять чутки, тут частенько бешкетує. Висів, правда, на гайтані хрестик з пучкою чудотворних мощів києво-печерського схимника — святиню цю ще Єврасева мати з рідної хати взяла, коли потрапила в полон, і зуміла зберегти через усі літа неволі. Проте хтозна, які хитрощі придумає бісівське кодло? Казали старі люди, часом так обійде вража сила, що і сам хреста знімеш.

Не раз ввижалися Єврасеві, то зблиск крізь кущі зеленого круглого ока, то легкі кроки і чиєсь хіхікання. Раптом спіткнувся він босою ногою об мокрий корінь, спалах болю осліпив його й заступив усе. Приверзлось: прудко-холодні пальці вже впиваються в потилицю. Стримався, не скрикнув і не впав. Прихилився лише спиною до дуба й, розтираючи забиту ступню, зрозумів Єврась, що стало краще видно! Темрява відступила! За стовбурами дерев неподалік тремтіли червоні відсвіти.

Там розклали багаття. І воднораз той вогонь, такий затишний і рідний, став козакові страшнішим за всіх отих чортів та упирів. Єврась пригнувся і поповз руслом, спираючись на руки й коліна…

Підступний друг ручай привів до самої застави служебників. Козак добре чув форкання коней, людську розмову й п’яний регіт. Ось дзенькнула сулія об край чарки… Він уже бачив шапки тих, що сиділи довкола вогню, і біло-зелені жупани. Диво, яке лежало посеред землі пана Щенсного, охороняли пильно…

Спритний і гнучкий, мов лісовий кіт, оминув би Єврась заставу, та несподівано прямо перед ним вигулькнула гостровуха собача морда. Зачувши чужака, пес загрозливо лайнув. Але хитрощам бойовим Січ навчала непогано. Вибираючись в путь, натерся Єврась чорним земляним маслом. І тепер, не витримавши бридкого їй запаху, псина лише потопталася, погарчала, але навздогін не кинулася.

Зате, для своєї досади, побачив Чернець попереду вирубку, зарослу високим бур’яном. Відблиски багаття вільно лягали на пустище, а за сотню кроків, під тополею, горіло друге багаття і там також виднілись люди.

— … Не знаю, братику, що там заховано, в тому озері, або, може, вода наговорена! Не знаю… Та тільки є повір’я, що ще князі давньокиївські посилали по цю воду — та від того, мовляв, і всіх ворогів перемагали. Був час, за татарами стало те озеро, варту тримали біля нього, воду в бурдюках возили своїм ханам. Але тим начебто не допомагало, а навпаки… Потім литовці, чи що, тином обносили. А тепер ось наш Казимеж стереже пильніше, аніж свою казну…

Так одного вечора розказувала Єврасеві схвильована Настя, коли козак, кволий від ран, сидів з дівчиною під старою яблунею в Степановому саду.

— Я тобі глек тої води принесу, сама дізнаєшся які від неї чари! — обіцяв тоді Чернець. І сидів у Степана, хоч і майже одужав, бо кортіло дістатися до того озера. А ще не йшла з голови та зірниця над Дніпром, удвоєна поглядом сумних очей. Коли б ще хоч раз побачитись!

Тепер, залишивши русло, повз Єврась через вирубку, як вчили його старі запорожці — звиваючись мов гадюка, щоб ні спина, ні зад не випирали…

Пика уткнулася в кущ кропиви поряд з його шиєю. Гра тіней від великого вогню збила руку біло-зеленого, але він знову замахнувся, розкрив рота:

— Гей, хлопці, сю…

Але закричати не зміг. Єврась перекинув його, шарпнувши за чобота — і, навалюючись усім тілом, хотів оглушити кулаком. Проте дужим і звичним до рукопашного бою виявився служебник: затиснув він голову Єврасеві й спробував її звихнути. Вже млосні сполохи попливли перед очима козака, страшний біль перехопив віддих. Видно, саме тіло, не кероване розумом, знайшло як вчинити. Коліном Єврась ударив служника в пах, і коли хватка на мить ослабла, вислизнув і вихопив кинджал…

Криве лезо увійшло в ямку під борлак, захрипів служебник, забулькав… Не вперше доводилось козакові в чесному поєдинку вбивати ворога, та кожного разу після того свинцевий присмак довго залишався на язиці. Здавалось щораз, не кров то, а дорогоцінна рідина стікає в землю. Прикро було йому забирати чуже життя.

На заставі стривожилися, хтось кинувся до коней. Повзти не було сенсу. Пригинаючись, Єврась одним духом перемайнув вирубку і зник. Навздогін йому свиснула куля.

Кільцем розташував пан Щенсний застави довкола озера, а побіля берега варти не виставив. Та й навіщо? Озеро само себе оберігало краще, аніж фортечні мури. Чіпке дрібнолісся, завали гнилизни, кущі суціль звиті ожиною й хмелем; а далі, немов військо з піками, густий рогіз, очерет до неба, рідкі віконця, вкриті ряскою, приховували трясовину… Тільки аж посередині улоговини, куди не сягала навіть тінь від шатра соснових лап, лежало рівне правильне коло, в якому відбивався тонкий серпик місяця.

За вирубкою Єврась знову натрапив на ручай, і той, допровадивши хлопця до місця, щез в очеретах… Чував козак, що є на світі краї, де ані зими, ані снігу не буває, і росте там страшенний ліс. Людина в таких хащах кроків сто зробить і може вже не повернутися: в плющах усіляких заплутається, шпичаки подеруть його, комарі закусають, болото засосе… Пригадав Єврась ті розповіді. Наосліп рубав і шматував перед собою кинджалом, побоюючись, аби не розступилось під ногами мульке дно.

Та ось, зробивши відчайдушний ривок, продерся крізь останній заслін і шубовснув у чисте літепло.

І… нічого не сталося з ним. Легко тримався на поверхні, тільки заважали мокрі шаровари.

Хотів уже Чернець наповнити мідну флягу — старий Степан розгадає, яка тут таємниця в цій воді. Та тільки зиркнув в глибину, помітив під собою тепле, оточене ореолом світло. Немов велика лампада горіла на дні або дотлівала зірка, скотившись з неба. Зачарований таємничим світлом, козак пірнув — і сніп проміння, схожого на сонячне, вдарив йому в лице, засліпивши!

… Ба ні. Справді сходило сонце над дзвінким сухим осіннім степом. Тліла чорна стерня, плівка інею лежала на чорних грудкам.

У сухому прохолодному повітрі гулко летить кожен звук. Колами ширяють під сухим небом терпеливі шуліки. Ждуть… Наростає гуркіт копит, рвуть слух несамовиті, умисне застрашливі крики та завивання. Скаче полчище вершників на коротконогих конячках. Татари? І схоже, і не схоже. Чимало вершників оголені до пояса, але всі в шапках з вовчого хутра чи залізних ковпаках, на лицях сатанинські маски, зроблені з заліза або висушеної шкіри.

Що попереду знавіснілої кінноти? Перетинав поле крутобокий насип, перед валом викопаний рів, а перед ровом смуга загострених паль. Добра оборона! Падають стрімголов коні, а один уже б’ється з несамовитим іржанням, нахромившись животом на палі.

Ось авангард докотився до рову: хто перемахнув, хто повалився… Крик і тупіт ставали нестерпними. Єврась бачив, наче стояв поряд, — як впав із сідла молодець, вдарився об землю, спробував був встати, але копита задніх пройшли по ньому, ламаючи з хрускотом ребра…

Спішені кочівники вже дерлися на вал, один схопився за горло і покотився у рів, другий неначе захотів лобом просвердлити дірку в косогорі.

Лежачи за нашвидкуруч зробленим бруствером, лучники впритул збивали нападників. Купка степняків все-таки видерлась нагору, назустріч їм кинулись бородаті воїни в кольчугах, дружно змахнули мечами…

Сильно стисло груди, відчув козак, що борсається у важких обіймах води. Забракло повітря, Єврась рвонув на поверхню. І привиділося йому в ту коротку мить, доки пробкою не вилетів під зорі, що картину степу і запеклої битви навкіс перекриває інша жива картина, прозора, мов слюда, але така ж чітка до дрібниць…

Сірим курним шляхом тягнувся велелюдний натовп. Люди різного віку перемішалися, наче різнобарвні вівці, босі селяни в полотняних штанах і сорочках; причепурені молодиці з немовлятами, понівечені з голими черепами козаки, якась панна в блакитному плащі, на волоссі золоте очолля; коваль, який не встиг зняти дубленого фартуха… Обабіч — вершники в шкурах з нашитими бляхами, світле волосся до плечей, на шоломах роги турячі — перегукуються сміючись, пригощають бранців ударами довгих канчуків… А он і зовсім кепсько: дебелий чолов’яга з солом’яною бородою довкола бурякових щік напхав повного воза хутра, дорогоцінного начиння, сам всівся зверху й регоче, поганяючи не волів, не коней — жінок в драних сорочках…

Хвилину відпочивав Єврась, розкинувши на воді руки й ноги. От тобі й озеро! Тепер є про що розповісти Степанові й Насті, про що розпитати мудрого старого. Боже правий! Задивився на підводні дива й мало не забув набрати води.

Хотів був Єврась зачерпнути з поверхні, та щось стримало його. Добре віддихнув, затим відкупорив флягу і, заткнувши пальцем шийку, пірнув у глибину, де вабливо сяяв сонячний згусток…

Проте, вже не сонячний — брунатно-малиновий, похмурий! Цього разу козак пірнув значно глибше, і видива були інші, навівали жах. По обидва боки широкої долини горіли пагорби, розбурханий вогонь гуляв по траві, валом підступав до дубового гаю, і дерева з тріскотом спалахували. Сонце, зіскулене й жалюгідне, гойдалося в димовій задусі.

Долиною на товстоногому коні під розкішною попоною неквапно їхав рудобородий кремезний чоловік. Брови його були насуплені, лице змащене жирною чорнотою. Весь він сяяв кривавим золотим обладунком. Довкола вершника, одвертаючись, аби ненароком не зустрітись з поглядом його тигрових очей, вигарцьовували лицарі, геть заковані в залізо, а через плече у кожного леопардова шкура. Вершників притьмом обганяли піші воїни зі щитами мало не вищими від свого зросту. Передні завзято збивали вогонь, аби володар зі свитою безпечно проїхав по попелищі…

Розрізняв Єврась й інших людей, котрі скрадалися за чужинцями. Буйногриві, одягнуті в легкі куртки й штани, що облягали, вони несли потужні луки.

Один із кінної свити, велетень із себе, забачив переслідувачів і, піднявши меч, повернув коня крізь вогонь на схил пагорба. Та тільки-но наблизився до кущів шипшини, яку оминув вогонь, як свиснув аркан і, падаючи спиною на кінський круп, латник задер фарбовану хною — як і в царя — бороду…

Опам’ятавшись, козак висмикнув палець із фляги, зачекав поки вона наповниться й сильно загріб, йдучи на поверхню. Щось спалахувало, огортало різними кольорами, спливали обличчя, одні спотворені, інші — незворушно-байдужі; панорами боїв, переселень, дивовижних міст і сіл. Єврась поспішав хлипнути повітря…

Причаївшись у чагарниках на мілині, стежив Чернець, як снують в лісі хвости факелів, чув лайку панських вояків. Щільно оточили озеро. Що ж, вся надія на удачу…

Раптом Єврась подивовано завважив, що бачить так, мов удень. Ні, не факели допомогли. Щось інше, незбагненний зір, немов світлою лінією, обводив кожен стовбур і листочок, і фігури служебників. Але того мало: Чернець відчував і тих, кого заступали дерева, і навіть маленьку сполохану дичину, мабуть, зайця, якого нічна веремія загнала в зарості папороті. Не встигши як слід усвідомити свою нову здатність освоєння світу, Єврась попрямував до берега… Господи! І звідки йому було знати, що саме тут, у непролазному плетиві корчів, трав, починається твердий ґрунт? І за дня не помітив би тієї межі. Впевнено скаламутивши застояну прибережну воду, козак рушив уперед… але за кілька кроків став, мов укопаний. Міг поклястися — під лататтям, прямо перед ним вікно трясовини, туди або гулькнеш мовчки, або, якщо здіймеш ґвалт, витягнуть біло-зелені — прямо на шибеницю.

Що за дар несподіваний, чарівницький, вів тієї ночі молодого козака, що допомагало йому легко оминати і гострий сук, і пожадливі шпичаки, і виямки? Ручай-поводар вже став непотрібним… А як біг Єврась: без жодного шереху, не по-людськи швидко, стелячись урівень з підліском — навсправжній вовкулака!

Тепер він глузував над незграбними сліпими панськими нишпорками, котрі снували довкола. Хрускіт з-під їхніх чобіт громом долітав до Єврася, за тридцять кроків бив у ніздрі запах тютюну з чиєїсь люльки, забивав дух перегар…

Ось вже й ліс скінчився, попереду річка, тепер для Єврася молочно-мерехтлива; але тут навперейми кинулась тінь істоти, такої ж спритної і чутливої, як він сам. Кудлатий з щелепами-капканами пес, натасканий ловити втікачів-холопів, мовчки кинувся на хлопця, лапищами штовхнув у спину… Колишній Єврась, перед походом на озеро, оце вже був би розпластаний на землі з міцно затиснутою собачими щелепами горлянкою — не до смерті, а поки не з’явиться господар. Нинішній — вислизнув гвинтом так, що собацюра спіткнувся й мордою проорав пісок. Не дав Єврась йому встати, — блискавичним прийомом, — Бог зна, де й вивченим, — рубонув звіра долонею поза вухом… Пес, який легко й вовка завалив би, гегнувся набік, з хрипом корчачись.

Не гаючи часу, й навіть не шукаючи човна, Єврась з розгону шубовснув у річку. Довго-довго не показувалась його голова, наче і під водою міг тепер дихати, щасливець…

IV

А у травні, після Миколая, було так… Засмажений гусак з майстерно піднятими на дротах опереними крилами й шиєю проплив на високо піднятій слугою карбованій тарілі. За ним на двох слугах потягся опецькуватий підсвинок, обкладений кров’янкою. Пронесли в порцеляновому супнику чорнину — суп з гусячої крові, заправлений оцтом, фаршировану щуку під хріном, гусячі шийки, начинені телятиною, салом і грибами. Тягли казан гарячого біґосу — улюблену панову страву — тушковану капусту з червоним вином та шматками свинини… Пані Зоф’я, ледь кривлячи губи, спостерігала, як ціла процесія слуг поважно проносить глеки й бутлі, збани меду, сметани, кисілю, пишні хліби й солодкі пироги. Все це зникло в покоях пана Казимежа, де й сама Зоф’я рідко бувала. Відтак двері зачинились, брязнули засуви.

Слуги щезли, мов примари… Втім, Зоф’я добре знала, що ці люди позаочі скажуть про свого пана, як сміятимуться, як лаятимуть. Бо не можна при здоровому глузді звикнути до трапез Щенсного. Адже не гостей пригощає, не гамірливу довколишню шляхту, яка полюбляє гульнути в сусіда-багатія: сам-один жирує пан Казимеж, замкнувши двері!

І впорується з таким столом, що півсотні голодних людей не подужали б… Не мине й години, як ті ж слуги будуть виносити із панської їдальні дочиста обгризені кістки, — навіть мозок висмоктаний, — порожні глеки, дзбани, наче їх піском драїли.

Тихі, скрадливі розмови точаться на кухні, в людських, псарнях, стайнях про те, що годує пан ненаситного чорта; ні, не чорта, а змія, що залазить до пана через комин; та ні, не те і не те — внадилися до пана мерці, котрих предки Щенсного звели безвинно в могилу; годує їх — таку кару наслав на нього Господь!..

Презирливо усміхнулася пані, згадавши холопські байки, й крутнувшись на червоних каблучках, пішла на свою половину. Там нашвидку поправила зачіску, сіла до столу й стала чекати. Обідня пора була обов’язковою і для пані Зоф’ї, тому двійко дівчат принесли закуски, цукрову здобу та графин з журавлиновою наливкою. Коли одна із служок поставила чарку, пані підняла білий палець;

— Ще одну!

Вдарив годинник у вітальні, й увійшов, спираючись на палицю, літній міщанин у сірому камзолі, коротких штанах, білих панчохах, туфлях з пряжками. Не одразу можна було упізнати в ньому Вчителя. В руці гість тримав капелюха з високим наголовком. З кишені стирчав паперовий сувій.

Недбало вклонившись, Учитель сів у крісло, спитав дозволу запалити люльку. Потім налив Зоф’ї й собі, поштиво просалютував чаркою, відпив.

— Розказуй, ваша милість, які новини, — мовила пані, котра вже давно нетерпеливо притупцьовувала ніжкою.

— Погані новини. До нього не можна підступитись. Четвертий день корчуємо гущавину, та все дарма: так звилося, неначе ковтун, а мокрі дерева й сокирою не візьмеш. А лізти далі небезпечно — трясовина…

— Так що ж робити? — Рум’янець різкіше проступив на зблідлих щоках Зоф’ї. — Може, все-таки…

— Ні, — м’яко, але твердо перебив старий. — Ми на це не матимемо благословення. Я казав тобі про майбутнє, — там нищівна буря. Через те — нашу справу необхідно довести до кінця… — Він поплескав по кишені, де були папери. — Тут мої задуми, які ти допоможеш здійснити!

Знадвору долинув крик майже як людський. Різали барана — напевно, панові не вистачило готових страв. Помітивши досадливу гримасу Зоф’ї, гість сказав з похмурим лукавством:

— У пана Казимежа знову веселе товариство…

— Змій великий! — так і кинулась пані, з жахом зиркнувши на Учителя. — Звідкіля, ваша милість?..

— Ай, ай, ай! — вдавано насупився той. — Відколи ти почала сумніватися щодо вміння твого наставника бачити?

Зоф’я опустила повіки. Старий неквапливо налив собі ще чарку, виклав папери на стіл.

— До діла, красуне моя… — Він розгорнув план. — Оскільки неможливо дістатися туди по суші, оберемо інший шлях! — Пещений ніготь прокреслив папір. — Вириємо канал, починаючи від річки. Він поступово вбере в себе і драговину, і зарості, й саме озеро! Проклята вода розчиниться в Дніпрі… — Учитель вихилив наливку. — Це не все: я поведу канал далі на милю, і з Дніпра до твого дому приставатимуть кораблі, як у великих європейських вельмож…

— Але що на те Казимеж скаже, чи дасть коней для такої великої роботи?

— Та невже ослабли твої чари? — Розвів руками старий. — Не повірю нізащо…

— Ти все такий, як і двадцять років тому! — Пані похитала головою чи то захоплено, чи докірливо. — Нітрохи не старієш… Пам’ятаєш, як завидів мене вперше, в монастирі біля Сандомира? Далебі, — в тебе, видно, таких учениць по світі, хоч греблю гати… Ігуменя матушка Стефанія, приятелька нашої родини, викликала мене до себе в келію, а там вже і ваша милість сиділи, тихий та ласкавий, наче святий самотник. Матушка попередила, що ти хоч і не духовна особа, але вельми мудрий і обізнаний в богоугодних науках — і хотів би посвятити і наставити одну з монастирських пансіонерок, і вона вибрала мене — найстараннішу та виховану краще за всіх. Це я старанна й вихована! — Зоф’я пирхнула. — Здається, ти одразу збагнув, з ким маєш справу. А втім, тобі саме така й була потрібна. Пригадуєш? Ми з тобою щодня гуляли в саду або за огорожею в лузі. Спокусник, ти розповідав про страждання перших християн, про любострасні містерії Ізіди й Кібели[3], про світ таємничих сил, недоступний для профанів.

А потім якось почав запитувати…

— І серед перших запитань, — жваво підхопив Учитель, — було: як ти розумієш історію праведного Іова, майстерно викладену в Біблії. Не сприйми мої слова за образу, але не тямила ти нічогісінько. Просто переповіла по-дитячому, як той, що назвав себе Творцем Всесвіту, і Князь Пітьми побились об заклад, мов два псарі про достоїнства собаки, чи витримає праведник жорстокі випробування: злидні, смерть своїх дітей, чи останеться вірним Отцю небесному?.. І, вислухавши, шепнув я юній пансіонерці: якщо сам Творець, Зосенько, засумнівався щодо свого творіння, чи не означає це, що Князь Пітьми набагато сильніший, аніж вчить церква? Що є не один, а два володарі Всесвіту?

— З того все й почалося, — озвалася Зоф’я. Очі її з іскрою безумства, здавалося, були спрямовані в себе, & морок спогадів. — Проти твоїх слів отруйних не кожен дорослий вистоїть Мабуть, я і сама матінка Стефанія…

— Ет, що там старе ворушити! Підвівшись, Учитель витрусив у камін попіл з люльки. Пружнисто обернувся до Зоф’ї.

— Я розпочинаю діло. Панові Казимежу доведеться дати мені всі робочі руки, які тільки-но в нього знайдуться, бо треба поспішати… Тож будь обережною. Я передбачаю сильну волю, яка може стати нам на перешкоді. Ширяючи в піднебессі, не забувай про підступність земних хробаків!

Зоф’я погордливо вигнула оксамитову брівку.

— Не гребуй дріб’язком, коли йдеться про долю народів! — Рукою в сірій рукавичці гість рішуче насунув капелюха. — Прощавай!..

Наступного дня по обіді, як завжди причепурений, в жупані, розшитому травами і лілеями, в перлинно-сірому з бобрами кунтуші, діамантами, нанизаними на всі пальці та золотим ринграфом[4] на грудях, з лицем, перетятим до вуха шаблею поручника Куроня, — пан Казимеж на чолі свити помчав лісовою дорогою до Дніпра.

Стримали коней на краю піщаної дюни. За верболозом, стоячи до колін у воді, юрба чоловіків орудувала заступами, вгризаючись у край берега. Інші, такі ж похмурі й мовчазні, відвозили мокрий пісок грабарками. Оддалік почала рости піщана гора. Русло майбутнього каналу вже було протичковане до лісу, на узліссі походжав, тримаючи в руках кресленики, сивий начальник робіт — чи то німець, чи то голландець, — цікавий дідуган. За вечерею він розважав пана розповідями про піраміди й силу магічних знаків — пентаклів…

Що відбувалося в помісті — господар допитуватись не квапився. Зосенька знає, що робить. Хоче стерти з лиця землі це кляте болото, про яке базікають простолюдини?

Хоче під’їжджати під самий ґанок на човні? На здоров’я… Щенсний під владою вольової дружини мав можливість спокійно насолоджуватися балами й полюванням. Пан байдужим оком ковзнув по кумедному, схожому на димар, капелюсі іноземця, по набурмосених копачах та вершниках-наглядачах, котрі не шкодували канчуків для неповоротких.

Насунувши глибше хутряну шапку з павиним пером, вельможний пан повернув до маєтку. Погравши трохи у кості з ксьондзом-духівником, вклався на часину подрімати перед вечерею.

V

Наприкінці липня, коли підповзла ненажерлива паща каналу до приозерних заростей, відчувши щось тривожне, заметушилися служебники. І вдень, і вночі почали нишпорити по панських селах. Хто доказав їм, що в околиці з’явився бунтівник-запорожець? Навіть я, хто пише ці рядки, не знаю… Та винюхали таки панські шпики слід Єврася!

… Глухо загарчав, загримів цепом Бровко — і раптом зайшовся лютим гавкотом. Степан відклав ложку, витер вуста. Здригнулась Настя. Тупіт та лайка долинула з двору, пес жалібно заскавулів і замовк.

Наполоханим птахом метнувся Єврась, схопив пістоль і шаблю. Козак, у якого ще збереглися залишки тієї надлюдської спритності, тінню майнув через вікно на вулицю…

Відчинені ударом ноги, грюкнули об одвірок хатні двері. Розгнівана й гарна, як ніколи вискочила з-за столу Настя. Вдерлися біло-зелені челядники. Привів їх майстер на всі руки, панський ловчий — ротатий, мов жаба, горбань. Меткі оченята його одразу вхопили і Настину високу грудь під вишитою сорочкою, і незворушного Степана, який сидів за столом, і посуд на столі.

— Еге! — вереснув горбань, вказуючи пальцем на стіл. — А миски аж три, холера ясна! Хто тут з вами третім був, пшекленте бидло?

Не кажучи поганого слова, вхопила Настя горщик з рештками гарячого борщу й зацідила в голову ротатому. Рука у дівчини була кріпка: черепки так і бризнули по кімнаті. Горбань, облитий борщем і власною кров’ю, полетів шкереберть під штандари.

— Ех, Настусю! Там стільки м’яса було!.. — скрушно зітхнув Степан.

Накинулись панські посіпаки, скрутили старого знахаря і доньку його, заломили руки за спину, виволокли з хати. За ними винесли непритомного горбаня.

… Ловчий з перемотаною головою і геть знавіснів — не кричав навіть, а сичав, бризкаючи слиною на підвішеного за руки Степана:

— Що, язика проковтнув, га?! От, впертий хлоп… Та я впертіший. Я день і ніч так буду робити, поки не розкажеш, як перед своїм собачим попом! Ось так! Ось так!

І розпалений кат, як і його жертва, оголений до пояса, на кожен свій викрик хльоскав старого дротяним джутом по ребрах, по животі.

Мовчав Степан, важко дихаючи, тільки стогін виривався на кожен удар. З кутка підвалу, з брудних нарів рвалася до батька Настя. Двоє помічників тримали її, немилосердно викручуючи руки.

Використавши весь запас лайки, стомившись і впрівши, наче молотобоєць, але так і не добившись, куди зник гість із Степанової хати, — горбань, досвідчений дізнавальник, вдався до іншого. Залишив заюшеного Степана висіти на ланцюгах і взявся за Настю. Підручні, хтиво смикаючи вусами, розірвали на дівчині сорочку, — білиною зблиснуло при курному каганці молоде тіло… Степан смикнувся, розбитими губами щось пробелькотів. Горбань жестом велів холопам зачекати:

— Що, старче, може, тепер балакучішим будеш?..

Опустили старого. З посинілих набряклих рук зняли ланцюги, на пошматовану спину накинули сіряк. Кат сам дав йому напитися:

— Ну, давай, брате, давай! Що за птаха у тебе на столі зернята клювала?..

Степан вагався. Тоді горбань звелів міцно тримати Настю, покривуляв до нар.

— Стій, басурмане! — відчайдушним зусиллям спромігся чітко вимовити старий. — Все скажу!..

І назвав сердега свого гостя — запорозького козака Георгія-Єврася, на прізвисько Чернець.

Розпачливо крикнула з кутка Настя:

— Батьку! Не смій! Краще язик собі відкуси, аніж… — Ляпас перервав її, здоровецький п’яний холоп затис лапою Насті рот.

Ловчий і собі сьорбнув сивухи з пляшки, що стояла тут же, закусив капустою.

— Ось тепер я тебе, брате, люблю душевно! Два слова ще, Степанчику, два слова твоєму ліпшому товаришеві… Де, де він зараз твій Єврась Чернець, душогуб, ворог Речі Посполитої?!

— Ех… — зітхнув Степан, похиливши сиву голову. — Коби знав я, то сказав би одразу — допік ти мене, звірюко… Та, видиш, не знаю! Козак, як вітер: сьогодні тут, а завтра за тридев’ять земель! Хоч на шматки розірви чи мене, чи Настю — якщо й скажемо щось, то збрешемо від болю!..

Насупившись, довго дивився кат на ледь живого знахаря. Відтак мовив несподівано миролюбиво:

— А що, вірю! Звідкіля вам знати? Та не біда… Заки поворкуйте тут; голубенятка. А ми іншим займемось. Хлопці!..

Мов павук викотився з підвалу горбань. За ним поплентались здоровили-підручні. Грюкнули двері, заскрипів засув, і Настя, ридаючи, кинулась до батька.

Ловчий не просто так змінив гнів на милість. В його розбиту голову прийшла думка, така ж підступна, як і небезпечна для чистої душі Єврася. Із підземелля подався горбань прямо до панського писаря. Той склав бумагу, а ввечері глашатай оголосив перед церквою всьому селянському люду:

— … Якщо ж означений Георгій, на прізвисько Чернець, завтра до полудня не з’явиться з власної волі до ясновельможного пана, то спільники цього бунтаря, селянин Степан Мандрика й дочка його Настасія, будуть скарані лютою смертю!..

Два коли товстих і гостро заточених, всім напоказ поклали перед ворітьми панського двору. Поряд на огорожі, для грамотних, яких в наших землях завжди було чимало, прикололи панський указ.

Останню ніч залишилося жити на світі старому знахареві та його пригожій доньці. Вони ще не знали, яка напасть чекає їх завтра. Сон не йшов: боліли рани у старого, ласкою намагалась заспокоїти його Настя. Сирістю плакали кутки, і до ніг приречених, торкались нахабні щурячі писки…

Споночіло. Хмари заволокли небо. Лише через невеликий розрив визирала полохлива зірка, наче показувала на когось, вельми спритного, що дерся по деревах садиби, по стріхах панських будівель, підкрадаючись до будинку. Не скрипнула дошка, не загарчав собака, ніхто з варти й голови не повернув…

Невідомий поглянув угору, туди де тьмяно світило вікно. Примірившись, встромив у стіну над собою кинджал, підтягнувся, вчепився за нього. Чіпкі руки кидали тіло все вище й вище…

Покоївки роздягали до сну пані Зоф’ю. Вже зникли в скринях і скриньках сукня й гаптована перлами сорочка і всі діаманти, якими Щенсна полюбляла себе прикрашати. Вдягнувшись у нічну сорочку і звелівши служницям йти, пані сама сіла до дзеркала розчісувати довге волосся.

Розчинились віконниці, і в кімнату стрибнув Єврась. Виряченими незмигними очима, наїжаченими вусами, він нагадував зараз роздратованого лісового кота.

— Не рухайся, милостива пані, і жодного слова: якщо хочеш жити!

Він бачив поки на білому каштановий водоспад, по якому човником снував золотий гребінь. Та ось Зоф’я повільно обернулась, і козака відкинуло наче ударом кулака, спиною налетів на підвіконня… Осяяна вогнями свічок — уже не привидом в коротких сполохах зірниць, а у всій своїй розкішній плоті, — стояла перед ним жінка, яку видивився у снах. Бездоганний овал ніжного лиця, дуги оксамитових брів… Та, яку він вирятував з Дніпра.

— О, та це ти? — ніскілечки не злякалася Зоф’я. — Рятівник мій прийшов взяти мене заложницею, щоб визволити свою кохану та її батька? Що ж, давай! Приклади мені ножа до горла: можливо, з переляку звелю своїм людям звільнити їх?..

— Не знав я, Бог свідок, кого зустріну тут! — тихо озвався Єврась й опустив кинджал. — Брехати не буду, задля того й прийшов, що ти сказала… Та й в іншому не збрешу: рука на тебе не підніметься! І вдень, і вночі думаю тільки про тебе…

Сталось нечуване — козак, який досі ні перед ким не принижував себе, став на коліно.

— Христа ради, звільни безвинні душі!

— Гаразд. А сам — підеш на муки замість них? За Настю твою? — хижо мружачись, запитала Зоф’я. Жовна заграли на лиці Єврася, трохи засмаглявому для слов’янина. Похмуро мовив, кидаючи в піхви кинджал:

— Піду, якщо потрібно буде. Та тільки не хочу вірити, що нема серця в тебе, панно. Звели відпустити страдників, котрі в житті нікого не скривдили!

Гнучким порухом пані Зоф’я накинула на себе узорчату шаль, присіла на краєчок ліжка, вказавши гостеві на низенького ослончика навпроти.

— Сядь, друже мій нежданий, поговоримо…

Не зводячи очей з вродливого лиця господині, Чернець сів на лаву. Пані взяла його за руку, і козак здригнувся від вогненної хвилі, що прокотилась крізь кістки й жили.

— Хочеш казати й слухати правду, нічого не приховуючи? Гаразд, я згодна… Що ти мені лихого заподіяв, щоб я віддала тебе на страшну смерть? Нічого, нічого… — повторювала вона, пестячи пальці занімілого Єврася. — Я теж про тебе згадувала-часто, часто. Тебе хочуть скарати інші, не я!

— Відпусти їх!.. — ледве видихнув Чернець.

— Та хіба я їх тримаю, дурнику? У мене й права такого нема, — пан мій Казимеж над селянами володар і суддя верховний… Хочеш, покажу тобі таємний хід? Сам порятуєш своїх друзів!

Раптом нахилившись до самих губ козака, шепнула Зоф’я:

— Вона тобі подобається, так? Ти закохався?

— В кого?

— Та в Настьку, в кого ж іще?

— Кажу, ти одна переді мною — замучився геть!..

Зоф’я полегшено зітхнула й випросталась.

— А тебе не збагну я, панно! — милуючись нею, мовив Єврась. — Чому допомагаєш мені, супроти своїх ідеш? Невже й ти мене, сіромаху…

Не зважився козак до кінця виказати.

— Хтозна? — гарячкове зблиснувши очима, усміхнулась вона. — Може, заголубити тебе хочу, а може, замучити… Або те й друге разом!

Обіцяння чогось чаклунського, смертельно солодкого прозвучало в її словах. Сміючись і кусаючи губи, пані скинула з плечей шаль, вигнула спину… Не тямлячи себе, згріб її в обійми Єврась.

Раптом Зоф’я силоміць відштовхнула його. Образа заступила козакові світ, проте різкі слова не встигли злетіти з вуст. Помітив Єврась, як напружилась І завмерла, вмить стративши рум’янець з лиця, злякана Зоф’я. Наче почула далекий поклик…

— Йди, — промовила, перевівши розширені очі на хлопця й мерзлякувато кутаючись. — Не можна тобі тут залишатись, бо тоді й настромленому на палю позаздриш!

Повільно підвівся Єврась, але з місця не зрушив.

— А-а… — бридливо скривилась пані. — Ти ще повинен свою Наську вирятувати! Що ж, зійди в сіни, там у правому кутку східці в підвал. Спускайся до самого низу, поки не наткнешся на вартового. А вже як ти з ним…

— Бог дасть, домовимось! — перебив її Єврась. — От тільки не знаю, чим віддячу тобі за твою доброту…

І, приклавши до серця руку, низько схилився.

— Зовсім я не добра. Просто хочу бути вільною, належати лише собі — поки зможу!.. — Зоф’я відвернулась, наче шкодуючи, що забагато про себе відкрила.

Тепер і козак чув звуки, що долинали знизу: старечий кашель, сухий і лайливий, розмірений стук ціпка по сходах… Ближче, ближче…

— Ну, чого закляк?! — люто зашипіла Зоф’я. — Роби, як я тобі казала, та не зволікай!..

— Чи побачимось ще? — запитав Чернець. — Дивлюсь на тебе, і неначе окропом обдає. Знаю, потягне мене сюди знов!

— Не смій! — Шляхтянка гнівно вдарила кулаком по столику. Впала й покотилась свічка. — Сама знайду, коли треба буде… коли можна!

Радість спалахнула в янтарних очах Єврася. Ще раз вклонився і згинув.

Зоф’я кинулась в ліжко. Всю її тіпало.

VI

Розпластавшись по стіні, Єврась напружив слух. Тут закінчувались круті слизькі сходи: зліва від них був глухий закуток, справа, за рогом стіни, в лункому просторі походжав, гупаючи підошвами, поки що невидимий вартовий.

Не відлипаючи спиною від слизького, пліснявого каміння, козак прокрався до закутка… Тут би йому вилетіти з кинджалом, вдарити блискавкою… та щось стримало запал.

Дивно походжав вартовий. Немов цвяхи вбиваючи в підлогу, наближався й віддалявся з певною розміреністю: сім кроків туди, сім назад. Так, вочевидь, крокували сталеві люди-андроїди, яких (читав Єврась в латинських книгах) ще в давнину виготовляли хитромудрі меканікуси. «Ет, двічі не вмирати!» — підбадьорив себе Чернець і ринувся назустріч тим крокам.

Його вже ждали… Невисокий чоловік, осяяний полохливим світлом закріпленого на стіні смолоскипа, тримав напоготові шаблю. Не сказати, щоб дуже вже такий силач, проте від одного лише вигляду стражника Єврася кинуло в жар. В похідному уланському мундирі, з лицем рябим і пласким, закудланим сірим волоссям, немов геть вкритий пилом, скидався вартовий на злинялу стару ляльку з вертепу. Білясті незмигні очі втупились у хлопця. Сірою рукою улан почав витягати із піхов шаблю, і на Ченця війнуло невідомо звідки нудно-солодким духом мертвецької. Відчуваючи себе мухою, що влипла в кисіль, метнувся Єврась до смолоскипа — і, вхопивши його лівою рукою, грізно крикнув офіцерові:

— Захищайся, пане, або краще клади зброю й здавайся! інакше живим не вийдеш звідси — я І не таких як ти на той світ посилав…

— Обидва ми не вийдемо звідси живими! — гугняво і незрозуміле, наче його язик не уміщався в роті, проказав улан. Відтак блискавично рубонув шаблею навкіс.

— Ну, от і все! — втішно зморщилось тютюнове обличчя Учителя. Він і зайшов таємними сходами серед ночі до пані Щенсної, і сидів тепер з люлькою, посміхаючись, навпроти натопленої голландської печі. — Конає дружок твій, Зосенько… У поручника Куроня рука крута!

— Куронь?! Хіба там Куронь? Але ж Казимеж його… — Зоф’я з жаху мало не впустила срібну тацю з чарками.

— Так, так. Твій пан виявився сильнішим, щедрий стіл йому йде на користь. Проте сьогодні й він не здолав би поручника…

Чари озера, хоч і ослабли, проте ще діяли, тому не впав козак під страшним ударом, вивернувся від шаблі і миг ока тицьнув вартовому просто в зіниці смолоскипа. Та не змигнувши, розвернувся супротивник і полоснув збоку, цілячись Єврасеві в поперек.

Може, з хвилину довелося козакові кидатись, уникаючи стрімких, аж повітря свистіло, ударів шаблі, тикаючи вогнем уланові в лице. Люто втомився Чернець і зрозумів, що довго не протримається. А вартовий, здавалося, і зовсім не вхляв, рубав, неначе автомат — і дихання не чути. Багряно-сизий рубець, як від сокири на м’ясній туші, перетинав шию улана і ховався десь під комір. Шрам цей, неоструплений але й не кривавий, чомусь особливо збивав з пантелику Єврася.

Вибравши мить, жбурнув козак у ворога факел. І факел згас, упавши, тільки мазнув пінявою смолою по щоці улана. Бачив Єврась, як обвуглювалась, бралася пухирями його шкіра. Та не відступався страхітливий стражник, так само невтомно вимахував шаблею.

Вдавши, що спіткнувся й падає, біля самих уланових чобіт перекотився Єврась по щербатій долівці туди, де низький склепінчастий прохід вів, мабуть, до в’язниці.

Пітьма впала непроглядна, лише тліла пляма — таврована смолою щока стражника. Вона невблаганно насувалася. І тут Єврась здогадався, що треба робити, мерщій звівся на ноги, дістав із-за пазухи мідну флягу…

Хлопець не бачив, як окропили ворога краплі озерної води, але чув, що брязнула об землю шабля і зрозумів: двобій він виграв. Тіло улана мішком звалилось під стіну, глухо вдарилося головою.

… На підлогу впала вита змією палиця, її набалдашник прикрашала діамантова шестикутна зірка. Моторошний підвівся Учитель: пальці по-пташиному скарлючені, очі уже не чорні, а палають жовтими жаринами.

— Що з тобою, твоя милість? — занепокоїлась Зоф’я. — Може, слуг покликати?

Не зронивши й слова, змахнув полами жупана і вилетів з кімнати, мов сова, старий чаклун.

… Удвох з Настею вони підвели з лежанки Степана, який жалісно стогнав. У кутку горіла брудна солома, її підпалив Єврась, щоб розігнати темряву. Дівчина набиралася духу: залишивши темницю, мусили пройти повз сіру купу, з якої стирчали чоботи із шпорами…

Але вагався, не рушав з місця Чернець. Повернутися назад в панські покої — означало потрапити до рук того, хто гупав костуром по східцях і був, видно, у стократ сильніший від небіжчика-улана. Шукати виходу з підвалу у двір? Повна садиба холопів, день і ніч чигає вздовж огорожі біло-зелена сторожа.

Сам Єврась, мабуть, і пробився б — але з дівчиною та хворим старим…

Раптом Степан промовив чітко і ясно, показуючи тремтячою рукою:

— Камінь горить!..

Єврась глянув… Дивина! Від солом’яного вогнища по стіні тяглись сині цівки полум’я. Виходить, стіна не з суцільного каменю?!

Не роздумуючи довго, з розгону всім тілом садонув Єврась… І, о щастя! То були потаємні двері, розфарбовані під мур. Зовсім благенькі, тріснули вони після першої Єврасевої атаки, розсипалися на цурпалки.

Земляною вогкістю дихнуло з чорного лазу. Вогнище, яке вже почало згасати, висвітлило цегляне склепіння, підлогу, вичовгану багатьма ногами, й канаву для стічної води. Куди вів цей лаз?

— Чував я про нього! — бурмотів Степан, збадьорений трохи ковтком води з Єврасевої фляги. — То в давні часи ченці рили, щоб від татар, чи що, ховатися…

— І куди ж по ньому можна втрапити, діду? В монастир, може?

— Еге ж, в Свято-Іллінський… Ох! І Степан, змучений нещадно, знову похилився Насті на плече.

— Що ж, — сказав, поміркувавши хвилю, Єврась. — Монахи люди святі, не видадуть…

І, відійшовши, підняв смолоскип, — той, яким щойно смолив пику упирячу, запалив його.

Освітлюючи дорогу, козак рушив уже до тунелю. Та що це? Старечий кашель, сухий і лайливий з відголосками хихикання наповнив підземелля, громами покотився стук костура…

— Насте! — поспішно мовив Чернець. — Я з вами не піду, втікайте самі… Збери всі сили, виведи батька. На ось візьми смолоскип.

— А-а… — розгубилась Настя, очі її розширились, але Чернець не дав дівчині доказати.

— Потім, потім зустрінемось, все поясню… Поспішайте і не озирайтесь.

І, зачинивши за собою окуті залізом двері в’язниці, пішов козак назустріч ворогові, найлютішому за всіх, що були досі, заступаючи собою старого Степана з донькою.

Давно догорів смолоскип. Здавалося, вже не м’язи напружуючи, а саме нутро, тягла Настя, ледь жива, зомлілого батька через смердючі калюжі, по виямках і вибоїнах, куди сковзали її розбиті ноги, тягла, не відчуваючи болю…

Несподівано на щось наступила, мало не впала, пальцями ноги намацала вищерблену сходинку. Обережно вивела старого по розбитих сходах, і, збагнувши, охнула. За поворотом у повітрі висіла зграйка теплих вогників! Перед позолоченим іконостасом маленької підземної церкви гойдалися язички свічок.

Поміж ликів святих, що тьмяно виступали з мороку, Настя знайшла Ту, кого завжди виділяла з-поміж усіх небожителів, — прошепотіла з молитви, що пригадала: «Достойно єсть, яко воістину блажиті Тя Богородицю, Прісноблаженную та Пренепорочную, Матір Бога нашого…»

Ще жвавіше затріпотіли метелики вогню, і виступило мов живе, з-під синьої плащаниці лице строге і безмежної доброти сповнене…

Дув вітер в чернечих плутаних переходах. Направо — тепер Настя бачила— провалилася стеля, зоряна свіжа глибочінь лилася в провалля.

По купах землі, битої цегли Настя витягла батька під вільне небо і впала на шовкову траву. Дихання пропало, руки-ноги зсудомило, одначе й тепер, переборюючи себе, дослухалася як там батько? А старий лежав колодою і лише зрідка хрипів, наче йому здавлювали горло.

До світанку оклигала Настя, щемкий холод і роса змусили її сісти й охопити плечі. Ранок наближався неспішно, і ліс ще був наповнений зловісними нічними звуками. Перешіптувалися сосни, грушка-дичка здригалася, немов трясли її стовбур, низовий вітер кудлав сиву материнку… Скрадливі кроки вчувалися бідній Насті. І справді — хоч волай: висока постать у плащі до п’ят відокремилась від стовбура… За нею друга, третя…

Люди в довгих кобеняках сміливо обступили старого та зіщулену дівчину. Настя помітила, як з-під розхристаних плащів мигають то карбований пояс, то порохівниця з черепашачої броні, то руків’я пістоля…

Той, що підійшов першим, нахилився, наче від самих рожевих хмар. З-під напнутої відлоги до середини грудей звисали довжелезні вуса. Привітно, але з перчинкою прихованої погрозиг мовив вусань:

— Щось я раніше тут з вами не зустрічався, добрі люди!

— А Єврася… Георгія Ченця здибали?! — несподівано для себе знайшлася Настя. — Так от ми від нього!

— Он як… — Під відлогою зблиснула усмішка. Козак озирнувся й покликав: — Охріме, Стецько! А ну, потурбуйтесь про гостей дорогих!..

VII

Незважаючи на молодий вік, Єврасеві довелося пережити немало лихих набігів, лютих битв і один похід, що переважив усі інші козакові подвиги — з битвами на Чорному морі й облогою неприступної турецької фортеці. Але не штурм височенних бастіонів, не шабельна січа перед фортечною мечеттю, — найбільше тоді нагнала страху на Єврася несподівана земна дрож. Таким беззахисним, немічним відчув він себе, коли захилитались кримські скелі. Те ж саме відчув і нині, в глибині панського маєтку. Ходором ходила, репаючись, долівка, й стіни видувались, і стеля провисала все нижче і нижче, немов мокрий полог… Стискаючись і скорочуючись, підвал, наче горлянка чудовиська, штовхав козака до дерев’яних сходів — а ті звивалися драконом, настовбурчуючи луску сходинок, вигнутим кінцем намірюючись з розмаху прибити. Єврась дерся на крутий укіс підлоги, що невпинно надималася. Втікати геть, геть — але назустріч вже наступали навіжені табурети; скрегочучи, повзло якесь закіптюжене начиння, вочевидь, для катувань; виляскували, звиваючись, іржаві ланцюги; і здоровенне горня, підкотившись, вибухнуло, осипавши гострими осколками Єврася. Якимось чудом вдалося козакові вчепитися в знавіснілі поренчата і осідлати сходи. Розлючений змій, скрегочучи оглушливо-надривно, високо здійняв сліпу голову. Скориставшись моментом, стрибнув Єврась у сіни на дубові мостини. В ту ж мить розійшлися припасовані краї, стали на диби плахи… І тут несподівано все стихло, набуло звичного вигляду, немов розпалених духів заскочив зненацька маг-приборкувач.

По-варварськи пишними були сіни в маєтку Щенсних: брусовану плоть стін прикривали рисячі шкури, на килимах грали сяйвом обладунки з різних країн: щити, мечі в оточенні дрібнішої, але з щирою позолотою та коштовними каменями зброї. У великій клітці гостям на показ сиділи уловчі соколи й кречети. А за кліткою сходи вели нагору, в покої пана й пані.

Коли все втихомирилося, почув Єврась голоси знадвору й крики. Притьмом кинувся він в горішні покої. До Зоф’ї піти не наважився — ще за боягуза прийме, мовляв, за спідницею криївку шукає! Тому увірвався в покої навпроти. Дасть Бог, там через вікно і на дах…

Тим часом у супроводі біло-зелених стражників і холопів постав на порозі свого дому пан Щенсний. Видно, пиячив десь у сусідів та й на ранок несподівано заявився…

Козак зацьковано озирався. Вікно просторої трохи задушливої світлиці, куди він потрапив, було затягнене сталевою сіткою, і важкими шторами. Що тут зберігалося, чи не панська, бува, казна? Ковані скрині, широке ліжко, застелене килимами й хутрами, поставці з вигадливими свічниками, скриньками… Посеред кімнати стояв масивний стіл. Вся його поверхня була вкрита виразками від жаринок з люльки, краплями воску, слідами численних келихів.

Зачувши шаркання багатьох ніг, Єврась зрозумів: дітись нікуди — й шмигнув за скриню, заставлену карбованим посудом. Зачаївшись, обережно визирнув поміж довгошиїх глеків. Меткі челядники внесли нові свічки, за холопами увійшов сам господар. Вперше так зблизька побачив Єврась володаря маєтку і сіл по обидва береги! І справді, знаменитий ненажера зовсім не скидався на товстуна — навпаки, сухорлявим вертким личком з китичками вусів на ньому нагадував хорта. Звичайний чоловік.

Привертали увагу лише рум’янець на вилицях та змарновані, похмуро-неспокійні очі…

Нетерпляче всівся Казимеж в крісло, розстібнув жупан. Хіба міг знати Єврась, що вечеря у пана Немчика із Попельні лише розпалила черево Щенсного?..

Тепер дивився, затамувавши подих, приголомшений козак, як вносять і кладуть перед шляхтичем хліби і глечики, миски з кашею, варениками, тарелі з м’ясом, гори смажених перепілок, пироги завбільшки з колесо від воза.

Заставивши стіл пахучими стравами (бідолаха Єврась тільки слину ковтав), слуги з поклоном позадкували геть. Казимеж рвучко підвівся, замкнув двері на три засуви.

«В крайньому разі задушу», — вирішив козак, готуючись вилізти зі схову. Та вкляк, вражений, як ніколи в житті, бо пан Щенсний почав їсти. Якби таке побачила Настя чи хтось з дядьків, що пускали плітки про пана-ненаситця, — повірили б, що в бідолашного Казимежа вселилося геть усе пекло. Спершу пан просто ковтав, жадібно спорожнюючи посуд, з хрускотом пережовуючи кістки, напихаючи за обидві щоки одразу півдюжини закусок, запиваючи сумішшю вин та настойок, які зливав у величезний келих. Але потім… Обличчя Щенсного раптово й страшно змінилося: запали щоки, череп стиснувся, видовжився, мов диня, з-поза вух випорснули потоки сивого волосся.

Сидів за столом, роздираючи пеньками зубів фазаняче крило, лисий виснажений старець. Та ось — Єврась не встиг і духу звести — стареча голова, немов глина під невидимою рукою, сплющилась, розширились щелепи… Звіровидий, короткошиїй, низьколобий мужлай смачно наминав млинці в сметані… хай йому грець — їдців було вже двоє! Увігнувшись, роздвоївся по тімені череп. Дві пари очей втупились в тарілку, дві зубаті пащі голосно зачавкали, руки ледве встигали набивати їх їдлом…

Зміни зовнішності пана були стрімкими: то чоловічі, то жіночі голови з’являлися, переходячи одна в одну на його вузьких плечах. Молоді й немічні, деякі в шрамах, сліпі, вкриті коростою, по дві, по три разом на одній шиї, наче гриби-поганки на пеньку, і всі жерли, безупинно перемелювали їжу.

Сидячи за скринею, Єврась витерпів усі метаморфози, навіть трохи звик був і гадав, коли зморщувалася чергова личина, — що тепер вилупиться?.. Чи мало, чи багато сплило часу — їжа зі стола зникла, вина вихлебтані насухо, маслаки наче побували в зубах весняного ведмедя. Остання двійця голів погиркалась за останній шматок дичини. Вивергаючи лайку, їдці намагалися гризнути один одного, плювались, а рука з виделкою нервово смикалась то до одного, то до другого рота…

Нарешті скінчилась і ця напасть. Живі маски зморщились, злились мов краплі ртуті й знову з’явилася тхоряча, з полохливими очима, пика пана Казимежа. Немов прокинувся зі сну, тривожно позирав шляхтич на поле об’їдків: «Та невже я таке накоїв?» Зітхнув, підвівся і пішов відчиняти. Один засув, другий, третій… Нелегко далося Єврасеві знайомство з перевертнем, та куди було дітися. Перестрибнувши через скриню, кинувся козак до дверей, відштовхнув пана. Той тільки пискнув…

Він біг немов у гнітючому сні, коли ноги важать по сто пудів і пересихає в горлі, і сили тануть з кожним кроком, а чорний переслідувач от-от наздожене, він уже дихає в потилицю, скінчився ліс, і струменіла між поростом ртутна світанкова гладінь. Розум підказував: не сховає тепер і рідний Дніпро, над світом річковим, заки сонце не зійде, теж владарює чортовиння. І все-таки ноги самі несли до води.

За той час, поки біг — час, що посипав Єврасеві скроні першою сивиною — верзлося йому, що тисячі ворогів женуться позаду, перекликаючись вовчим завиванням, обходять його підковою, а кінці тієї підкови невблаганно стискаються. І хоч чувся лише одинокий тупіт, така лють обпікала козакові спину… Озиратися не можна було, це Єврась знав достеменно.

О, Господи! Куди це він утрапив? Між двома стовбурами липка павутина, завтовшки з рибальську сіть, — це ж який має бути павук?! Безглуздо смикатись: павутиння ще більше сповиває його, шпетно обпікаючи шкіру.

З верховіття, з колодязя блідого неба опускається мінлива тінь… Власник павутини? Без оперття, вниз головою ширяє над Єврасем розпатлана жінка, лиця не видно… Не встиг Єврась зметикувати — чи ворог, чи друг — як його руку, мов сталеві лещата затисли ніжні пальці й потягли геть із западні… Лопались беручкі пута, і от впав козак на м’який мох. Відчувши волю, знов кинувся до Дніпра, на долоні в нього скнів вдавлений слід від гранчастого каменя, що був на персні його рятівниці.

Прямо по гнилистій мілководній заводі біг Єврась, коли його вхопили за комір. Нелюдським ривком Чернець вивільнився, роздерши сорочку, але не втримався на ногах і впав долілиць в смердючу калюжу… Голими, без шкіри, кістлявими пальцями хтось намагався повернути йому голову.

Та знав Єврась, що коли силоміць рознімуть повіки і зазирнуть у очі — душа загине, тому несамовито пручався, вирішивши, краще вмерти, захлинувшись жабуринням і намулом…

… Гей, ви мені не пани,

А я вам не хлопець —

Догадайтесь, вражі сини,

Що я запорожець!

Що це!? З досадливим сичанням його відпустили, він може оглянутись довкола. Мугикаючи пісню, їде вершник попід верболозом: кобеняк на ньому довгий, люлькою попихкує з-під напнутого каптура. За ним ще — ступою, ступою, по коліно, по живіт у вранішньому тумані пливуть коні. Хитаються у сідлах молоді вершники.

— А кого це Бог приніс? — неголосно, сиплувато і до щему знайомим голосом запитує головний. — Пугу, пугу!..

— Козак з Лугу! — задихаючись, ледве промовив Єврась.

— Еге, то це Чернець! Друзяка!..

Кіннотники оточують його, вожак зістрибує і в обійми згрібає мокрого Ченця, котрий ледве тримається на ногах. Рідні, пропахлі тютюном і порохом вуса нижче підборіддя…

— Хто це тебе так, га? Хіба що сам сатана може наслати на козака такого переполоху!

Підвели Єврасеві коня, посадили, накинули плащ — а він все озирався на ясніючі крони узлісся, на клуби туману, що сліпо виповзали з лісу.

… Ой їв же я сласно,

Та ще їсти буду —

Таки ляшкам, синам вражим,

Поки жив, не забуду!

VIII

Рано-вранці старий Учитель майже пошепки, але з нещадною уїдливістю дорікав пані Зоф’ї. І хоч він стояв шанобливо, а шляхтянка розсілася в кріслі, — було видно, хто тут наставник, а хто — недбала учениця.

— Ах, любов, любов! — глузував «німецький майстер». — Що вона робить з людьми? — Злочинець, плебей ставить під удар всю нашу справу, а ти зустрічаєш його, як коханця, і тільки мій нежданий (маг наголосив на цьому слові), нежданий візит завадив гріхопадінню, за яким, можливо, сталося б непоправне… Чи таки сталося? Адже ти й далі допомагаєш йому на кожному кроці… Запам’ятай: ставши підневільною жалюгідного раба, зраджуєш і мене, і того, хто стоїть за мною! А таке не прощається.

Опустивши очі долу, Зоф’я запитала з удаваною наївністю:

— Та невже і ти, великий чаклун, і той, хто за тобою, так боїтеся жалюгідного раба?

— Облиш! — презирливо скривив рота Учитель. — Не шмаркач небезпечний, — дар, яким мимоволі наділила його доля і може наділити черв’яків, подібних до нього… Кожен, хто приторкався до озера, мусить бути знищений!

— Але ж і я в тому озері купалася, і воду пила з нього — чому ж твоя милість не звертає свій гнів на мене?

— Не дорівнюй! Сила, що тобі дана, буде спрямована на інше, на вищі цілі. Для того ти й вихована, й прилучена до таємного…

— Ти переконаний у цьому? Гаразд! — Шляхетський гонор озвався в Зоф’ї, учениця вже не слухала повчань, а кидала виклик: — Якщо зло не в самих чарах озерних, а в тому, що ним можуть оволодіти необізнані, — навіщо ж тоді твій канал? Збери усіх, до кого маєш довіру, ми поринемо в купіль сили і вийдемо звідти, рівні демонам! Хто проти нас? Будь-яку силу пустимо за вітром…

— Звичайно, ви пустите, — мовив Учитель і стомлено сів, спираючись на костура. — Але ж у кожного демона будуть серед смертних улюбленці: няня стара, кравець, меткий лакей, вірний охоронець… Ну як не віддячиш доброго слугу кухлем чудо-води? А буває ж іще таке, що простолюдин мужем входить в панський дім, або дівка-селючка — господинею…

— Я зрозуміла тебе, — гордовито озвалась пані. — Ну то й що? Нехай п’ють з наших рук! Нехай випрошують крапельку… Все одно ми багатші, освіченіші, та й до влади звичні. Пани панами залишаться. А холопи витривалі, меткі, з собачим нюхом, з рисячим оком нам знадобляться…

— Розумна ти, Зосю, та про головне забуваєш! Не лише міць тілесну, гостроту відчуттів примножує ця купіль… Вона народжує дух бунтарства! Чим бідніша, упослідженіша людина, тим зліше вона випрямляється, лютіше мстить…

— Та звідкіля ж той дух візьметься? — Щоки Зоф’ї горіли від бажання взяти верх у суперечці. — Чи не від видінь підводних — сарматів, печенігів або язичників, котрі мертвякам наліплювали гіпсові маски?.. Смішно! Якщо так це було, то яка-не-будь історія Геродотова робила б з людей бунтівників не гірше від Наливайка.

— Історія й робить гордими тих, хто її знає, а отже, непокірними… — Учитель, здавалося, геть знесилів, надломлений голос став проникливе тихим. — Про найважливіше, Зосю, літописці не знають…

Якось, ще до всіх часів, двоє засперечались про долі роду людського… розумієш, доню моя, хто сперечався? Сказав Князь Світу, що жодне плем’я не встоїть перед спокусою плоті, й рано чи пізно всі сини людські виберуть достаток і ситість замість духовної досконалості. А Другий, відповів: «Зробимо так: всіх людей сотворю я однаковими, з вільною волею, здатних розрізняти добро і зло й самим визначати свій шлях. Але при цьому виділю якусь землю, таку своєрідну дослідну ділянку, де землероб випробовує колоски, відбираючи найкращі. На цій землі спокушуй, як тобі заманеться — але і Я дам людям особливу міць духу, щоб вистояти і знеславили твою підступність!» — «А якщо не вистоять?» — спитав Князь. — «Тоді владарюй всім світом і колінами людськими, небеса оплачуть їхню долю…» Поле, на якому два сперечальники безупину випробовують душі, — голодом, достатком, святістю, святотатством, — край східних слов’ян, Зосю, Русь, Україна… В Біблії — пам’ятаєш наші бесіди в монастирському саду? — все це записано таємно, під виглядом житія многострадального Іова. — Задзвеніла, металом наповнилася мова чаклуна. — Якщо земля ця не уподібниться всім іншим, де панує користь, програв великий архангел. Бо звідси, опісля великих поневірянь, після нечуваної крові, — звідси почнеться зневаження влади Сатани!

— Отже… — подалась пані вперед…

— А отже, кожне покоління тут має бути начебто першим, відірваним від усього, чим жили предки, від мудрості їх. І тоді — одне з поколінь можна буде взяти й виростити таким, як потрібно нам. Йому… Щоб жило воно лишень заради спокою і багатства, і похоті тілесної, а все інше визнавало за дурощі, і скінчиться тоді високий лет духу стражданнями страшними. І весь світ земний стане однорідно-бездуховним, і тоді Другий відступиться від цього світу…

— Нарешті я зрозуміла тебе до кінця, Учителю! — протяжно, і це змусило мага насторожитись, заговорила Зоф’я. — Нарешті… — Несподівано не стримавшись, вона вдарила кулачком по крученому підлокітнику. — Що ж! Зв’язана я страшною клятвою перед ним — виконувати твої накази. Вирвав ти її у мене, дівчиська, коли ми на мерзотному шабаші біснувалися довкола чорного цапа! Але не змушуй мене вбивати юнака хороброго й чесного, нікому він зла не чинив.

— Досі у мене були сумніви, — тихо, майже покірно відповів маг. І враз стрельнув жовтими жаринами очей. — Але тепер знаю: поквитаєшся з ним саме ти!..

… У низенькій, геть закіптюженій хаті смолокура, де заховали до часу козаки хворого Степана з донькою, над піччю-кам’янкою понахилялися зачудовано Настя та Єврась. Безсонною для них була та ніч. На розісланому кожусі корчився й стогнав відун, його знову била пропасниця. Настя хоч і дуже боялася за старого, але й тут не втерпіла, щоб не похизуватися своїм знанням.

— Якби рани були свіжими, можна було б вигоїти листям подорожника або калини, а ще можна накапали в рани соку з квітів коров’яку. А так краще взяти відвару липової кори на молоці, настою ромашки або можна смоли-живиці з воском і салом…

— Взяти, взяти! — чухаючи потилицю, перебив її Чернець. — Піди, візьми поночі в лісі! Нема у нас ніяких ліків, окрім води тієї. Але і її кіт наплакав…

Обоє замислились… Але скоро спохопилась Настя.

— Слухай! Батько казав, що ту воду кип’ятити треба, тоді її сила збільшується востократ!..

Настя приставила до вогню горня, і Єврась вилив усе що було, до останньої краплини.

Скоро в зовсім іншому місці, а не в закуреній хатці знайшли себе козак і дівчина. Начебто стояли вони на краю високого обриву над спокійною синьою рікою. Справа круча давно обсипалась, і вела до води утоптана дорога. За єлейною на рівнині колосилися стиглі хліба, смагляві темно-кучеряві люди, майже голі, тільки на стегнах пов’язки — старанно жали серпами. Обабіч поля стояли великим колом розмальовані оселі в два поверхи, друге коло таких же чепурних хат виднілося за першим. Між ними зеленіли сади… Миром і щиросердям дихало це велике село… та де там — місто, місто кільцевих вулиць, воно пестило зір чистими барвами візерунків на стінах: цегляно-червоною, жовтою, чорною!.. Єврась з Настею помічали кожну дрібницю: і бронзовий серп, що лежав на польовій стежці, і черепки глиняного посуду в ямі, куди, вочевидь, господарки зносили сміття. А поглянути вниз… Здалося, повітря з розпростертої річкової далечіні щедро виповнює груди! Дорога закінчувалася біля простого, з горбилів зробленого, причалу. Вервечка смаглявошкірих городян, схожа на мурашиний похід, несла і складала на поміст клумаки з зерном. З річки ж підходив боком корабель.

Незвичним було те судно, велике, немов турецька галера. Мало воно лише одне пряме вітрило, зате ворушило з боків десятками довгих весел. На випнутому вперед носі було намальоване розкрите око, на кормі прилаштовані великі вкриті позолотою бичачі роги.

— Поглянь-но, — шепнула, оговтавшись, Настя. — Ані валів, ані огорожі місто не має, і мешканці не озброєні… Виходить, не завжди воювали у нашому краю. Може, колись знову так буде?..

Пальці дівчини боязко торкнулися Єврасевої руки — але той не відповів, жадібно розглядав видиво. Відчув козак — глибока, незміряна давнина постала перед ним… Почекавши хвильку, Настя зітхнула і відняла руку.

Голосний покрик відволік їх… Мов нічого й не було, сидів на припічку старий знахар, та й похитував зачаровано головою, спостерігав, як приставав бичорогий корабель до берега.

IX

Вранці того ж дня небо хмарилось, обіцяло негоду… Дарма стріляли канчуками, кричали нестямно й погрожували карою наглядачі. Робота на каналі завмерла…

Уже не менше, як півверсти вглиб розчистили широку смугу, безжально викорчовуючи предковічний ліс. Поміж голих пісків та пеньків проліг великий рів, дно його підплило вологою.

Досі, не перестаючи, корчували, рубали, копали мужики Щенсного, до циганського поту ганяли важкі грабарки. Та на підході до озера лопати наткнулись на суцільний камінь, і такий міцний, що й лом на ньому не залишав бодай подряпини.

Навіть найскаженіші служебники швидко зрозуміли: ні мордачами, ні лайкою справі не зарадиш. Кинувши реманент, посідали землекопи під високими відвалами. Сміялись, баляндраси точили, неквапом жували хліб, хто й винцем запивав, неначе вибрався на відпочинок.

З насипу, за непрохідними хащами, за ядучо-зеленим болотом уже видніло озеро пам’яті — те, що не сьогодні-завтра витече в Дніпро, щезне без сліду, давши змогу гостям Щенсного на рознаряжених човнах підпливати до самого ґанку.

Задеренчало на шляху, і під’їхав до берега каналу віз, запряжений парою битюгів. Висока з дощок споруда хиталася на ньому. Злими червоноокими вороними правував худорлявий, в коричневому жупані й високому капелюсі. майстер-іноземець. Бував він тут не часто, ніколи не кричав, не сипав лайкою, не замахувався палицею з діамантовою зіркою. Ходив тільки, ледь накульгуючи, водив нігтем по схемі, й стиха віддавав накази помічникам. Та неначе холод цвинтарний наповзав за ним, і боялись робітники сумирного майстра гірше за будь-якого мамулу… Оце й зараз швиденько позгрібали у вузлики недоїдки, поскидали брилі, попідводились землекопи, служебники набрали поважного виду, заламали шапки, прагнучи улестити «німця».

Проте майстер, ні на кого не дивлячись, зупинив колимагу на краю рову. Накульгуючи, обійшов воза, пововтузився із засувом… І незграбно зліз на землю круглоспинний ведмедистий чоловік, весь замотаний рядниною. За ним з халабуди вибрався другий такий самий безлиций телепень… третій… Люди-лантухи з важкуватою спритністю поскочувались на дно каналу і впевнено почалапали до гранітної стіни. Дехто із селян, забувши про панські канчуки, хотів вже накивати п’ятами, — служебники їх завертали, але й самі шептали щось схоже на молитву…

— Та який він, до біса, Щенсний! — часто віддихуючи, сказав Степан. Пара від озерної води добряче підбадьорила його: козирем сидів тепер відун на лежанці і пив власноруч приготовлений трав’яний чай. — Який він Казимеж, прости Господи! Він — Кузьма Щур. І батько його сам теслював у пана. Дуже їхня сім’я бідувала, миска пісної каші на дев’ять ротів… З наших місць утік, пішов на Варшаву жебракувати. Там якось, чорт його розбере, прилаштувався до королівського двору, вгодив самому крулю, мало не витанцьовував там голяка на якихось пиятиках, а то й гірше того! Словом, повернувся уже паном Казимежом Щенсним, багатим, мов старий лихвар, та й ще з молодою дружиною гарного роду…

— Ех ма, як то воно буває! — знічено засміявся Єврась. — Тут тобі тесля у ясновельможні вибивається, а… Ну, ви тепер свої — рідні, вам, не криючись, розповім! Матір мою татари забрали в неволю, продали в Стамбул. А там вона за красу не до кого-небудь — в сераль потрапила, до самого падишаха. Султана тобто.

— Ну!? — витріщилась вражена Настя.

— От тобі й ну… Може, одній з тисячі — вдалося матусі втекти з полону Тап-Капи. Вибралась з міста на італійському кораблі — заплатила усіма коштовностями, що мала на собі. До рідного села дісталася вже на останніх днях…

— Це ж як?

— А так, Настю. Носила тоді матінка мене грішного і, дяка Богові милосердному, встигла — під батьківським дахом виронила!..

— Так ти що?.. — Задихнувшись чи то від сміху, чи то від подиву, Настя затисла собі рот долонею.

— Еге ж, — зашаріло зітхнув Єврась. — Син султана. Можна сказати, турецький королевич. Якщо помруть мої тато у Високій Порті[5], а прямих нащадків не знайдеться — піду собі османський престол відвойовувати.

— Так ось чому ти чорний такий! — здогадалася Настя. — І брови, наче ластів’ячі крила… Ти, королевичу, хоч по-турецькому умієш?

Єврась помовчав, пригадуючи, а потім раптом гарикнув, вирячивши очі:

— Падишахам чок яша! Каар ол-сун кяфиряяр!

— Що це означає?

— Слава падишахові, — пояснив Чернець. — І, ясна річ, смерть невірним…

— Матінко рідна, справжній турок, аж страшно!

— Буде вам, діти! — урезонив їх старий. — Хто чий син, неважливо — аби людина була добра, оце важливо… До того ж, предки твої султанські хоч їли-пили доста, тому й напасті у тебе не буде такої, як у Щура, тобто у пана Щенсного!

— Ти про що, батьку? — не одразу збагнув козак.

— Та ж про те, що ти бачив уночі маєтку. Таку вже кару наслав Господь на Казимежа за те, що зневажав людяність, здобуваючи своє липове шляхетство: тільки-но пан за стіл — усі діди-прадіди злидні просинаються в його тілі й вимагають їсти…

Затупотіли копита, і чийсь голос за вікном покликав:

— Пугу, пугу!

— Все, пора мені! — підхопився Єврась. Засунув за пояс пістоля, причепив шаблю. Настя так і подалась до нього, руку несміливо простягнула. Чернець мимохідь пригорнув її, неначе старший брат.

— Батька гляди!

Стих цокіт копит, і Настя з голосним риданням кинулася Степанові на груди.

З-під мішковини сірі молодці дістали дивний інструмент: збоку на ньому була рукоять, а спереду стирчало чимале свердло. Завертівши пухкими лапищами рукояті, з пронизливим скреготом вгризалися безлиці свердлами у скелю… За хвилину в гранітному моноліті з’явились круглі глибокі, неначе видовбані велетенським дятлом дупла. І заклали повільно-впевнені роботяги всередину отворів матерчаті ковбаси з хвостами з мотузок, і хвости ті підпалили…

Селяни й наглядачі, з боязким інтересом висівши на насипі, чекали, що то воно буде… Безлиці спритно повидряпувались на берег, поприсідали.

Грім струсонув землю, в густій хмарі, що швидко розбухала, беркицялись уламки граніту… Шарахнувся переляканий народ. Сивий майстер стояв біля своєї халабуди, склавши руки на грудях, вибуховою хвилею зірвано з нього капелюха, але він навіть не ворухнувся, не змигнув білими очима.

Від першого вибуху не впав гранітний кряж — але захвилювалось, взялося великими жмурами озеро, вітрилами здибилось латаття…

Заклубочилось з води чи то пара, чи то туман, вигадливо звиваючись, пасмами попливло поміж соснами, торкнулось людей. І — диво! — в білому мареві проступили обриси країни загадкової, безмежної. Немовби вже не десятки, не сотні, а ціле море людей обідраних, виснажених, чорних кайлами довбає мерзлу рівнину, штовхає одноколісні грабарки. Віхола січе їх холодним снігом, наглядачі тепло зодягнені підганяють рабів стусанами й ударами прикладів. Ось на краю снігового поля, де неподалік клякне похмурий ліс, хтось кинувся бігти, — але рвуть його, кидають на землю гостровухі собаки. В другого втікача наглядач випускає чергу куль немов із козацької органки…

Вечоріє. Гнійний захід сонця над снігами. Німі раби збирають задубілі трупи — дзвінко-тверді колоди, кидають їх у якусь дивну гарбу з високими полудрабками, запряжену не волами чи кіньми, — сама їде: гарчить, світить двома вогняними оками і їде.

Сутінки падають на рівнину, на багатотисячні колони, що понуро бредуть на ложе великого, прямого, мов промінь, каналу…

Війнуло від Дніпра, розігнало імлу, розвиднілося в головах, заспокоїлось озеро, звичайні брижі зморщили його поверхню.

І побачили всі: ні зором, ні слухом не сприймаючи пророцтва, знову біля скелі вовтузяться сірі телепні, скреготять нестерпно свердлами, а майстер нагорі помагає руками в рукавицях і бубонить співучо невідомою мовою.

Та ось мідним горном заіржав кінь, і вилетіла з лісу козацька ватага на чолі з довговусим. Шаблі над шапками…

Зустрівшись з ворогом заклятим, але звичним, від якого не відгонить нечистим, заворушилися біло-зелені, канчуки поміняли на шаблі, пострибали на коней, і з гиком помчали навперейми. Перший зловісний брязкіт розлігся над вирубкою, перші багряні бризки окропили пісок. Гепнувся, розкинувши руки й ноги, обезглавлений панський горбань…

Частина нападників, обійшовши місиво сутички, кинулась прямо до майстра. Але той як стояв, так і згинув… Двоє вершників згарячу шугонули в канал, інші, залишивши коней, пострибали самі, щоб пошвидше добратися до безлицих.

Ні на мить не припиняючи роботи, не озираючись, ті заклали нові «ковбаси», лаштувалися підпалювати… Шабля полоснула одного по тім’ї, сірий враз перетворився на ґулю тіста, осів. Сповзла мішковина, — і, перехрестившись, відсахнувся козак. Справді, не було лиця в бісівського робітника, ні волосся, ні очей, ні вух — блідий обмилок людини, навіть кров не виступила із рани… Ціпеніючи зі страху, намагаючись не дивитися, перекололи козаки нелюдів. І ті, неначе справжнє мило, розповзалися по воді, попливли бридкою піною, тільки сіре ганчір’я колихалось…

З нічого, з повітря порожнього, пролунав голос чаклуна несамовитим криком — тарабарське заклинання. І осадив коня молодий смаглявки вершник, і грізно підняв шаблю.

Велика тінь, майнувши крилами над верховіттям дерев, ковзнула прямо до Євраса. Закрутився, вдарив крупом жеребець, ледве втримав його Чернець, але сам здригнувся і опустив шаблю, упізнавши, хто падає на нього.

Не птах із арабських сказань, що начебто і слона може підняти — у сяєві своєї краси, розпростерши широкий плащ, летіла Зоф’я. Назустріч їй світлів посмішкою закоханий козак: зрозумів тепер — кого він тоді врятував, хто минулої ночі вирвав його з диявольського павутиння… Ось зараз він обійме милу літавку й скінчиться проклята мара.

Але з лицем незворушним і безкровним наближалася Зоф’я. Незмигно втупилися в козака її прозоро-сірі холодні очі. В руці у неї, напевно, від швидкого льоту, горів залізний спис.

Приголомшений Єврась розгубився, розжарене залізо торкнулося його, пропалило рукав жупана й обпекло лікоть. На великій швидкості Зоф’я здійнялася вгору, описавши чималу дугу, знову ринулась на Чернеця. Тріпотіла тканина, облягаючи її живіт і ноги. Наїжачились довкола Єврася шаблі й піки, хтось з товаришів перехрестившись, уже цілився, наводячи пістоля чи рушницю яничарку. Але крикнув Єврась:

— Залиште її! Поневолена ця жінка… Коли судилося мені силою душі розвіяти її пекельний сон, порятую її й себе, а коли ні — тоді, виходить, доля така…

Насупилось крейдяне обличчя, вихор каштанового волосся, страшно червоні губи на білому. Вогняний спис націлився в груди Єврасеві.

— Зосю, проснись! — закричав він одчайдушне, кидаючи шаблю. Вона наче б завагалась і згаяла мить. Раптом лице шляхтянки ошкірилось, свічкою помчала Зоф’я з рою битви до хмар.

… І тут мій сон — не сон, видиво — не видиво починає бліднути, танути. Проте, ще бачу, як пані Зоф’я, зачарована старим чаклуном, розтинає свинцеве небо. А назустріч їй білою лебідкою з розплетеною косою мчить круглолиця синьоока дівчина. І в руці у неї вогонь… Настя Мандрика! Диво польоту їй відкрила озерна вода.

Дві птахи, темна і світла, стинаються високо над землею, озвалася гроза, два клинки блискавки схрестилися і викрешують іскри.

А глибоко під ними, біля недоритого каналу кипить люта січа, падають порубані вершники. Навалились біло-зелені, з маєтку примчала допомога на чолі з самим паном. «А лайдаки, бидло!..» — хрипить Щур-Щенсний. Дорогу йому заступає Єврась Чернець, кипить в ньому змішана кров. Перські шаблі пурхають, винюхують вражу кров. Двобій!..

Блідне дивне марево. Зачекай! Ще мить, ще!.. Старий Степан, вилікуваний водою пам’яті, прийшов і стоїть тепер, спираючись на палицю, з-під кошлатих брів дивиться через канал на сухенького майстра в німецькому жупані. А той, упізнавши головного супротивника, шепче нестямно якісь заклинання. В’ється чорна змія-палиця… За спиною Степана немов оживає скалічений ліс, шипшина тягне закривавлені лапи, дикі бджоли роями вилітають з дупел, спалахують жовтим вогнем, не гірше ніж у чаклуна, очі звірів.

Повновода злива під гуркіт громовиць впала, обвалюючи й змиваючи береги каналу, оновлюючи землю… Але за Учителем, встає, шелестить, шепче імла, ширяють в ній перепончасті крила, сновигають білясті фантоми.

Та вже не діждати кінця… БІЙ ІДЕ!

З російської переклав Михайло СЕМЕНЮК

Михайло Слабошпицький

ТАЄМНИЦЯ КОСТЯ ПРИГОДИ

Фантастичне оповідання

Тягнувся довгий-предовгий зимовий вечір. Письменник-фантаст Кость Пригода вимудровував за письмовим столом сюжет свого чергового твору. Сюжет — найважчий період у його роботі. Що 6 не спадало на думку — все вже було описано в літературі. Мислячі рослини і наділені злим розумом монстри, добрі кіборги і бунтівні машини, контакти з інопланетними цивілізаціями і космічні колонії — все це (і не тільки це) придумував Кость Пригода, а потім згадував, що читав про те у Бредбері, Шеклі, Кларка, Азімова, Лема. Все вже було. Про все вже сказано людством. І сказано — Кость Пригода ніяк не хотів вірити — краще, ніж у нього.

Сумним поглядом Пригода окинув кабінет. Стелажі з книгами фантастики, картини з інопланетними пейзажами, колекція люльок, новесенька друкарська машинка «Консул» — усе необхідне для натхнення й роботи. А натхнення й роботи нема. І вже немає ніякого витерпу їх виглядати. Минають сірі і невиразні, схожі один на одного дні, набридливо дзижчить під стелею муха, припадають пилом клавіші машинки, а мозок, що попервах із комп’ютерною швидкістю тасував сюжетні варіанти, втомився і заснув.

Але Пригода не втрачав надії. Він висиджував за письмовим столом, як Робінзон Крузо на безлюдному острові, і, як Робінзон, терпляче виглядав, чи не з’явиться на обрії довгожданне вітрило, так і Пригода взирався, чи не промайне в мозку рятівний сюжет.

Отак і сидів він день крізь день. Облетів весняний цвіт, відсміялося літо, почорніли під дощами голі дерева, випали молоді сніги, а Кость Пригода чека на сюжет. А сюжет, мов жінка, котра його давно розлюбила, не приходив. У фантаста на душі було тоскно й порожньо. В якомусь своєму оповіданні він написав, що так тоскно й порожньо буває лише на дощовому пероні, коли ви прибігли туди після відходу вашого поїзда.

Та ось — нарешті! — в його уяві зненацька, немов комета на небі, зблиснуло сюжетне дійство.

Пригода напружився і став думати над тим миттєвим видивом, що спалахнуло і щезло, полишивши після себе відчуття присутності близької загадки.

Йому побачилося море, і він пильно вдивлявся в неоглядну водну просторінь. Що міг там побачити? Корабель? Дельфінів? Міраж?

Це вже був початок. Багатообіцяючий початок, інтригуючий.

Пригода натоптав люльку тютюном, припалив її і випустив голубе хмаровиння диму. Дивився, як воно повільно здіймається вгору, щомиті набираючи інших обрисів. Намагався побачити те, що поставало перед його зором за димовою завісою. І побачив: прямо з дна моря виростає острів, здіймається над водною гладінню і тягнеться кам’яною шапкою вгору, ніби хоче дорости до хмар і піднести їх до самісінького сонця. Це нагадало Пригоді полотна Рокуела Кента. Вічне каміння посеред безбережної акваторії. Нічому на світі немає початку і немає кінця. Все було і буде завжди.

Пригода аж стрепенувся від глибини своєї думки. Є ще порох у порохівницях. Ще порадує він людство своїми творіннями!

Сюжет випливав з уяви немов, пароплав із гавані.

На безлюдному острові посеред моря влаштували собі базу інопланетяни. Вони потай прилітають на Землю, щоб вивчити особливості тутешньої цивілізації. Знедавна земляни стали помічати їхні «тарілки», навіть намагалися вийти з ними на контакт, але інопланетяни чомусь його уникають.

Чому?..

Пригода огорнув себе клубиськами диму, глибоко задумався.

Він і не помітив, як раптом кудись зникли книжкові стелажі, стіл з машинкою, стіни кімнати й лишили його, Пригоду, в стані дивної невагомості.

Все відбулося так, як він описував у своїх творах, хоча сам ніколи не бував у таких оказіях. Незбагненна сила підхопила його, і вмить перенесла на кам’яний острів посеред моря.

Пригода не знав скільки минуло часу, доки опинився на великому плато, яке внизу зусібіч омивало води. Фантаст сидів у м’якому кріслі й приходив до тями. В тілі його знову заструменіла енергія, в очах розвидніло, і він став помічати все довкола, дивуватися неймовірній красі. Пригода був письменником кабінетним. Цілими днями він просиджував у чотирьох стінах за письмовим столом або лежав на канапі й уявляв, якими видатними творіннями порадує найближчим часом прогресивне людство. Пригода розумів: фантастика потребує жертв! їй треба підпорядкувати усе своє життя. Можна було б, звичайно, дозволити собі розслабитись, поводити з колегами «козу», сходити в кіно чи театр, але… Раптом його навідає оригінальна ідея і не застане за письмовим столом. Вона ж може спокійнісінько завернути до Христофора Гуньки, а той ласий на дурничку — за тиждень-другий утне романяку. І спасибі не скаже. Щасливий чоловік — пече книжки, як паляниці, вже зібрання творів у тридцяти томах подав до видавництва. Отож твердо дотримуючись свідомо вибраного творчого режиму, Кость Пригода з сумною патетикою величав себе кабінетним бранцем. І його зігрівала надія, що в цьому світі великі жертви неодмінно повинні окупити себе. Інакше в ньому не було б ніякої логіки й справедливості.

Отже, Пригодині очі вже встигли вчаруватися краєвидом, коли раптом — прямо з блакитного надморяного обрію — перед його визором з’явилася літаюча тарілка. Пригода погамував у собі розгублений скрик і приготувався до зустрічі з невідомим.

Плавно погойдуючись, мов пір’їна, тарілка знижувалася на плато.

Фантастові важко було повірити в цю реальність.

Велика синя тарілка торкнулася кам’янистої поверхні й одразу ж завмерла.

«Головне — спокій», — сказав собі Пригода, але спокійним бути не міг. Його обпалило усвідомлення значущості історичного моменту. А з тіла Пригоди безслідно зникли внутрішня отерплість, там уже зринала гордість: це відбувається саме з ним…

Тарілка зникла так несподівано, як і з’явилася. Щойно була перед Пригодою — і враз її не стало. Зате перед ним стояли три схожих на людей істоти. Але — не люди. Це були ВОНИ. Все в них виказувало приналежність до того, іншого світу, про який стільки думав і писав Пригода: очі, руки, волосся, погляди…

Пригода мовчав, дивлячись на них.

Мовчали й вони, дивлячись на Пригоду.

Внизу хлюпотіло море і літали чайки.

Вгорі пливло здивоване сонце.

«Чому вони вибрали саме мене?» — билася в голові думка.

І раптом один із трійці, схожий на римського імператора і поставою, і одягом, сказав:

— Не дивуйся, що ми вибрали саме тебе — в цьому є своя закономірність: ти хотів збагнути, що там, за межею знань і уявлень землян, ти запропонував гіпотетичні відповіді на тобою ж поставлені запитання…

Пригода розправив плечі й гордо трусонув головою. Нарешті він відчув себе знаменитим. Набагато знаменитішим, аніж якийсь там посередній белетрист Христофор Гунька з усіма його томами.

Пригода дивився в округлий рот інопланетянина і слухав його приємні слова:

— Ми ретельно добираємо кандидатури для контакту, бо нас зовсім не цікавлять пересічні індивіди — нам потрібні тільки яскраві індивідуальності, які, щоправда, подекуди теж розчаровують нас. Такий характерний приклад. Ми довго спостерігали за життям кочегара Васі Алкоголіка, що володіє невідомою в жодній планетній системі мовою, яка складається з окремих лексем української та російської, а також незліченої кількості слів незрозумілого для нас походження. Вася Алкоголік пояснив, що цю мову знає багато хто серед вас, та не всі й не скрізь нею користуються… Ми почули, що говорити тією мовою у вас називається «перти матюччя», але значення всього того ми не розуміємо. Не зміг нам його пояснити й Вася Алкоголік, бо постійно перебував у дивному стані, який пояснював загадковою фразою: «Труби горять», і все цмулив із пляшки дивну коричневу рідину з неприємним запахом…

Урочистість Пригодиної душі від зустрічі з інопланетянами непомітно вивітрилася. Розчаровувала низька — відверто побутова — тема монологу істоти, схожої на римського імператора. Слова промовця дисгармонували з його величною поставою.

Пригода забув, що інопланетянин читає його думки. А той йому відразу ж одповів:

— З землянами поведешся — земного наберешся. Отож не дивуйся цим речам. Як бачиш, є на те серйозні причини.

І Пригода змушений був із ним погодитися. Тільки пошкодував, що початок контакту прозвучав не на такому історичному регістрі, який він описав у своїх творах. Лиш устиг це подумати, як зустрів докірливий погляд усієї трійці.

— Лізе всяке в голову, — сказав з винуватою ноткою в голосі.

— Отож переходимо до твоєї особи, — врочисто почав той же. — Маємо до тебе дуже відповідальну справу…

«Нарешті вони перейшли до діла», — промайнуло в голові Пригоди.

— Так, нарешті ми переходимо до діла… Тобі пропонуємо подорож на нашу планету, аби ти зміг там побачити усе на власні очі і розповісти землянам…

Пригода відчув, як він увесь наливається повагою до себе, наповнюється глибоким усвідомленням важливості покладеної на нього місії.

— Чи готовий ти до такого завдання?

— Готовий!

— Чи можеш гарантувати його виконання?

— Можу гарантувати!

— Чи є в тебе у зв’язку з цим якісь проблеми?

— Немає…

— От і прекрасно!

— Стривайте! Є одна…

— Яка?

— Як я поясню свою відсутність дружині? Усі трос інопланетян глибоко задумалися.

— Вона подумає, що я стрибаю в гречку, — пояснив їм Пригода.

— У вашому віці, з вашим серцем будь-які стрибки небезпечні —спорт не для вас. Невже дружина не знає?

— Це не спорт, — почервонів Пригода. — Це амурні походеньки. Вони по-нашому так називаються.

Всі троє з розумінням закивали головами. Очевидно, і на їхній планеті чоловіки стрибали в гречку, тільки в них це інакше називається.

Нарешті у них визріло рішення.

— Ми сконструюємо за твоїм образом і подобою біоробота, і він житиме в твоєму домі аж до твого повернення…

— А до дружини він не буде…

— Ні, такої установки в його програмі не передбачено. Власне, він уже сидить у твоєму кабінеті.

— Уже? Що ж він там робить?

— Пише фантастичні твори.

— В нього що, є літературний талант?

— Такий, як і в тебе.

— Оце ви добре придумали, — втішився Пригода, і йому уявилося обличчя Христофора Гуньки.

На ньому був такий вираз, ніби Гунька надкусив кислюще яблуко.

— Отже, не будемо баритися, — сказав інопланетянин, і ті двоє мовчазних кивнули на знак згоди.

Прямо з нічого перед ними з’явилася літаюча тарілка.

— Лізь першим — ти гість, — сказав інопланетянин Пригоді.

Фантаст пошкодував, що нема на цю мить репортерів і він не може дати інтерв’ю.

Тарілка нечутно знялася з місця і тихо полетіла над Землею.

Побачив її тільки Вася Алкоголік, який ішов здавати пляшки.

— О, знов прибульці прилітали по чиюсь душу, — сказав Вася і сердито сплюнув. — Попався, мабуть, якийсь наївнячок…

А острів посеред моря відразу ж пішов під воду після старту тарілки. Інопланетяни створили його з нічого тільки для цього контакту.

… На далекій планеті, яка так активно не подобається Васі Алкоголіку (там немає «точок» для його спраглої душі), ходите і вивчає життя Костя Пригода. Йому запропонували написати реалістичний твір у формі фантастичного роману.

Вже скоро він закінчить вивчати тамтешнє життя і повернетеся додому. Тоді й устругне такий роман, який навіть не мріється Христофорові Гуньці.

… А в квартирі Пригоди ходить його біокопія.

Щось у ній дуже не подобається фантастовій дружині.

Скаржиться сусідкам:

— Мій став такий, наче йому щось пороблено — як причмелений…

— Мабуть, пасію завів, — висловлюють вони гіпотезу.

Фантастиха сміється гірко:

— Мій? Пасію?.. Ой, сказала б я вам, але не скажу! Ні, мабуть, щось пороблено!..

Ніхто не знає про Костя Пригоду.

І ніхто не взнає — там, на іншій планеті, він дав розписку, що мовчатиме про те під страхом смерті.

Може тільки написати про свою одіссею у фантастичному творі.

Але то ж фантастика…

Віктор Волощук

МЕРТВОНАРОДЖЕНИЙ

Фантастичне оповідання

Микола Петрович Грак мешкав у приміській зоні в невеличкому будиночку. До міста навідувався рідко, бо чого туди їздити, коли полиці магазинів зовсім голі, а на базарі ціни такі, що пенсіонерові з його пенсією однаково нічого не купити. Та коли все ж, бувало, вибирався, то наймав таксі — рейсового автобуса не діждешся, та й тиснява у ньому така, що навіть здоровому чоловікові важко увіпхатися. А Микола Петрович — інвалід. П’ять років тому сталася аварія, після якої йому відрізали ногу майже до коліна. Микола Петрович навчився ходити на протезі, та все ж каліцтво йому вельми дошкуляло.

Того дня Микола Петрович приїхав до лікарні: мусів щороку обстежуватись у лікарів, щоб ще на рік підтвердили йому інвалідність. Спитати б кого, щоразу дивувався Микола Петрович, навіщо все це, чи не думають вони часом, що в нього нова нога виросла? Та на медкомісію — з’являвся за першим викликом. Порядок є порядок.

Отож півдня провештався по кабінетах, поки зібрав ус підписи. Додому повертався на таксі. Таксист — худорлявий літній чоловік з вицвілими бровами й вусами. Поряд з ним вже сидів один пасажир, молодий чоловік квітучого вигляду, Микола Петрович вмостився на задньому сидінні. Дорогою потягнуло на балачку. Микола Петрович розповів про свою інвалідність, про щорічні візити до лікарні, картав медиків, які не дають йому спокою. Водій співчутливо кивав і теж жалівся, що й таксистам стало дуже важко останнім часом. Другий пасажир довго мовчав, а потім раптом обернувся і запитав Миколу Петровича:

— А ви хотіли б взагалі позбутися інвалідності?

Великі голубі очі молодика пильно дивились на Миколу Петровича. Не жартує, видно.

— Як це позбутися? — не зрозумів Микола Петрович. — У мене півноги немає. Хто мені її зробить цілою.

— Зроблять, — таємничо усміхнувся попутник. — Сьогодні це цілком можливо… От скільки б ви дали мені років? — він хвацько підбив набакир капелюха.

Микола Петрович і таксист придивились до нього пильніше: з-під капелюха вибивається буйна чуприна, шикарний костюмчик гарно облягає молодечу статуру, лице гладеньке й біле, певно не так давно почав голитися.

— Та, мабуть, років з двадцять п’ять, — визначив водій, накинувши зо три роки на строгий костюм, краватку, білу сорочку й солідну з крокодилячої шкіри теку, що лежала на колінах незнайомця.

— Та десь так і є, — погодився і Микола Петрович.

— Помиляєтесь друзі, мені вже далеко за п’ятдесят. Я доктор хімічних наук.

— Заливай, заливай, — пхикнув недовірливо водій. — Знайшов дурників!

А Микола Петрович не знав, що й думати. Він зачудовано дивився на хлопця. Може, сердега трохи на голову заслаб?

— Бачу, не вірите. Прошу пересвідчитись, — сказав незнайомець і дістав із внутрішньої кишені свого піджака паспорт. Таксист, а потім і Микола Петрович перевірили документ. І справді, виходило, що добродієві Корбі Василю Дмитровичу виповнилося п’ятдесят вісім років.

— А ось, — незнайомець простягнув Миколі Петровичу кілька знімків — процес мого омолодження.

— Як же вам це вдалося? — нарешті поцікавився Микола Петрович.

— В мене є такий препарат, який повертає молодість. Він мовби «прокручує» біологічний час живого організму назад. Я сам його винайшов, а оце сьогодні вранці й випробував на собі… Так що років через два-три, коли препарат пройде ретельну перевірку фахівців, кожна людина зможе повертати собі молодість і силу, лікувати усі хвороби, навіть, регенерувати пошкоджені органи.

— Невже усі хвороби? — засумнівався водій.

— Ну, крім хіба що генетичних, — зауважив Корба, — тобто спадкових. Але незабаром я й з цією проблемою покінчу. І Корба гордо видобув із внутрішньої кишені свого піджака пробірку, до половини заповнену білим порошком. — Ось він, мій чудодійний винахід. Він принесе людям вічну молодість і щастя! Мені, як бачите, він уже допоміг здолати старечу неміч.

Микола Петрович довго не міг зійти з дива, роздивляючись незвичайну пробірку.

— Та дайте ж і мені глянути на ту штуку — нетерпеливився водій, геть забувши про дорогу.

Не встиг глянути, якась могутня сила струсонула автомобіль, щось вибухнуло, а далі чорна порожнеча…

Опритомнів Микола Петрович на медичних ношах. Люди в білих халатах кудись несли його. Все тіло скував жахливий біль. Ледь підвівши голову, Микола Петрович побачив страшну картину автомобільної катастрофи: на узбіччі дороги якась вантажівка задерла до неба колеса, а з боку до неї міцно приліпилось таксі. На асфальті під білими простирадлами, крізь які проступали червоні плями, лежали двоє, мабуть, його недавнє товариство. Вони вже не потребували нічиєї допомоги.

Миколу Петровича поклали в окрему палату і залишили самого. Минав час, а ніхто не з’являвся. Невже вони вирішили з ним не панькатись. А чом би й ні, хто хто, а Микола Петрович добре знав порядки в медицині. Хіба їм болить. А йому, ох як боліло. Навіть рота розтулити було боляче. Мабуть, в нього все потрощене. Ба ні, права рука наче ціла. Микола Петрович відчув у кулаці якийсь предмет. Повільно підніс руку до лиця. Якась пробірка. Звідки вона в нього? Довго намагався пригадати. Насилу згадав.

«Напевно, мені не виборсатися з цієї халепи, дивно, що ще досі душа в тілі, — подумалось Миколі Петровичу. — То, може, спробувати проковтнути отой порошок? Корба запевняв, що він лікує від усіх напастей». Зібравшись на силі, Микола Петрович підніс до рота пробірку. Відкупорив зубами та й сипнув на язика трохи того чуда. Ні запаху, ні смаку.

Спливло кілька хвилин. І Микола Петрович раптом відчув як зникає з його зболеного тіла біль, а натомість весь він наливається силою. Скоро Микола Петрович відчував себе таким бадьорим і міцним, як ще ніколи в житті. Він обережно, навіть боязко підвівся в ліжку. Сховав пробірку з дивовижним порошком у потаємну кишеню свого закривавленого піджака. І тільки тепер помітив що з-під простирадла стирчать дві ноги: одна волохата з бурими плямами засохлої крові — його, друга — білісінька з ніжною, мов у немовляти, шкірою… Микола Петрович рвучко відкинув простирадло. Дива! Друга нога теж його!! Виросла!!! Став на ноги, ступив крок, два й пішов наприсідки довкола ліжка.

Коли хвиля першої радості трохи спала, Микола Петрович подумав, що йому краще непомітно покинути лікарню перш ніж сюди хтось прийде. Бо тоді мороки не оберешся. Він відчинив вікно і легко вистрибнув у скверик. Заховавшись у кущах, Микола Петрович заходився чистити костюма від кривавих плям, але марно. Отож вирішив йти додому пішки, щоб не привертати надмірної до себе уваги. Та й молоде тіло потребувало фізичної активності.

За годину він був уже дома. Ноги не боліли, дихалося легко. Мерщій роздягнувся наголо й став перед великим дзеркалом на повен зріст: цікаво було глянути — що з нього вийшло. Те, що він побачив, вразило його. На радощах Микола Петрович аж застогнав, загарчав. Ще б пак: він помолодшав принаймні на десять-п’ятнадцять років і виглядав тепер сорокарічним — зникла сивина, волосся закучерявилось, стало чорним, зморшки з лиця майже зникли, шкіра порожевіла.

— Оце так Корба, царство йому небесне, славний порошечок придумав, — співучо протяг Микола Петрович. І тут його блискавкою осяйнула ідея: «Порошок! Господи, у нього ж ще є порошок. Є шанс стати зовсім молодим парубком, по-іншому повернути життя, кохати, кохати молоденьких дівчат. От хоч би й Дарину, доньку сусідки Олексівни. Дарма, що в школу ще ходить, зате як розцвіло капосне дівчисько! Не раз бувало, напне куценьку спідничку й пливе повз його ворота. Микола Петрович щоразу сплюне й осудливо похитає головою, примовляючи: «Е-ех! Ні стиду, ні сорому!»

— Ну, тепер тримайся, Даруню: Коля — хлопець темпераментний. — Очі Миколи Петровича хижо зблиснули. — Тримайся. Ох, тримайся — повторював він, розпалюючись.

Кинувся шукати в розкиданому шматті дорогоцінну пробірку. Нарешті знайшов.

Високо задерши голову, Микола Петрович висипав кудись аж у горлянку весь порошок. Жадібно запив. Відтак знову став перед дзеркалом і вп’явся в нього очима. Процес омолодження поновився через кілька хвилин.

Микола Петрович на власних очах з молодого чоловіка перетворився на юнака. Та, мабуть, він забагато ковтнув того порошку бо вже став підлітком. Микола Петрович з жалем подумав, що тепер, напевно, з Даринкою у нього нічого не вийде. А як же бути? Мабуть, його заберуть до сирітського притулку. Проте за хвилину він зрозумів, що й для притулку надто малий. І раптом йому стало страшно. Маленькими пухкими рученятами Микола Петрович обхопив лису голівку і гірко заридав…

Першою спохопилась Олексівна: щось не видно Миколу Петровича. Хата зачинена, собака жалісно скавулить. Може, не дай господь, лихо трапилось: самотній старий чоловік, інвалід…

Викликала міліцію. Ті, довго не думаючи, висадили двері. Господаря ніде не знайшли, а знайшли мертве немовля. Олексівна пригадала, що чула — кілька днів тому тут плакала дитина, та подумала: здалося, бо звідкіля у Миколи Петровича дитина — у нього ж ні родичів, ні близьких.

А таки виявилось, що справді, учувся той крик жінці. Викликав її слідчий і повідомив, що експертиза встановила: дитя народилося мертвим — його легені ще й не хлипнули повітря. Справу припинили.

На Миколу Петровича оголосили всесоюзний розшук.

А місцеві детективи ще й досі висувають версії про ту подію — одна страшніша за іншу…

Микола Білкун

НАЙПЕРШИЙ ПРОКАТНИЙ ПУНКТ

Фантастичне оповідання

Круті океанські хвилі робили виднокруг схожим на пилку, там вже рожевіло, от-от червоняста куля мала виринути із глибин океану і поплисти по блакиті неба.

Молода симпатична тубілочка, що сиділа на кормі піроги, підганяла свого чоловіка, з котрого вже й так сьомий піт сходив:

— Наляж, наляж на весла, любий! А то знову запізнимось, як минулого разу.

— Не… запізнимось… ще сонце… не зійшло! — І він веслував і веслував все затятіше, а пірога посувалася вперед зовсім не з тією швидкістю, з якою хотілося його молодій дружині.

— Швидше, швидше! Ти хочеш, — щоб я, наче якась злидня, користувалася колючкою, чи вістряком з мушлі, чи риб’ячою кісткою, що взагалі — фе! Всі мої подруги побували на цьому острові і всі… Як ти гадаєш, три здоровенні рибини і порося достатня платня за дві дірки?

Порося, ніби зрозумівши, що йдеться про нього, кувікнуло в торбі, сплетеній з пальмового листя.

— Гадаю… достатньо… буде…

Він поплював на руки і ще завзятіше наліг на весла. Пірога пішла швидше, але й такий темп не влаштовував молоду тубілочку:

— Швидше, ну швидше, милий мій! Невже ти не розумієш, що в наш час користуватися якоюсь колючкою чи риб’ячою кісткою, зовсім не престижно. Мабуть, ти хочеш, щоб мене засміяли подруги?

— Та що… ти хочеш… щоб… з мене… зовсім дух… вийшов? А мені… ще назад…. веслувати… Встигнемо… он уже… видно… верхівки пальм… на острові…

В цей час виткнулось з океану сонце, наче його виштовхнуло щось і круто пішло вгору, від чого зелені верхівки пальм на острові, до якого вони пливли, одразу ж стали золотавими.

І все ж таки, як не налягав на весла молодий дужий тубілець, вони опізнилися. Біля берега зібралося вже чимало пірог і чулися голоси, вигуки, як ото й буває завше в чергах:

— Куди преться цей варгатий?! Його пірога тут не стояла!

— Ба, стояла! Я ще вдосвіта приплив!

— Моя пірога стояла о-он за тією женщиною, а той молодик втиснувся своїм коритом межи нами!

— І не кажіть, і не говоріть! Така тепер мода пішла — ніякої поваги до старших!

— Замовкніть, тітко! Я за цією женщиною!

— Ха! Женщина пізніше пристала!

— Бачиш, — мало не плакала молода симпатична тубілочка, — я ж тобі казала, аби ти веслував швидше, а тепер ми опинимося в кінці черги.

Чоловік мовчав, швартуючи пірогу. А черга нуртувала:

— Братики-сестрички, пустіть мене без черги! Мені всього шість дірок в акулячій шкурі пробити і все!

— Бачили, який хитрий, — верещала якась огрядна молодиця, — йому аж шість дірок пробити, то пустіть його без черги! А мені одну нещасну мушлю розколупати, то я мусю в черзі стояти?

— А мені, — підхопив хтось басом. — Одну-єдину дірку в носі проштрикнути, діла того — тьху, так я стою і не ремствую, а він, бач, зі своєю шкурою пнеться!

З глибини острова поверталися ті, кого вже обслужили, кого черга зовсім не обходила. До них одразу ж подалися ті, що стояли в довжелезній черзі:

— Ну?

— Ну, як?

Їм або взагалі не відповідали, або єхидно кидали:

— Ідіть, ідіть, самі побачите!

— І що за часи настали?

Або відверто ремствували:

— Зовсім від жадоби здурів чоловік, одну мушлю розколупати — чотири рибини вимагає!

— Тьху ти, знав би — не плив би! За одну дірку в носі, котру належить мати кожному статечному чоловікові, аби встромити туди, що належить — двох підсвинків взяв!

— Та я б тую мушлю нещасну старим дідівським способом розкубрячив би, аніж до такого здирника звертатися!

— Веслуєш півтори доби, а тут виявляється, вже тарифи за послуги підвищено!

Молоденька симпатична тубілочка, чия пірога виявилася в самому кінці довжелезної черги, не витримала:

— Скажіть, будьте ласкаві, а скільки він за дві дірки, по одній в кожному вусі, бере?

— Відповідно — шість великих рибин і двійко поросят, — відповіли їй.

— Ти чуєш, скупердяю? — накинулась вона на чоловіка. — Це, виходить, що ми сюди пливли заради однісінької дірки у вусі?

Той розсердився:

— «Ми пливли», «ми пливли»! Хто плив, а хто веслував до сьомого поту і кривавих мозолів на долонях! А звідки я міг знати, що у цього паразита тепер такі тарифи? От минулого тижня…

— «Минулого тижня», «минулого тижня»! Що ж, виходить, я заради однієї дірки пливла?

— Та не лайся ти при людях! Хоч в одному вусі та проб’є, а на решту стягнемося. Я риби наловлю, там, дивись, льоха опороситься, паця підросте, тільки не ганьби мене, серденько, при людях!

Проте «серденько» нервувало.

… А тепер залишається пояснити, що й до чого. Справа в тім, що видатний англійський мореплавець Джеймс Кук, плаваючи у XVIII столітті в районі Полінезійських островів, на одному острові ремонтував своє судно. Там його теслярі загубили два цвяхи. Мабудь у Шефілді виготовлених. Ну, цвяхи, як цвяхи, коли по нинішніх мірках. А тоді! Та ще й на Полінезійському архіпелазі, де взагалі не знали й металу, два цвяхи — цілий скарб. Теслярі два цвяхи загубили, ніхто з них матеріальної відповідальності за цю втрату не зажадав, а піддані місцевого вождя ті цвяхи знайшли і вручили начальству. Тамтешнє начальство розсудило мудро: якщо зробити із цвяхів гачки, дивись, рано чи пізно втопляться, збий якихось дві дошки, ну й що? Були цвяхи і нема цвяхів. А що коли використати, створивши перший у світі прокатний пункт? Цвяхи при ділі, не губляться: обидва в руках вождя племені. Хочеш мушлю розколупати — будь ласка, хочеш дірок в акулячій шкурі, яка цупка дуже, — пробити — просимо, хочеш дірку в носі чи по дірці в кожному вусі — з дорогою душею. І пішло-поїхало! Прокатний пункт процвітав. І найголовніше — престижно було цвяхами користуватися, а не колючками чи риб’ячими кістками, як колись. От на цій «престижності» і грів руки власник цвяхів.

Ірина Калинець

ПОЇЗД

Фантастичне оповідання

Сказати йому «ідіть геть» язик не повернувся — як не як, а я сам взяв його в своє купе, хоча міг би й зауважити, що це купе провідника. Через дві зупинки один пасажир виходить, буде вільне місце, я властиво так і сказав йому. А він мені: «Зупинки не буде». «Як то не буде? — питаю. — Хто її відмінив?» — «А ніхто, — каже, — ви хіба на всіх своїх зупинках виходили? На тих, що запланували?» Я подумав, що він п’яний, а він про життя, що, мовляв, у житті ми мало коли виходимо на тих зупинках, які собі запланували. Ну, дивак, я так і подумав, і вже пошкодував, що взяв його до вагону. Я боюся всяких диваків, не знаєш звідки, може, з лікарні втік, а потім який шал нападе. А він ніби думки мої вгадав, «не бійтесь, — каже, я не псих»… Ага, не псих, думаю, так усі кажуть, мій сусід алкоголік, вже чотири рази на Кульпаркові був — біла гарячка, а нап’ється — кричить «я не п’яний!», хоча п’яний як чіп. «І не п’яний, — він посміхнувся, гарно так посміхнувся, ніколи би не подумав, що… Ага, — і каже далі, — якщо поїзд не зупиниться, пасажири трохи побунтують, а потім привикнуть. Людина пристосовується до всяких умов…» А я йому: «Та що ви мелете? — кажу. — Хіба ви знаєте, куди й хто їде? А я їх з першого погляду визначаю. Там молодий їде з дружбами на весілля, наречена до поїзда вийде зустрічати, молодий вже похвалився. А отут за перегородкою, зараз у першому купе, жінка заплакана, одну сестру мала — померла, завтра похорон. Її сусід такий дуже штивний, як офіцер на пенсії, ревізор, напевне, паперами обклався, або щось перевіряв, або їде перевіряти… Ще молоде подружжя, напевне, в пошлюбну відпустку… Молода студенточка — до мами в гості на суботу й неділю… Кожному кудись треба, кожен спішить… або як?» А він тільки посміхнувся на мої слова, та я навіть позлоститися не мав коли, бо під’їжджали до станції… Я до дверей, а поїзд мчить далі, не стає. Пасажири в крик, пощо білети давали, кричать, я їх вспокоюю, з другого вагону Тонько біжить, що ся стало питає, в нього ще більше крику. Ми за тормоз, а тормоз ані руш. Зараза, то той «екстрасенс» наробив, наплодилося того лиха, я його зараз притисну, буде порядок, я його розквашу, я до свого купе, а там пусто. І вікно зачинене. Я до туалету — і там нема. Пасажири мені кулаками махають, ти нам баки не забивай екстрасенсами, але втихомирились трохи — бачать, що то не ми винні, залізнична міліція і провідники як вар’яти бігають… Але як на другій зупинці не став, то вже, направду, страшне було: хто викликав, хто плакав… А вночі один з сусіднього купе через вікно туалету викинувся. На повному ходу. Але таких випадків мало було. Ще під кінець тижня викинувся другий. А люди собі направду вміють давати раду. Як то в перший день кричали багато, гуртами ходили й стояли, то вже на другий день — по гурточках, а потім і по купе — вже тихо говорили про всякі чуда, екстрасенсів, барабашок, НЛО, а потім про Бога. Молитися почали, один другого молитви вчив… Потім студенти пішли, від купе до купе — продукти збирати, щоб вистачило на всіх, бо не знати, скільки будемо їхати і як далі буде. Та жінка, що плакала, бо їхала сестру хоронити, виявилася лікаркою і почала хворим помагати. Ревізор, я не помилився, то таки бухгалтер — почав підрахунки робити, що до чого й на кого скільки. Теж при ділі. Та всі мали що до роботи. А молоде — то є молоде. Наречений запізнав студентку, що їхала до мами, і вже дуже скоро забув, що його мала зустрічати інша… Мали ми навіть концерти — з нами їхала співачка. А в останньому вагоні то цілий театр зробили. У вагон-ресторан по черзі йшли, наперед матері з дітьми. Але, лихо б його взяло, й тут не обійшлося без підкупу… Ну що ти на те скажеш? Нічого такого не було? Поїзд навіть не відходив з головного двірця? Подивися, бачиш? Отуди подивися — то наречений пішов з тою студенткою… А він ще з нею не мав би бути знайомий… І до нього молода вийде, а я що скажу? Чуєш? Послухай, як кричать: чого ми стали, не їдемо? А ми ще й не їхали! Добре, махай прапорцем, давай свисток… Але зачекай, я перше подивлюся, чи нема тут того екстрасенса… Нема! Поїхали!..

Провідник закрив двері, взяв у руки папку, щоб зібрати у пасажирів квитки і зітхнув. Всі квитки лежали так, як він поклав їх ще тиждень тому. Тиждень чи сьогодні?.. До провідника підійшла заплакана жінка, запитала занепокоєно: «Яке сьогодні число? Я запізнилася на похорон? Мені здалося…» Залізничник лагідно глянув на неї і назвав дату тижневої давності, ту дату, яку показувало табло на двірці. Жінка зітхнула: «Я, мабуть, задрімала — і таке мені намеріщилось…» «Так, ви задрімали», — сказав Залізничник і подумав: тепер ми всі будемо вважати, що нам намеріщилось… Поїзд рушив з місця…

ЗМІСТ

Борис Штерн. ШОСТИЙ РОЗДІЛ ДОН-КІХОТА

Олександр Левченко. ПЛАНЕТА БРАТЕРСТВА

Олександр Левченко. ВІКНО

Ілля Хоменко, Володимир Фоменко. СМАРАГДОВА ПЛАНЕТА

Ілля Хоменко, Володимир Фоменко. ВТІКАЧ

Ілля Хоменко, Володимир Фоменко. БЛИСКАВКА

Орест Темний. ГОСПОДАР СІРОГО ДОМУ

Володимир Савченко. ВІЗИТ ЗСУНУТОЇ ФАЗІАНКИ

Леонід Панасенко. ВРЯТУЙТЕ НАШІ ДУШІ

Наталя Околітенко. І КРИКНУВ ХЛОПЧИК…

Михайло Мартинів. КООРДИНАТОР

Людмила Козинець. ЧОРНА ЧАША

Іван Андрощук. МАЦАЛЬЦЕ

Андрій Дмитрук. СОН ПРО ЛІСОВЕ ОЗЕРО

Михайло Слабошпицький. ТАЄМНИЦЯ КОСТЯ ПРИГОДИ

Віктор Волощук. МЕРТВОНАРОДЖЕНИЙ

Микола Білкун. НАЙПЕРШИЙ ПРОКАТНИЙ ПУНКТ

Ірина Калинець. ПОЇЗД

Примітки

1

Бахмат— татарський кінь.

2

Вонса закренцоне — закручені вуса (польськ.)

3

Ізіда — одна з головних богинь Давнього Єгипту. Кібела — богиня кохання і родючості у фінікійців.

4

Ринграф — бляха на якій зображений герб або святий.

5

Висока Порта — алегорична назва султанського двору.

Content

Штерн Борис, et al Смарагдова планета

СМАРАГДОВА ПЛАНЕТА Фантастичні повісті та оповідання

Борис Штерн ШОСТИЙ РОЗДІЛ ДОН-КІХОТА Фантастична повість

ПЕРША ЧАСТИНА

ДРУГА ЧАСТИНА

ТРЕТЯ ЧАСТИНА

ЧЕТВЕРТА ЧАСТИНА

Олександр Левченко ПЛАНЕТА БРАТЕРСТВА Фантастична повість

ЧАСТИНА ПЕРША

ЧАСТИНА ДРУГА

Олександр Левченко ВІКНО Фантастичне оповідання

Ілля Хоменко, Володимир Фоменко СМАРАГДОВА ПЛАНЕТА Радіоп'єса

Ілля Хоменко, Володимир Фоменко ВТІКАЧ Фантастична радіоп'єса

Ілля Хоменко, Володимир Фоменко БЛИСКАВКА Фантастична радіоп'єса

Орест Темний ГОСПОДАР СІРОГО ДОМУ Оповідання-жах

Володимир Савченко ВІЗИТ ЗСУНУТОЇ ФАЗІАНКИ

І

II

ІІІ

IV

V

VI

VІІ

Леонід Панасенко ВРЯТУЙТЕ НАШІ ДУШІ Фантастичне оповідання

Наталя Околітенко І КРИКНУВ ХЛОПЧИК… Фантастичне оповідання

Михайло Мартинів КООРДИНАТОР Фантастичне оповідання

Людмила Козинець ЧОРНА ЧАША Фантастичне оповідання

Іван Андрощук МАЦАЛЬЦЕ Фантастичне оповідання

Андрій Дмитрук СОН ПРО ЛІСОВЕ ОЗЕРО Фантастична повість

І

II

ІІІ

IV

V

VI

VII

VIII

IX

Михайло Слабошпицький ТАЄМНИЦЯ КОСТЯ ПРИГОДИ Фантастичне оповідання

Віктор Волощук МЕРТВОНАРОДЖЕНИЙ Фантастичне оповідання

Микола Білкун НАЙПЕРШИЙ ПРОКАТНИЙ ПУНКТ Фантастичне оповідання

Ірина Калинець ПОЇЗД Фантастичне оповідання

ЗМІСТ

Примітки