Скляренко Семен

Пролог

Семен Скляренко

ПРОЛОГ

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

Стелла була талановита дівчинка. Часом вражало, що вона дуже тендітна, квола, пасивна, але іншим разом дивували її завзятість і впертість. Її почуття були контрастні, настрій — мінливий, і вся вона була як зірка, що то спалахне, то притьмарено жевріє в небі.

В дитинстві вона мала нахил до музики, не спала цілу ніч, коли ввечері чула на вулиці скрипку, у сквері годинами стояла непорушно десь у куточку, коли там мандрівні музиканти виконували примітивні мелодії на цитрах чи гармоніях, і вже зовсім була щаслива дівчинка, коли ми, дорослі, брали її з собою на великі свята. Стелла бігла поруч із нами, швидко перебирала ніжками під урочистий марш оркестрів — у такі хвилини вона вся сповнювалась радістю.

Її цяцьки в дитячі роки складались виключно з музичних інструментів, які тільки можна було знайти в крамницях дитячих забавок. Там були дивовижні цимбали, роялі з однією струною, скрипки й віолончелі з нитками замість струн і дерев’яною паличкою замість смичка, барабани, що проривалися від першого до них доторку, сурми, що не сурмили, сопілки, кларнети, флейти, — безліч мідних, дерев’яних, кольорових, блискучих цяцьок.

Вони були її щастям. Стелла любила їх без краю і, крім них, немов нічого не знала. Інших цяцьок, до яких такі охочі діти її віку — дідів-морозів, звірят, автобусів, мініатюрних поїздів — не любила, жила своїми музичними інструментами і мріяла про час, коли її поведуть до школи. Там, уявляла, є багато різних музичних інструментів, і не таких, як у неї. Ті інструменти можуть сміятись, плакати, кликати когось, наказувати, просити, — багато живих інструментів.

Рано взяла вона в свої руки смичок і торкнулася ним струн скрипки. З того, як вона взяла смичок, і з того, як торкнулася струн, я — неук у музиці — зрозумів, що цей рух, цей доторк до струн кладуть початок її прагненням у житті. Я побачив в ній захоплення, щиру, безмежну любов до музики.

Дівчина починала грати!

Згадки про дитячі роки Стелли тісно пов’язані в моїй пам’яті із згадками про мої кращі роки, роки наукових шукань. Тоді саме сталося те, про що я мріяв усе життя.

Радо я пригадую всіх помічників по роботі того часу. Те, чого я досяг, не було тільки моїм здобутком, — то було конденсоване, здійснене прагнення цілого колективу. У своїй роботі я наче був зв’язаний з цілою країною. На кожному кроці, в кожному своєму намірі я мав допомогу й підтримку. Особливо мені хочеться підкреслити роботу однієї людини, яка нам дуже допомогла в організації інституту і до якої я не раз — в години радості спочатку й у дні смутку й розпачу пізніше — звертався.

Коли на зборах наукових робітників я виступав з доповідями про свої шукання і доводив, що для здійснення їх треба утворити окремий інститут, я часто бачив на обличчях слухачів або байдужу, або іноді й глузливу посмішку. Надто неймовірним видавалося те, що я казав, надто багато наукових закладів у нас було, щоб організовувати ще новий інститут для розв’язання одного тільки питання.

Пізніше з’явились повідомлення в газетах. Вчені, а часом і не вчені розглядали мої роботи, висловлювали компетентні, а часом і профанічні припущення, — і мої поривання упиралися в стіну байдужості й нерозуміння.

Тоді я пішов — інакше я не міг зробити — до нього, секретаря крайкому партії. Портрет його в кожній хаті, в кожній установі. Очі в нього примружені, в куточках уст легенька посмішка, широкий, високий лоб перерізують кілька зморщок. На портреті він такий, як і в житті.

Він мене уважно вислухав. Я боявся, що моя мова про свої шукання буде йому незрозуміла. Був певен, що йому просто не вистачає часу стежити за всіма новинами науки й техніки. Я розповідав про роботи найвидатніших учених світу, про те, як народилася думка про винахід у мене, говорив про деталі шукань, а сам уперто думав, що все це йому, партійному робітникові, і нецікаво, і незрозуміло, що мені треба було дома написати звичайну доповідну записку і, не вдаючись у наукову трактовку питань, розповісти про практичні наслідки винаходу, якщо він буде здійснений.

— І ви кажете, що після реалізації винаходу зміниться наша їжа, ми матимемо штучну шкіру, дешевий шовк…

— Ми матимемо все. Мова йде про останні розділи з хемії. В науці буде колосальна зміна. І це — не сонячна машина, яка може існувати тільки в романах, а розв’язання наукової проблеми.

Він замислився. За вікном — згори було видно — лежало, шуміло й вирувало залите сонцем місто. Півколом підступало до міста озеро. Блакить озера, жовті вапнякові будівлі на другому березі, різноколірні човни, — все нагадувало м’яку, ніжну акварель. Рівними, прямими вулицями, що, як радіуси, простягалися від нас до озера, летіли трамваї й автомобілі. На вулицях було людно — відгомін шуму зависав у кабінеті.

— Зміниться їжа, — поволі сказав секретар. — Ми матимемо дешеву, корисну, смачну їжу. Звільняться тисячі рук. Штучна шкіра, одяг, шовк… Нові запаси енергії…

— І все це, — додав я, — з самого простого: з повітря, води, рослин.

— Тоді, — секретар пильно подивився на мене, — і людина повинна змінитись?

— Так, — відповів я. — Повинна змінитись і людина. Життя стане кращим, люди матимуть більше сили й більше робитимуть корисного… Я захоплений самою ідеєю винаходу і тому не мав можливості докладно подумати про його практичне застосування… Але я певен, що наслідки будуть більші, ніж я сам можу сподіватись.

— Блискуча ідея, — вказав секретар. — Що ж… треба реалізувати винахід. Підтримку я вам гарантую!

Це була моя перша зустріч із секретарем крайкому.

За кілька місяців на околиці міста, в розкішному старому парку, виріс наш біохемічний інститут. Цей інститут руйнував традиційні уявлення про наукову установу, де вся робота провадиться виключно в лабораторіях. Наш інститут являв собою цілий комбінат. Ми мали найскладніше, дороге приладдя, власні майстерні, допоміжні цехи. Окремі корпуси були збудовані для риб, потрібних нам для дослідів, для птахів, звірів. У кутку саду виросла оранжерея для ботаніків. Книгозбірня інституту була єдиною в світі своїм добором, а старий Адольф Мазуракі — охоронець книгозбірні — здавалось, прожив шістдесят років і збагатив пам’ять історією наукових відкриттів від часів Халдеї й Єгипта до наших днів тільки для того, щоб служити нам у великій роботі. Скарби минулого ми мали використати для нашого винаходу.

З високої вежі, що, як громовідвід, височіла над усіма будинками інституту, стежив за рухом світил старий Вікентій Талісман. Ми мало коли бачили його — він, здавалося, боявся залишати свою вежу, стежив за народженням і кінцем світів. І ми не турбувались, коли не бачили його довгий час. Адольф Мазуракі в своїй книгозбірні вивчав манускрипти й фоліанти, Вікентій Талісман пильнував небо, а ми працювали в своїх лабораторіях. Кожен був на своєму місці.

В напруженій, цікавій роботі минуло кілька років.

Радісно батькові чути скрізь, що він має обдаровану, талановиту дочку. Радісно, коли всі пророкують дочці велике майбутнє, коли кажуть, що дівчина дасть пролетаріатові великі речі, розповість про його колишні мрії, тепер перетворені на дійсність, про боротьбу й перемогу музикою кантат, сонат, ораторій.

Раніше я мало знав музику. Але перші успіхи дочки примусили мене зацікавитись нею. Я ходив до оперного театру, почав відвідувати концерти, читав біографії геніїв музики, що обдарували людство великими творами. Я зрозумів силу Бетховена, Моцарта, Ліста, Шопена. Починав доходити глибин музики, часто захованих від іншого слухача, не кожному зрозумілих. Я розумів такі витончені речі, як ораторії Гайдна, в яких він викликає уявлення не тільки про рухи гадюки, коня, слона, але навіть про кольори, віддає в звуках колір трави, цвітіння квітів. І творці-композитори ставали передо мною в своїх біографіях, в датах, і — що багато важче, а декому здається й зовсім неможливим — ставали в світлі своїх творів.

Після робочого дня я спочивав, слухаючи симфонії Бетховена, мене насичували енергією величні звуки чіткої і суворої музики Вагнера, я немов спочивав на дозвіллі в лісі чи в степу, слухаючи Чайковського. Я навчився розуміти силу й мову музики, а це — велика втіха для людини.

І я тоді побачив, що Стелла грає талановито, що вона обдарована, по-своєму офарблює ту річ, яку виконує, на кожну річ кладе відбиток свого настрою, свого відчування, примушує струни скрипки звучати так, як їй того хочеться.

Часом приходила думка — чи не занадто все це рано, чи не пошкодить дівчині, що вона замолоду йде до вершин музики.

Але я зараз же гнав ці думки. Майбутнє дочки захоплювало й вабило. Поруч у кімнаті Стелла грала вечірової. Звуки скрипки заспокоювали. Старий Антон Сигізмундович Рішельє супроводив музику Стелли урочистими акордами…

Про мою лабораторію біохемії знали вчені цілого світу. Я шукав того, що греки прозвали словом «protos» (перший, найголовніший) — шукав штучного білка.

Великі вчені всіх країн бились над цим завданням.

І все марно. Проблема найголовнішого і, на перший погляд, найпростішого — була проблемою найскладнішого. Наука стояла безсила перед білком, раз-у-раз в опануванні білка її ждав крах.

Вченим удалось зробити досконалий аналіз білка. Але коли від аналізу перейшли до синтезу, коли спробували з точно визначених елементів здобути білок — він не дав себе розгадати.

Процес творення білка немов був простий. Ми знали, що рослина бере з повітря вуглекислоту, з ґрунту — азот. Азотнокислі солі, так звані нітрати, рухаються по кореням, підіймаються вгору до стебел, до черенків та жилок, і там зникають у м’якотинні листя; там виникає білок.

Але коли, де і як саме виникла ця азотиста органічна сполука, де виник білок, — ніхто цього пояснити не міг. Знову повертались до аналізу, викликали хемічний розпад білка, вивчали продукти розпаду, щоб потім з них дістати білок.

У цих дослідах був зрозумілий початок і кінець. Але середина процесу випадала з кола спостережень. Ми мали білок, впливали на нього, щоб викликати розпад, провадили гідроліз, проте дізналися тільки, що білок розпався на амінокислоти. Амінокислоти — основні цеглинки, з яких збудована складна молекула білка і на які вона розпадається під впливом гідролізу. Але як з’єднати амінокислоти, що до них треба додати, щоб здобути білок, — над цим довго й уперто, і все ж безплідно, билися вчені.

Багато років над цим питанням працював і я.

Наша країна дає простір для талантів. У Стелли був великий талант. Як пісня, йшли її роки. Сміливо дівчинка восьми років виступила перед численною аудиторією. Вона (я бачив це по ній, бо сидів у першому ряді біля самої сцени) себе почувала так, як і дома, у своїй кімнаті. Взяла скрипку й грала. Грала не тому, що мусіла грати для слухачів просторого залу, а тому, що хотіла грати. Так грають тільки талановиті музиканти.

Потоки криків залили зал.

— Стелла!.. Стелла!..

Мені тисли руки. До мене підійшла аспірантка інституту — Ліда Янчевська. Вона, як і завжди, була захоплена.

— Я дуже рада, — весело сказала Ліда. — Така маленька дівчинка, але як вона дивно грає!.. Я вам заздрю, — щиро, по-дитячому додала Ліда. — Ви працюєте над великим винаходом, а Стелла… так ніхто не грає, як вона! Який ви щасливий! Я дуже рада за вас і за вашу дочку.

Пізніше ми втрьох — дружина Людмила, Стелла і я — сиділи в авто. Їхали додому. Я почував радість. Як ніколи, мабуть, раніше, я відчув велич часу. Велич часу, коли діти виступають перед дорослими, діти-таланти. І діти-генії!

Навколо шуміло місто. Світло вулиць виразно освітлювало Стеллу, що сиділа поруч зо мною, в куточку авто. Яка ж вона була квола! Яка бліда й стомлена! Її ручка тремтіла.

Але — хто зустріне хвилини щастя й радості без хвилювання? Це був спад, утома після великої радості.

В інституті день і ніч ішли досліди. Тільки стіни кімнат, шафи з книгами знали про мої муки, коли я втрачав віру у винахід, і про хвилини радості, коли мені здавалося, що я стою на порозі відкриття.

Мої помічники — молоді майбутні вчені — кінчали роботу в раз назавжди призначену годину і йшли. Я примушував їх працювати тільки в призначені години, не порушувати планів, але сам не міг залишити своїх думок, своїх мрій, своїх лабораторій. Я й днював і ночував у лабораторії. І хоч жив у невеликому будинку, там же в саду, поруч з інститутом, але часто й дуже часто дружина Людмила і Стелла не бачили мене цілими днями.

Один раз трапилось так, що я цілий тиждень не виходив із своєї лабораторії. Я навіть просив мою дружину телефоном, щоб вона не приходила сама до мене і не присилала Стелли. Дайте мені щось поїсти, і більш нічого! Я не міг покинути роботи, мене ніхто не міг турбувати в хвилини, коли я працював.

І я не виходив із лабораторії. Штори на вікнах були спущені. Навіть удень скрізь горіло світло. Я ходив по кімнатах, по лабораторіях — не знав, чи день надворі, чи ніч. Я стежив за утворенням складних сполук, ждав наслідків.

Правда, я не був самотнім у своїй роботі. Мій помічник — Гордій Семенович — літній, поважний професор, теж міг назватися ентузіастом білка. Він намагався невідлучно бути біля мене. Мене тішили порив і запал, з якими він брався до роботи. Але разом з тим вражало часом його вагання у критичні хвилини. В наших дослідах, у науковій роботі треба бути впевненим, рішучим, упертим, особливо коли робляться вирішальні кроки. Вагання й затримка можуть привести роботу до краху. Затриматись можна вибираючи шлях, але не тоді, коли шлях вибрано.

Проте… я бачив, як любовно він тримає банку з дорогою рідиною. І в той же час його руки тремтіли.

— Більше рішучості… менше нервів, — казав я йому.

— Не можу не нервуватися, — виправдувався він.

— Чим тонші нерви має кожен із нас, — додав я, — тим краще. Але запам’ятайте, що ще важливіша для нашої роботи нервова сила. Нерви треба підкоряти своїй волі.

— Мені страшно, — іноді казав він, — коли я подумаю про винахід, як про здійснення. Уже не мрія, а факт. Страшно робиться. Захоплює…

— Мені не страшно, поки я працюю, — казав я йому знов. — Спочиньте, якщо вас заполонили думки про майбутнє й про мету, зосередьтесь на процесі роботи, конденсуйте вашу нервову силу — і тоді все буде гаразд.

Стомлений, він на хвилину лягав на канапу в залі інституту чи схилявся над столом у лабораторії, але враз кидався, тільки я робив крок чи ставив на стіл яке приладдя.

— Що нового? Нічого? — дивився він на рідину в банці. — Невже нема нічого? — Голос його тремтів спросоння.

— Нічого, — відповідав я. — Все без змін. Спіть і марте про білок.

Несподівано вона прийшла. Я наказав нікого не пускати до інституту й до лабораторії, але завжди можна знайти ключ, який відмикає найпотайніші замки.

Хтось постукав до лабораторії, де працювали ми. Я відхилив двері і, немов захищаючи наші роботи, стояв на порозі, заступивши собою двері.

— Що вам треба? — побачив я аспірантку Ліду Янчевську, яка працювала в моїй лабораторії над білком.

— Я прийшла вам допомагати, — винувато сказала вона, і мені почувся наче докір у її словах. — Вам потрібна допомога, — повторила вона.

Я стояв на порозі. Ззаду спини пробивалося пасмо жовтуватого світла електричних ламп. Надворі було повно яскравого світла. Сонячний день. Волосся на її голові не було нічим прикрите, і світло сонця утворювало навколо голови блискуче коло. А на обличчя падало пасмо жовтуватого світла з лабораторії, і рум’янці на щоках нагадували червонуваті тавра. Вона стояла близько біля мене й часто дихала, немов бігла здалека до інституту. Можна було тільки посміятись із запальної дівчини, що хотіла допомагати.

— У нас заріаз такий важкий приоцес у роботі, — сказав я тихо Ліді Янчевській, — що я не знаю, чим саме ви мені… нам можете допомогти. Я вам дав практичне завдання, до ваших послуг лабораторії, всі зали. Ви там можете виконувати свою роботу…

— Я повинна бути тут, — уперто сказала вона. — Я мушу бути біля вас.

— Біля мене?? — Я рушив уперед.

Вийшов на ганок інституту. Червонувато-мідні тавра на її щоках перетворилися на звичайні веселі рум’янці, а коло з волосся на голові розвіював вітер. Вона була весела. Це була неперевершена юнь, молодість.

— Ну, чим ви нам можете допомогти? — щиро засміявся я. — У вас своя робота. Погляньте навколо! Яка краса! Це ж удень. А ввечері, а вранці! На озері як тепер гарно! За містом! У лісі!

Навколо було справді прекрасно. Цвіли квітки в клумбах і газонах. Після лабораторії я гостро відчув дивні пахощі троянд, що починали усипати цвітом сад, аромат бузка й жасмину — квітки заплітали складну, гостру, як промінь, гаму пахощів. Все навколо жило. Весна вирувала.

І я ще почув. За стінами інституту стояв шум. Тихий, зосереджений, ритмічний шум. Шум фабрик, руху автомобілів, трамваїв, тисяч ніг у місті, — він сплівся в одну ноту. І нота ця була як шум пропелера літака, що забирає височінь, врізується в хмари. Це була зібрана енергія тисяч, перетворена в єдине суцільне, могутнє. Енергія всіх була зосереджена, сконденсована, зібрана в єдиний суцільний порив.

По алеї до мене бігла Стелла. З-під її ніжок злітали черепашки й падали на квітки. В білому одязі вона нагадувала метелика, кричала мені:

— Татунь… татунь!

І крик її вплітався в шум міста, доповнював єдиний, спрямований шум.

Узяв її на руки. Притулився. Це була вона — моя дитина, одна з тих, що житимуть після нас. Це ж для неї працюємо ми. І ще для тисяч таких, як вона. Як же мені було не працювати?

Ми сіли на лаві проти лабораторії. Нікуди не відходячи, Ліда знайшла нам попоїсти — бутерброди й яблука. Стелла розповідала, що незабаром буде прилюдний великий концерт, на якому виступатиме вона. На ґанку стояв Гордій Семенович — посміхався. Він був дуже задоволений.

— Ми, мабуть, відпочинемо? — запитав він мене. На ньому вже не було синього робочого халата. — Зробимо перерву. Такий прекрасний день. Я поїду на озеро. Увечері завжди клюють йоржі. Наловити йоржів і зварити рибальську кашу: з перчиком, лавровим листом…

— Ти не йди, татунь, — просила Стелла.

— Не підемо в лабораторію, — ще раз сказав Гордій Семенович. — Годі! Пора відпочити!

Тоді я подивився на Ліду. Сказати правду, я сам хотів відпочити. Ми дуже стомилися і одного слова Ліди було досить, щоб сповнити чашу втоми. Вона ж сама потурбувала нас, перервала роботу, — їй належало останнє слово.

Ліда тримала в руках квіточку. Піднесла її до носа й заплющила очі. Була зосереджена, замислена.

— Так як, Лідо? — запитав я.

— Ви про що? — розкрила вона очі.

— Роботи багато в лабораторії. Треба б працювати. Надійшов такий час, коли, здається, не можна спочивати. Ми ось-ось матимемо білок. Але ж утома! П’ять днів ми з Гордієм Семеновичем не одривались од дослідів. Чи не час відпочити?

Я сподівався, що Ліда це й порадить. Адже вона гуляє, спочивав кожного дня, а навколо все зацвіло, буяє красою, багатством.

— Я не була дома кілька днів, ночувала в третьому корпусі, біля оранжереї, — вона показала в глибінь саду. — Але мені не хочеться спочивати. Я прийшла допомогти вам.

І моя втома враз зникла. Навіть дивно стало, що я так довго сидів у саду, втратив багато часу, коли треба було йти в лабораторію, працювати, кінчати новий дослід.

Погладив Стеллу по головці. Поцілував. Дівчинка немов сама зрозуміла, що нам не можна заважати, — побігла в сад, і черепашки злітали з-під її ніг, падали на квітки.

— Ми йдемо, Гордію Семеновичу, — жваво сказав я. — Ходімо! Ну, ще день. Ну, нехай два дні! Але ж досягти кінця треба!

Я вже не був стомлений. Тільки хвилина відпочинку, але її було досить для того, щоб набратися сил працювати далі. Гордій Семенович зник у дверях — пішов до лабораторії. Я повільно підіймався сходами. Зачинив за собою двері. Передо мною лежав широкий коридор. В кінці його, в лабораторії, горіло багато ламп. На столах стояли блискучі реторти й колби, різні банки. В коридорах — сморід хемічних сполук. Тихо навколо. Я йшов, і звуки моїх кроків скрадав килим. І раптом я почув…

Ззаду відчинилися двері. Не обертався назад, не дивився. Але чув — хтось увійшов до коридору. Тихі кроки за мною.

— Раз… два. Раз… два.

Став біля столу. Передо мною була банка з новою сполукою амінокислот. Блискуча банка з рідиною.

— І що ж? Нічого нового? — сказав Гордій Семенович.

Повз стіл пройшла Ліда Янчевська. Тепер я не почув її кроків. І мало звернув уваги на те, що вона пройшла.

— Ні, — відповів я йому. — Ні, Гордію Семеновичу. Є великі зміни. Незабаром буде білок. Ми продовжуємо нашу роботу!

Закон математичних комбінацій, звичайно, поширювався й на наші досліди. У колбах лабораторій зберігалося багато амінокислот. Коли б було тільки десять кислот, то й то з них по закону математичних комбінацій можна було б зробити тисячі сполук.

На дошці термометра були сотні градусів. Повітря має сотні варіацій у тисненні. Для дослідів можна було брати кислоти в різних пропорціях. Треба було зробити мільйони комбінацій.

Життя здавалося обмеженим у роках, коли передо мною вимальовувались ті мільйони комбінацій, які треба зробити. Та й життя багатьох поколінь було немов замало для того, щоб винайти білок.

Ми заповзялись винайти його. Це був натиск на таємниці життя. Натиск ішов нестримно, уперто, завзято.

За той тиждень, що я не виходив із лабораторії (не рахуючи кількох хвилин побачення з Лідою й Стеллою), було зроблено важливий крок на шляху до винайдення штучного білка.

Довго ми не могли добитися сполуки кількох амінокислот. Усі спроби кінчалися марно. Ми не могли знайти каталізатора — речовини, що не змінювала б складу кислот і разом з тим допомагала б їм з’єднатись.

Ліда була весь час у лабораторії. Я раніше не знав її сил. Вважав, що, як дівчина, вона швидко стомлюється, що не зможе навіть однієї ночі витримати без сну.

В першу ж ніч я побачив, що помилився. Гордій Семенович блаженно спав на канапі, хропів і навіть заважав працювати. Я підійшов до нього, попросив повернутись на другий бік.

— Що? — схопився він з канапи. — Є щось нове? Невже є білок?

— Нічого нового немає, — відповів я йому. — Але ви мені заважаєте працювати. У вас нежить і в лабораторії від того шум. Ляжте на другий бік.

Він підвівся, пішов до столу, постояв там трохи, а потім рушив до лабораторії поруч, ліг там на дивані і швидко знову заснув.

Ліда ж не відходила від мене. Вона пильно стежила за кожним моїм рухом. Мої очі були настільки стомлені, що я боявся помилки. Пригадую, що я готував кислоти для нового досліду.

— Раз… два… три, — рахував я кислоти.

— Скільки вам років? — запитав я Ліду.

— Двадцять три. Мене цього року переводять до партії. Була в комсомолі, — тихо відповіла вона.

Я рахував кислоти. Їх було двадцять.

— Ця сполука кислот, якщо тільки вона буде сполукою, молодша від вас, Лідо, — жартуючи, сказав я. — Всього двадцять кислот. Але як багато обіцяють вони! Як багато має в наш час молодість!

— Увімкніть струм, — попросив я Ліду.

— Струм? — вона здивовано дивилася на мене.

— Так, струм, — відповів я. — Не дивуйтесь! Наші хеміки звикли шукати білок тільки в лабораторіях. Установилась певна традиція, що для шукання білка треба мати лише колби, реторти, різні каталізатора й кислоти, які виробляються теж у лабораторіях. От і все! А тепер доводиться прорубувати вікно в світ. Нам повинні допомогти шукати білок електрика, світло, навіть ті сили, які начебто знає наука, але яких ми сьогодні ще цілком не можемо пояснити, так само, як ми цілком ще не знаємо сфери й способів, де і як цими силами можна впливати. Радіохвилі, рентген, — усього цього ми тут ще не знаємо. От й робимо перші спроби. Увімкніть струм!

Вона ввімкнула струм в кінці лабораторії; я змінив розжарення газових печей. Діяли велетенські сили — тепло й електрика. Відбувався складний процес.

Я мовчав. Мовчала й Ліда. В такі хвилини розмова заважає. Як можна говорити в такі хвилини?

І довга година минула в дожиданні, без найменшого звуку, без руху.

Так ішла ніч. Безконечна, важка ніч.

— Уже пізній час, — нагадала годину Ліда.

Я нічого не відповів їй. Вона відчула себе винуватою. Навіщо нагадувати про час, коли він минає марно, коли всі спроби не дають жодних результатів.

Почався гідроліз — перевірка наслідків роботи минулої ночі. Боліли очі. Я читав історію рідини, добутої внаслідок гідролізу.

— Глікоколь… раз. Лейцин — два. Три… Чотири…

Їх було двадцять — двадцять амінокислот, з яких ми хотіли добути білок. Жоден каталізатор не впливає. Ще одна ніч минула марно.

Я схилився над столом. Марив. Це не було розчарування в роботі, в дослідах. Я не був розбитий. Але я хотів хвилинку подумати. Передо мною випливали числа, знаки, рядки складних формул. З рядків складалися сторінки, сторінок ставало все більше й більше… сотні, тисячі. І серед цих знаків, на цих сторінках десь є помилка. Але де вона, в чому ми помиляємось? Яким шляхом іти до білка? Все немов перевірене, помилок не було, ми брали тривкі кислоти, ішли в шуканнях послідовно, крок за кроком. Чому ж немає білка? Де пропорції, кислоти, механізм сполучення і каталізатор, що дасть нам білок?

Я розплющив очі. Лампи сліпили. Блищали столи, золотом грали люстри, срібна розсип пінилась у шафах.

Шукав її — Ліду. Вона стояла в куточку. Мені хотілось з нею поговорити. Поруч у кімнаті спав Гордій Семенович.

— Лідо, — попросив я її. — Ідіть сюди.

Вона підійшла. Сперлась руками на стіл, низько схилилась до мене. Я помітив, що зіниці її очей поділені чорними рисками на багато сегментів.

— Лідо, — тихо сказав я. — Нічого немає! Марні спроби! Я нічого не можу зробити. Сядьте, Лідо, ось тут, на стільці. Нам чогось не вистачає для дослідів. Як ще важко знайти штучний білок!

Вона сиділа близько коло мене, і я гостро відчував її близькість. Груди її високо здіймались, вона хвилювалась. Мов прибій моря, я відчував, як припливає до її серця й знову відпливає кров. Ніздрі її тремтіли.

— Це ви відчинили вікно? — запитав я Ліду.

— Тут задуха. Я відчинила вікно, — неспокійно відповіла вона. — Пробачте, я не знала, що не треба відчиняти вікон. Я можу зачинити.

— Ні, — голосно сказав я, — не треба. Нехай. Так навіть краще.

За вікном — мені видно: світло падає з лабораторії в темряву ночі — вимальовується карбоване зелене листя. Серед листу білі гірлянди квіток — цвітуть яблуні. І запах яблунь вливається в лабораторію, перемагає сморід кислот.

Трохи похитуючись, іду до вікна. Там стою. Ніч немов прикладає свою холодну руку мені до лоба. Прекрасна ніч. Ліда тихо підходить ззаду й зупиняється. Я чую — вона намагається навіть тихше дихати. Я хотів би в цю хвилину щось сказати Ліді, але боюсь порушити урочистість ночі, тишу. Стою біля вікна і немов відчуваю весь світ. Широкий світ лежить за вікном, в цю весняну ніч усе народжується, все росте, все в любові. На хвилину я повертаюсь назад, дивлюсь на столи, слоїки, реторти, бачу, що порох присипав золото люстр, в шафах блищать банки з кислотами, а в лабораторії поруч спить Гордій Семенович.

І це все враз видається мені мертвим — скло, порох, метал, кислоти — все це застигло у своїх формах і само по собі не зміниться. Люстра висітиме під стелею, склянка стоятиме на столі, все припадатиме порохом, поки до всього не торкнеться рука, поки біля мертвих речей не з’явиться живе.

Ми багато днів працювали в лабораторії. Спускали штори на вікнах, замикались у коло формул і чисел, прагнули знайти одно число. І каталізатори — ті сили, якими ми думали вплинути на кислоти, — ми теж створювали тут, у лабораторіях.

Я стою перед вікном. Велич ночі лежить передо мною, як велика мудра книга. І вчора і раніше отак пливли ночі за вікном лабораторії.

І от прийшла Ліда.

— Я повинна допомогти вам, — сказала вона.

Розчинилося вікно, в лабораторію ринуло повітря.

Сповнений пахощів сад. Гірлянди квітів яблунь висять за вікном, як білі ліхтарі. Недалеко пролітає кажан, і цокіт сповнює ніч, немов птах ламає свої крила. Рука Ліди провалюється в темряву ночі, гірлянда квітів пливе у вікно.

На ніжних, оксамитових пелюстках тремтить роса. Квіти зацвіли вночі. Вони ще не бачили світла. І ці квіти теж сповнені білків. По гілочці течуть нітрати. Вище й вище.

Вони перетворюються в білки.

— На них впливає живе. Ніч, повітря, живе закладене в рослині, в дереві, — тихо каже Ліда.

Так! Ми шукали білка в лабораторії, забуваючи, що він твориться навколо, за вікном лабораторії, що навколо все живе.

Беру руку Ліди. Рука її тепла, ніжна — тремтить. Повертаю голову до неї й зустрічаю очі. Зіниці її очей поділені чорними рисками на сегменти.

— Спасибі, Лідо, — кажу тоді я.

— За що? — запитує мене Ліда. — Я нічого, зовсім нічого не зробила для вас, нічим не допомогла.

— Ні, Лідо, — кажу я. — Зроблено багато! Тепер я знаю, як нам шукати білок.

Ми йдемо довгим, вузьким коридором. Збоку сірі прорізи вікон. Кроки наші лунко лягають у коридорі, повторюються десь у кінці його, як на дні колодязя. Повертаємо праворуч, сходи вниз, потім ліворуч, — з заплющеними очима я міг би тут іти.

Заходимо в акваріум. Гукаю голосно сторожа Кузьму. Він з’являється сонний, запалює світло на стінах, і від того, що він тільки що спав, очі його широко розплющені і щось риб’яче є в них.

— Погасіть світло на стіні, — прошу його. — Не треба й люстри. Запаліть вогонь у басейнах!

На стінах гасне світло, і на дні глибоких басейнів запалюються лампи акваріума. Скло басейнів переломлює світло, і на стінах ворушаться барвисті відсвіти. Ми з Лідою підходимо ближче до басейнів. Вгорі воду тоненьким шаром вкриває зелена ряска. Між нею плаває рослина Бразілії ейхгорнія, африканська пістія. Дно басейнів заснували роголистники, різаки, у воді коливається ост-індська блоха, американська каломба, увіранда, привезена з острова Мадагаскара.

Із заростів, із споруджених на дні басейнів печер і гротів починають випливати стривожені світлом риби. Пролітає повз нас табунчик полохливих золотих рибок; немов би заощаджуючи кожен рух, важно пливуть телескопи й дивні японські рибки, у яких плавці нагадують довгі шовкові вуалі. Кілька задерикуватих бійцевих рибок попадають у пасмо світла й починають бій, зривають одна з одної луску і в шалі боротьби зникають між рослинами.

Риби стривожені. На стінах акваріума плавають тіні. До самого скла підпливають вони. Видно їхні очі, риби підпливають і дивляться в темряву, здається, що роздивляються вони на нас, пізнають, хто потурбував їх такої пізньої години, коли у воді ще й непомітно наближення світанку. Але вони нічого не бачать, — все, що за басейном, таке велике й далеке, все так трансформується в їхніх очах, що випадає з кола спостережень. Риби дивляться на нас, але нічого не бачать. Біля великих риб плавають маленькі табуни риб, просинаються в басейнах, вони спочатку пливуть до стінок басейнів, а потім повертають і прямують на світло. Риби роблять кола біля ламп на дні басейнів і завмирають у пасмах світла. Виблискує луска риб — золота, срібна, червона, жовта. Риби притуляються одна до одної й застигають на дні.

— Лідо, — кажу я, — зараз весна. Риби любляться! Кожна з них сповнена енергії. Кузьма, — прошу я. — Треба піймати ці дві риби. — Я показую йому на кількох бійців. — Запаліть світло скрізь. Треба їх зараз піймати.

Ліда не може в цю хвилину зрозуміти мене. Кузьма знаходить підсаку, ловить риби, які я йому показав, викидає їх на стіл. Риби підстрибують, конвульсійно здригаються, б’ють об стіл хвостами. Ліда стоїть і дивиться на мене. Ні, в її очах переляк. Але… скоро вона все зрозуміє. Відбувається велика подія. Я підхожу до риб, беру їх у руки. Вони холодні. В акваріумі, в басейнах на дні горять лампи, і риби табунами стоять біля джерел світла.

Все закінчено. Ми вже не в акваріумі. Дослід продовжується в лабораторії. Минуло кілька годин. Ми маємо нові кислоти, вжито новий каталізатор. Навколо мене, здається, все тремтить. Здригається немов увесь світ. Думки неймовірні. А що, коли я не помиляюсь? Що, коли так і є?! Уже давно була в мене думка використати риб і тварин для роботи над білком. Чому цього я не зробив раніше? Чому трапилось, що тільки сьогодні я спробував це вперше?

У вікно віє вранішній вітрець. Світає. Холодно.

— Може, зачинити вікно? — запитала Ліда.

— Ні! Ні! Не треба! Не треба!

Навпаки, я хотів би, щоб були відчинені всі двері й вікна. Ширше! Більше повітря! Я глянув на Ліду й пригадав, як кілька годин тому казав їй про те, що ми вживаємо для дослідів могутнього впливу тепла, електрики, рентгену. Я казав це, а вікна в лабораторії були зачинені. В лабораторії була задуха.

Гідроліз тепер закінчено. Зараз ми дізнаємось про наслідки. Вжито нові кислоти і новий каталізатор. Передо мною проходили кислоти, які досі уперто не сполучались. Я бачив, які складні колізії відбувались з ними, коли ми спробували вжити новий каталізатор. Вони втрачали тривкість, розпадались. І все-таки вони не сполучались.

— Раз… два… три… чотири… десять, — швидко рахував я кислоти.

І раптом побачив. Сполучення двох кислот. Дві кислоти сполучились, втрачена була одна молекула води, передо мною була сполука двох кислот — дипептид. І це зроблено новим, ніколи ніким не вживаним способом.

Я підвівся з-за столу. Простяг руки до вікна. І потім раптом вибіг із лабораторії.

— Куди ви? Куди? — кричала Ліда, — Куди?..

Вона була перелякана.

Я вибіг за двері й зупинився.

«Чого я біжу? Навіщо покинув лабораторію?»

Я вибіг, щоб крикнути на весь світ про винахід, про те, що покладено перший камінь на шляху до створення штучного білка. Все це зроблено новими методами. Новий механізм, новий шлях сполучення кислот.

Я зупинився недалеко від дверей. Ні, не треба нікуди йти. Ніколи не пізно буде про це сказати. Ще прийде час для того. Та й чим хвалитись? Тим, що винайдено сполуку двох кислот, коли треба знайти шлях до сполучення трьох, десяти й більше кислот?

Ні! Ще рано хвалитися. І чи всі зрозуміють важливість першого винаходу, чи всі зрозуміють, що визначає сполука двох кислот?

Треба зробити остаточний винахід. Не сполуку, а білок. У лабораторії все приготовлено для дальших дослідів, ми знаємо механізм сполучення — каталізатор, який впливає на весь процес.

Це було ранньої весни. Навколо все зацвіло. Повітря сповнене пахощів. Уночі надворі я відчув красу цього часу року, і мене тоді ж вразили задуха, сморід, тіснота в лабораторії.

Коли я повернувся до лабораторії, я її просто не пізнав. Ліда широко розчинила вікна. Знадвору лилося повітря. В лабораторії пахощі квітів остаточно перемагали сморід сполук, хемікалій. Дихалось у лабораторії вільно, широко, — просторо там було того дня.

Ліда десь зникла і незабаром принесла сніданок. Пізніше вона потурбувалась про обід. Червоні вогники газових печей кволо мерехтіли. Ми готували нові кислоти. Ліда літала по лабораторії. Час ішов швидко, непомітно минав день. Я відчував наближення перемоги, довго вдивлявся в аналізи і потім підняв банку.

— Невже винайдено білок? — почув я збоку голос Гордія Семеновича, що того дня більше спостерігав, ніж робив.

Я зібрав усю нервову силу, щоб відповісти йому так, як належало тієї хвилини.

— Білка ще немає, — відповів я йому. — Але є наближення до білка. Ми маємо трипептид. Три кислоти сполучились. І сполучаться чотири, п’ять… шість… десять! Завтра буде білок.

За вікном останній промінь сонця розтанув на верховіттях дерев. Далеко шуміло місто.

Вийшов із лабораторії, коли настала ніч. Сад був порожній. Ліда стисла мені руку й зникла. Незабаром я почув її сміх у себе дома, — вона розмовляла з Стеллою. А ще за хвилину розчинилось вікно в кімнаті Стелли, і звуки скрипки лягли в спокій саду.

Стелла грала урочисту, переможну пісню молоді, пісню комсомольців.

— У мене була Ліда, — почув я голос збоку. — Вона мені розповіла, що ви кінчаєте ваш великий винахід. Щиро поздоровляю вас, професоре!

Це був доглядач астрономічної вежі — Вікентій Талісман. Я знайшов у темряві його руку, міцно її стис.

— Я вас щиро поздоровляю, — ішов Талісман поруч зо мною по доріжці саду. — Не знаю, що несе ваш винахід. Але в наш час кожен винахід — велика справа. Він належить справжнім творцям нового життя — трудящим. Ось чому такі важливі наші винаходи. Раніше тут, у саду, де ми тепер ідемо, нічого не було. Тільки моя вежа стояла. А кругом пуща. І виростає на пустирях новий інститут, а в ньому робиться великий винахід. Мені розповідала Ліда, як багато дасть він людям. Я вас щиро поздоровляю.

Ми зупинились біля сходів вежі.

— Отам угорі, — показав Талісман, — я теж роблю винаходи. Я ось сьогодні одержав з Академії… Мене спеціально викликали сьогодні і дали мені значок ударника. Ударник неба, — хіба це не смішно було б раніше? А тепер мені радісно, і ніхто не сміє сміятися. Я пильную неба, щоб тут, на землі, люди могли краще працювати. Раніше я тільки фотографував небо. Я знаю його, як свої п’ять пальців. Розбудіть мене вночі, і я одразу покажу вам напрям, де треба шукати найближчу до землі зірку Альфа Центавра чи далеку зірку Макса Вольфа, від якої світло йде десять мільйонів років. Я стежу за новими зірками, я спостерігаю Місяць, я знаю, коли йтимуть дощі метеоритів. Ніхто мені за це ніколи раніше не дякував, а тепер вшановують мене ударником неба. Яке щастя працювати в такий час! І вони — ті, що називають мене ударником, — повинні знати все про небо. Коли все про небо відоме, тоді міцніше стоїш на землі.

— Ви ніколи не були в мене, професоре, — додав Талісман. — Ви ніколи не цікавились небом. У вас сьогодні закінчується винахід, у мене сьогодні теж свято. Ходімо до мене сьогодні! Будьте моїм гостем. У мене часто бувають ваші учні. До мене кожного дня заходить Ліда Янчевська. Прекрасна дівчина! Зайдіть і ви! Там тихо, затишно!

І мені справді захотілося зайти до нього. Я дуже стомився. Розмова з дружиною й Стеллою тільки більше стурбує мене. Я піду на вежу, буду гостем Вікентія Талісмана. Внизу гратиме на скрипці Стелла, я там, угорі, спочину, заспокоюсь.

Підіймалися крутими сходами. Навколо темно. Тримались за стіни. Стіни вогкі й холодні. Через кожні двадцять ступнів ліворуч, як синє око, світлів проріз у стіні вежі.

Важко дихаючи, я зійшов на верх вежі. Вікентій Талісман відчинив двері. Спочатку нічого не було видно. Довго стояв на порозі, і очі поволі призвичаювались до темряви.

Вікентій Талісман сів біля труби. Вгорі над нами горіло нічне небо. Зорі, світила були далеко. Хотілось відчути Всесвіт ближче.

— Дозволите? — запитав я Талісмана.

Він дав мені місце біля труби.

Ніч була темна. До землі від купола вежі далеко. Внизу розходились, як кола на воді, звуки скрипки. Я зирнув у небо, спостерігав зорі.

Знайшов Юпітера. Без зусиль, доторком до труби, хоч до нього більше, ніж двісті мільйонів кілометрів.

Колись замолоду я захоплювався астрономією. Пригадав: більше від Землі Юпітер в тисячу раз.

Кулю вкрили тумани, південь там, як наші присмерки. Рік цієї планети — як наші двадцять років, її день — наші п’ять годин.

Ще далі від Юпітера Сатурн. З скаженою швидкістю обертається цей велетень. Біля полюсів він стиснувся на одну десяту частину. Рік там — як тридцять наших років, один рік темний, другий світлий. Дитина, що прожила б на Сатурні тільки одну ніч від заходу сонця до світанку, — була б на Землі вже дорослою людиною, нараховувала б тридцять років віку, бо за час однієї ночі Сатурна Земля проживає ці роки.

Я на хвилинку одірвався від скельця. Вікентій Талісман сидів недалеко біля другої, меншої, труби. Він був замислений, заглиблений.

Я звик до темряви і бачив, як він радісно посміхається.

— Там, — показав він пальцем на небо, — там сьогодні надзвичайна тиша. Глибше дивіться в небо.

І я знову притулився до скельця. Бачив зорі і думав про неосяжність цього просторища.

Далі за Сатурном — Уран. Вісім місяців плавають навколо нього. В двадцять раз далі, ніж Земля, від сонця Уран, в двадцять раз там темніше, ніж у нас. Рік на Урані — як наші сто років.

А ще далі Урана, за п’ятсот мільйонів кілометрів — Нептун. Країна холоду, темряви, смерті. Тільки одну тисячну частку того тепла, яке має Земля, одержує від сонця Нептун. І щоб зробити оборот навколо сонця, Нептун проходить сім мільярдів кілометрів.

Угорі надо мною горіли світи. Далі за Ураном і Нептуном холонули планети.

Я заплющив очі й замріявся. І мені здавалось одну хвилину, що я відірвався від Землі. Великий світ став передо мною. Я побачив жовте коло — воно все збільшувалось і збільшувалось: це була Земля. Передо мною летіли міста, сині артерії рік, моря, пустелі. Земля оберталась усе швидше й швидше. Кров приливала до голови. Я напружував зір, щоб знайти одну крапку на Землі: хотів знайти самого себе, знайти точку для опори, щоб не втратити почуття зв’язку з Землею.

Знайшов цю точку. Вона була чорна, від неї до мене немов простяглося пасмо голубого світла. Зв’язок було налагоджено. Земля пливла далі, а крізь жовте коло її я бачив, як плавають в просторах планети — червоні, сині й зелені. Це було дивне видовище, велична картина. Так довго тривати не могло. Я зробив зусилля й розплющив очі. Вгорі синіло небо, всипане тисячами золотих перлин. Небо було тепле, глибоке, як ріка.

— Спасибі, — простяг я руку Вікентію Талісману. — Я таки дуже стомився! Піду вниз, до себе!

Спускався сходами вниз. Думав про великі закони світу. І раз-у-раз думка поверталася до винаходу, до білка.

Поруч у місті спали спокійно люди. Вони спали, щоб набратись сил для роботи й боротьби. Винахід білка повинен був полегшити їм роботу й боротьбу. Ще важко було сказати, що дасть їм винахід. Але було очевидно, що наслідки винаходу будуть величезні. Штучний білок дасть шкіру, одяг. Білок починає, відкриває нову еру в науці. А люди спокійно сплять. Ніхто з них не знає про новий винахід.

Ніч пливла над містом. Я йшов садом до будинка. Назустріч устала з лавки Ліда.

— Ви? Лідо! Чого ви так пізно?

— Я слухала… — тихо сказала вона. — Я слухала, як грає Стелла.

Стелла неспокійна, стурбована. Вона не виходить з своєї кімнати. За кілька днів має бути її виступ перед музикантами, знавцями й творцями справжньої, прекрасної музики. Про це писали в газетах, там були вміщені фотографії Стелли. Про це кричали афіші на вулицях міста.

І дивно: коли я був в Академії Наук, у Будинкові вчених, у Палаці Рад, — всі мене розпитували про винахід інституту біохемії, всі цікавились винаходом. Я ждав, що до мене хтось підійде, згадає Стеллу, стисне руку, скаже, що моя дочка, маленька Стелла — це живий, прекрасний винахід.

Але ніхто не поцікавився тим, що в мене дочка-скрипачка, що це талановита дівчинка, що вона за кілька днів виступатиме на великому концерті. Нікому не прийшла й думка в голову, що дівчинка, про яку пишуть у газетах, про яку кричать афіші, — це моя дівчинка, моя Стелла.

Нічого! Ще рано! Поки що я був дуже радий, що маю таку дочку. Незабаром усі довідаються, хто її батько, — довідаються про новий винахід і про дівчину-музикантшу. Як мені було не радіти?

— Чого ж ти смутна, Стелло? — запитав я її, повернувшись додому. — Що з тобою? Чому ти неспокійна?

— Мені не хочеться виступати, — відповіла вона. — Я люблю грати дома, у себе в кімнаті. Нікого немає, ніхто нічого не вимагає. А там… так усі уважно слухають, просять грати. Я не можу відмовити, але мені дуже важко. Знаєш, — Стелла сіла поруч мене, — коли я виходжу на сцену, зо мною робиться щось дивне. Доки я ще йду на сцену, я все відчуваю. Я бачу зал, слухачів, чую притамований шепіт. Квіти бачу в залі — вони приготовані для мене. Поволі в цей час гаснуть у залі вогні, всі сидять тихо, немов слухають мої кроки. Надзвичайно тихо в залі. Я тихенько, ледве ступаючи, йду. Стаю на своє місце. Беру скрипку. І коли вона в моїх руках, мені вже хочеться грати, я нічого не боюсь. Усе забуваю. Не бачу вже ні залу, ні слухачів. Не бачу навіть руки своєї, що лежить на струнах. Я чую скрипку й більш нічого. Все зникає, в залі жодного звуку. Немов провалля. Я граю і забуваю що граю. Десь далеко-далеко Антон Сигізмундович тихо-тихо перебирає клавіші. Я заплющую очі, і… мені страшно, мені здається, що я можу впасти. Я нічого не пам’ятаю. А коли я кінчаю грати і коли в залі запалюються вогні, я боюсь, мені просто хочеться впасти на підлогу. Мені дуже важко вийти з сцени. Мене під руку бере Антон Сигізмундович. Так і виходжу.

Я пильно стежив за розповіддю дівчини. Але нічого незвичайного в ній не знайшов. Я легко все пояснив хвилюванням та ще тим, що вона талановита скрипачка, на неї дуже впливає музика, вона гостро реагує на явища навколо. Певний час — і все минеться.

— Тебе люблять, просять грати, — розважав я її, — бо ти даєш радість. Ти нас насичуєш бадьорістю, завзяттям. Ми тебе всі дуже любимо.

— Не знаю, чи люблять мене… Але я хотіла б грати тільки тут, у себе в кімнаті.

— Ти маленька дівчинка, — сказав я тоді Стеллі, — і тому не знаєш, яке велике маєш щастя! Того, що маєш ти, ніхто з нас не мав. Ти не знаєш, як ми жили в наш час. Ми не могли грати.

Очі дівчини заблищали. Вона підвела головку.

— Хіба хто може заборонити грати? Музика ще в Греції була справою громадською, — гордо почала вона. — До нас же дійшли відомості, що там були змагання на арфах і кіфарах. Авлетист Сакад на піфагорійських змаганнях переміг, бо майстерно передав змагання Аполлона… так вони прозивали свого бога… з зміями. І пізніше…

— Ха-ха-ха, — щиро засміявся я. — Справжня лекція з історії музики. Я знаю ці приклади, які ви вивчаєте в школі. Ми говоримо не про силу музики, а про те, кому належала вона. Нам, Стелло, й не до музики було. Я і тисячі таких, як я, ми не могли слухати музики, бо нам кортіло їсти. Ми не знали музики. Ми тепер так любимо наших дівчаток, наших дітей, що так, як ти, вміють грати, що дарують нас радістю музики. Ми тепер маємо час, щоб послухати. Нічого тобі боятись, ти міцно стоїш на сцені. Всі тебе слухають, усі захоплені. Ти щаслива, Стелло, що живеш у такий час. А я — твій батько — радий, що маю таку прекрасну дочку Стеллу. Мою маленьку музикантшу.

— Я гратиму, татунь! — сказала Стелла.

Наблизилась моя мета. Я став на грані. Перед собою я побачив простори. Захоплювало дух!

Що з того, що Стелла так гостро сприймає музику? Вона ще молода і не розуміє, який широкий шлях стелеться перед нею.

Завдання було тим величніше, що вона росла й мала творити в нову еру, в нові часи. Вона мала дати багато класові переможців. Цей клас мав свою музичну спадщину — пісні, яких співали робітники, виконуючи тяжкі роботи на своїх гнобителів, пісні знедолених матерів, бурлак, пісні смутку. Та ще пісні, що кликали до боротьби.

Але мало ще було створено нових пісень, пісень перемоги. Музику треба творити довгими роками. Перед нею — Стеллою, дитиною нового часу — відкривався величний шлях. Перед нею був простір для роботи, для шукань. Вона щаслива, що живе в такий час. І надто молода, щоб збагнути велич часу й силу свого таланту. Це мало прийти пізніше.

А поки що я був радий, що маю таку дочку.

І ще більше було моє щастя, бо успішно закінчувались досліди в інституті. Дочка йшла до опанування вершин музики, я впевнено йшов до розгадки першого й найголовнішого — білка.

Ми вже зробили в інституті тисячі дослідів, мали вже в лабораторіях дипептид, трипептид, тетрапептид — все більше й більше кислот ми сполучали.

В лабораторіях, здавалось, зробилось тихше. Біля мене були весь час Ліда й Гордій Семенович. Радість перемоги горіла в очах Ліди, тривогою був сповнений Гордій Семенович. Він усе боявся, хоч, на мою думку, боятись далі нам зовсім не доводилось.

Тихо було в лабораторіях. Усі намагались мене не турбувати, з’являлися тоді, коли я кого просив, а так здебільшого я нікого й не бачив. Я ніби один працював в інституті, хоч знав, що в кожному корпусі, в кожному залі є мої помічники, — навколо мене цілий колектив.

Гордій Семенович з усієї сили намагався мені допомогти. Він ходив по інституту, щодня бував у кожного співробітника, всім цікавився, до всього допитувався. Жоден дослід не минав без його участі, або ж він дізнавався про наслідки — чи то робив його я, чи мої помічники.

Це були напружені дні. Все частіше й частіше здригалося серце. Скупчувалась нервова сила. Від тетрапептида ми пішли далі — одержали поліпептид, сполуку багатьох амінокислот, що своїми властивостями дуже нагадувала білок.

А ввечері того дня я зібрав усіх співробітників інституту. Лави великої аудиторії були заповнені. Ліда, Гордій Семенович, всі професори, аспіранти, навіть дочка Стелла, Талісман і Мазуракі прийшли на збори.

— Сьогодні вранці, — вийшов я до пюпітра, — ми мали поліпептид. Сьогодні ввечері ми маємо новий вид білка. Завдання розв’язане!

До лабораторії зійшлись кращі вчені країни. На літаку прилетів здалеку, з наради колгоспників, секретар крайового комітету партії. Створена була комісія в складі двадцяти двох чоловік. Комісія мала зробити аналіз білка, і, коли ввечері дасть позитивну оцінку винаходу, ми зможемо сказати, що штучний білок маємо.

Усі напружено, нетерпляче чекали вечора. Навіть Вікентій Талісман покинув свою вежу і сидів у садку, немов йому вже не треба було вартувати свої світи, а охоронець книгозбірні Мазуракі був з ним, наче і йому далі нічого було пильнувати книг. Вони вдвох то сиділи на лаві в садку, лагідні й спокійні у своїх білих старомодних кителях і крислатих брилях, то, як два брати, ходили по алеях і роздивлялись пишні квіти, яких вони немов раніше не бачили, дарма що кожного дня повз них ходили.

Ліда була святкова, урочиста. На ній барвистий, празниковий одяг. На грудях — біла велика квітка. Я поспішив назустріч, коли побачив її десь далеко в алеях парку. Я взяв її руку, дивився в запалені радістю й зігріті перемогою очі.

— Веселий день! — сказала Ліда, — Такого дня ще не було в моєму житті.

Вона була молода, брала участь у великому винаході наших днів.

— І в мене веселий день, — відповів я. — Я певен за успіх аналізу. Ми досягли мети.

Радість моя була невичерпна. Справа не тільки в білкові. Увечері на концерті, влаштованому спеціально для музикантів і мистецтвознавців, мала виступати Стелла. Найкращі знавці музики в країні слухатимуть увечері Стеллу і скажуть своє слово про її талант.

Я теж хотів бути на концерті, щоб остаточно переконатись у музичних здібностях дочки. Але як це зробити? В інституті були чужі люди, там ішли досліди над штучним білком, перевірялась наша робота — робили аналіз. Годинник відбивав хвилини реакцій на синтезований білок. У банках відбувались складні зміни. Там розпадався створений нами білок, і я мусів бути в інституті в ту хвилину, коли буде готова формула розпаду. Але в цей час мав відбутись і концерт.

Радився з Гордієм Семеновичем. З ким, крім нього, я міг про це говорити? Він уважно мене вислухав.

— Неодмінно ідіть на концерт! Вам треба там бути! Хіба можна, щоб батько не був на концерті своєї дочки в такий відповідальний вечір? На першому великому концерті!

— Але ж тут зібралися вчені, всі хеміки країни? Вони ждуть, і я повинен разом із ними ждати.

— Їм треба ждати. Їм треба перевірити. А ви нічим не можете вплинути на успіх аналізу. Все буде, як ми й передбачаємо. Вони матимуть бездоганний аналіз. Ви ж повинні бачити успіх своєї дочки. Та, нарешті, — закінчив він, — ви можете сказати їм про це. Що ж тут дивного? Всі препарати готові. Ваші помічники на місцях. Вам треба відлучитись на годину на концерт дочки. Нехай вибачають, але ж не в кожного така донька, як у вас.

— Та й я весь час буду тут, — заспокоїв мене Гордій Семенович. — Ні на хвилинку нікуди не піду. Ви можете бути певні, що я докладу всіх сил…

І правда. Чим я міг вплинути на аналіз? Усе було готове. Лишалось тільки стежити за аналізом. Доповідь я вже зробив. Шляхи моїх шукань зрозумілі. Вчені прибули для того, щоб зробити аналіз. Не робити ж аналізу мені самому, коли я даю синтезований білок? Навіщо я буду їм заважати?!

— Я мушу піти на концерт, — підбадьорював я сам себе. — Це мій батьківський обов’язок!

Зайшов до лабораторії. Там було тихо. Годинник на стіні вимірював час. Зігнуті, схилені вчені сиділи над приладдям насторожено, не розмовляючи між собою, немов під час дослідів треба було зберігати абсолютну тишу, немов би й звуки могли вплинути на аналіз.

Коли я зайшов, усі повернули голови в мій бік. Я був захоплений своїми думками і через те, мабуть, дуже грюкнув дверима. Вони побачили мене. На їхніх обличчях я читав лагідні посмішки. Вони були певні, що я дуже турбуюсь за своє відкриття — не дивно, коли в такому стані людина грюкне дверима. А аналіз ішов прекрасно. Це теж було видно по них.

— Вибачте, — зупинився я серед лабораторії. — У мене одна важлива справа. Мені треба сьогодні піти…

Вони попідводили голови. На обличчях розлилось здивовання. Ніхто не розумів, куди я можу йти такого дня.

«Невже може бути важливіша справа, ніж білок?» — читав я на обличчі кожного.

— Коли важлива справа, — сказав, здається, академік Груно, — тоді… кхе-кхе… тоді… у вас, напевне, хтось хворий?

— Ні, — сказав я тихо, але всі це почули. — У мене всі здорові, мені треба піти на концерт.

— На концерт? — пробігло до лабораторії. — На концерт? На кон-це-е-ерт? Та-а-ак! Дивна річ!

Ні! Їм треба було пояснити! Інакше вони могли вважати мене за дивака. Хіба хто пішов би в такий великий день на концерт? Невже який вчений зможе слухати музику, коли розв’язується доля його наукового, великого відкриття?

— Сьогодні вперше в житті моя дочка виступає на відповідальному, великому… це спеціально для музикантів — концерті, — швидко говорив я. — У мене маленька дівчинка. Зовсім маленька дівчинка Стелла. Але вона грає так… вона так грає… мало хто грає так у світі! І вона сьогодні виступає перед композиторами, мистецтвознавцями, критиками. Цей концерт улаштовано спеціально для них. У Стелли сьогодні іспит.

— Ха-ха-ха, — засміялись за столами. — Ви любите музику, як і білок? Що ж, це не погано! Між музикою і творенням білка, звичайно, є багато спільного. Просимо! Просимо! Тільки раніше вертайтесь. Ми вас вітатимемо з перемогою.

Це було неввічливо з мого боку. Чому я раніше не подумав про те, щоб змінити день аналізу? А втім, хіба я його призначав? День аналізу призначала Академія Наук, день концерту — краєва філармонія. Дві великі події збіглися в один день. І тепер ні на кого було нарікати. Я червонів, як школяр.

Нічого! Нехай мене вважають за дивака. Але я мушу бути цього дня на концерті дочки. Я рішуче повернувся й пішов із залу.

— Між музикою і творенням білка є багато спільного, — чомусь іще раз повторив я, виходячи з лабораторії.

Початку концерту нам доводиться ждати довго. Турботи про аналіз на час відійшли. Я відчуваю втому. Заплющую очі. І мені чомусь здається, — може, внаслідок шуму в залі, — що я сиджу у вагоні. Виринають і картини подорожі…

Колись у купе вагона, не знаючи імен одно одного, не знаючи, куди, чого й до кого хто їде, розбуркані, зворушені тим, що колеса вагона ритмічно стукотять, що спереду в темряві ночі запалюються, відкривають путь зелені семафори, а поїзд летить вперед, — ми почали розмову. Я і невідома мені жінка. Поїзд летів, за спітнілим вікном моргали вогні селищ, інші подорожні спали, надворі стояв мороз, а у вагоні було тепло. Ми почали розмову. Вона тривала недовго, але здавалось, що ми знали одно одного роки. Так багато було сказано за цей короткий час, що острах брав, — а про що ж говорити наступної хвилини? Уже не розмова, а щось більше — рідніше й ближче повинне прийти. Хотілося тиснути руки, здавалося, що це — міцна, надійна зустріч, від неї, як від основи, починає виростати щось нове.

І тоді… сонний кондуктор приніс квитки, жінка, поспішаючи, збирала свої речі, я їй допомагав, поїзд, скрегочучи, гальмував біг, у двері вагона війнув знадвору холод, зачинилися двері, за спітнілим вікном я побачив бліде, стурбоване обличчя. Два дзвоники вибив черговий на пероні. Поїзд рушив далі, жовті, вогники станції, чорна водокачка, стрілки лишилися позаду.

— Ваше ім’я… Ім’я? — хотів я крикнути.

Відкривалися зелені семафори, стукотіли колеса вагонів, і рідне тільки що обличчя зникало в імлі, і немов нічого не було в ньому знайомого, — усе як сон, як ефемери.

А за кілька днів зовсім важко було пригадати обличчя: у вагоні була півтемрява, верхні полиці були спущені, і темрява ще збільшувалась. Тільки лоскіт проймав тіло при згадці, що були теплі, приязні розмови, коли відкривались зелені семафори вночі.

Зал був заповнений. Не тільки сісти, а навіть стати ніде. Проходи забиті. Більше молодих, але були й літні люди. Всі хотіли бачити й чути Стеллу.

По обидва боки сцени два кам’яні телемони Атланти закидали руки за спину і немов приймали велику вагу на свої плечі — тримали на собі важкий архітрав. М’язи кам’яних велетнів були напружені, червонуватий колір постаментів допомагав ще більше підкреслити їх силу. Завіса на сцені була важка. Мені здавалося, що коли б Атланти її не тримали, вона б неодмінно упала.

Людмила, моя дружина, сиділа поруч зо мною. Надзвичайно спокійна, горда успіхом Стелли. Прибралася в синє плаття, на плечах широка шовкова шаль. Вряди-годи оберталася, оглядала зал, і тоді всі бачили викарбувані на її широкому лобі брови, піднесені посередині вгору і спущені вниз у куточках губи, суворі очі.

— Сьогодні Стелла дуже неспокійна, — сказав я Людмилі. — Я турбуюсь.

— Дівча, — відповіла вона. — Хіба така дівчинка може розуміти своє щастя? Щоб шанувати своє становище, треба звикнути до нього.

Я нічого не відповів їй. Я зрозумів, чому тільки що замріявсь, і чому мені спала думка про випадкову зустріч з невідомою жінкою у вагоні. Ми тоді вийшли на різних станціях, і все скінчилось. Ефемерне в згадках не страшне.

З Людмилою ж у нас вийшло інакше. Ми почали розмову, як подорожні у вагоні, нас вона захопила, ми повірили в реальність ефемерного, і от ідуть дні, минають роки, а ми живемо і не знаємо одно одного. Сьогодні я сиджу рядом з Людмилою в залі театру, вона звикла до свого становища і вважає, що Стелла звикне до свого, а у мене враження таке, немов би я сиджу в купе вагона, поїзд летить вперед, відкриваються в далині зелені вогні семафорів, ось скоро буде моя станція.

Ні! Я уриваю думки. Навіщо думати про це, коли є дочка, коли є для кого жити? Поїзд летить, а в далині вимальовується не невідома станція, а прекрасне майбутнє дочки.

Вогні в залі потухли. За сценою тричі ударили в гонг. Поволі очі призвичаїлись до темряви, і тоді окреслились суворі кути залу. В оркестріоні грали скрипки. Їм почали вторувати духові інструменти. Вдарив барабан. Розсипалась каскадом арфа. Завіса розірвалась надвоє, попливла в боки, і чорна пустка сцени, як печера, чотирикутником вималювалась перед нами.

«Чи там вона, — подумав я, — чи немає ще?»

Настирливо довго грав оркестр.

«Навіщо оркестр, коли сьогодні гратиме вона? Навіщо йому грати?» — ладен був розпачливо крикнути я.

Оркестр поволі затих. Виплески його, як прибій у морі, завмерли на галереях. В залі було надзвичайно тихо, як часом тихо буває уночі в степу, коли далеко на обрії пробігла блискавка і ось має долетіти відгомін грому. Тиша примусила мовчати мене й усіх. Ждали, що тишу проріже те, чого ми зовсім не сподіваємось: може, крик розпачу, може, вигук безмежної радості, може, що інше?! Всі ж для того й ідуть у театр і на концерти, щоб бачити й чути щось незвичайне.

Мабуть, я мріяв і заплющив очі, бо не помітив, як Стелла з’явилась на освітленій сцені. Маленька дівчинка стояла і привітно махала рукою. Вона посилала ручкою привіт мені. Вона не бачила матері, була в цю хвилину байдужа до тих, що сиділи в залі, — вона дивилася на мене. Я засміявся, і вона відповіла посмішкою.

В залі її зустріли криком. Усі вітали Стеллу. Тоді обличчя її скував переляк, вона немов здригнулась. Я побачив, що дівчинка надломилась у ногах. Це виявлялася тривога, про яку вона мені розповідала. А в залі всі кричали, вітали її — були раді бачити молоду, талановиту скрипачку.

Її заразила радість залу. Вона тепер починала себе почувати, як у обіймах. Її колисали тисячі очей. І вона посміхнулась до всіх. Дитячою, щирою посмішкою. Вона вже рада була грати. Тут же всі рідні, близькі, а, крім того, ще й батько її, мати. Слухайте всі, зараз гратиме Стелла!

Несподівано вона втратила мене. Пішла до рояля, взяла в руки скрипку. Піаніст — старий добрий Антон Сигізмундович — наздогнав її й подав смичок. Потім він сів до рояля і вже не повертався назад. Стелла тримала в руках скрипку й смичок, безпомічно поглянула в зал, шукала мене — підтримки, але не знайшла. Тривога наростала.

Здається, на сцену хтось кинув у цю хвилину букет білих троянд, з галереї полетів і впав на них зверху букет квіток червоних. Це все, як у тумані. Запам’яталась виразно тільки вона і в руках її скрипка. Безпорадний, розгублений погляд. В залі тиша, як на морі перед великим штормом. Коли б я був музикантом (доросла людина) і коли б мені довелося грати отак перед тисячним залом, — я б боявся — така напружена була тиша в залі. На найменшу помилку, на фальшиву тисячну частку помилки зал відповів би…

Страшно починати грати, коли в залі така напружена тиша.

В цю хвилину сталася трансфігурація. Під впливом великого, що зараз мало початись, наша маленька дівчинка змінилась. На сцені стояла музикантша… Це вже була не маленька дівчинка Стелла. Сміливо вона притулила скрипку до плеча, підняла смичок. І звуки музики полились у зал.

«Пісня про місяць. Вогники запалюються на плесі снігів, танцюють на доріжках і примарно іскряться, переливаються на замисленому гіллі дерев у лісі.

Тихо в лісі місячної ночі. Мороз гуляє між дерев, кожен звук, що народжується в лісі такої ночі, перетворюється на подію.

Подія — вихід зайця на дорогу, подія — тріск гілляки, що примерзла високо на стовбурі і падає вниз. Подія — крик сови, що літає над деревами, пронизує очима ніч і кладе чорні відбитки лапатих, широких крил на сніги.

Такої ночі на дорозі, далеко, народжується незвичайний для лісу звук. Спочатку важко зрозуміти, що ж це?!. Не один звук, а плеяда. Плеяда, бо звуки не тільки дзвенять, а й горять, як мерехтливе світло Альціони, Майї, Електри, Стеропи.

Все дужче й дужче, от уже чути — це по дорозі в лісі коні несуть сани. Під дугою розливається дзвоник. Дзвоник, важке дихання коней, крик погонича… Все ближче й ближче. Ось уже й зовсім близько. Ось уже…

І раптом все уривається. Довга пауза. Жодного звуку. Розпачливий крик. Постріл і крик. Разом. В один момент. Несподівано, нагло, страшно.

Тоді ліс починає гомоніти. Ліс шумить. Гримлять вистоялі на морозі дерева, луна грає в закутках лісу, розпачливо й тривожно котиться від дерева до дерева, намагається пробитися крізь хащу дерев, вирватися з лісу на простір. І не може вирватись — тільки дужче гомонить ліс, прокидається в ньому все живе, кричить, голосить.

Поволі все стихає. Що ж буде далі?

— Ха-ха-ха! — сміється хтось на дорозі. — Ха-ха-ха! — сміється все дужче й дужче.

— Ха-ха-ха! — підхоплюють той сміх.

На шляху сміються тисячі, починає дзвеніти жвава пісня. Зникла казка. Зникли примари ночі. Які примари, коли дзвенить пісня! Місячна соната перетворюється на пісню-марш безмежної радості, марш звитяжців. Немає примарної місячної ночі, немає замислених дерев! Прийшли в ліс тисячі, це їхня переможна пісня дзвенить тут. Цієї пісні співали всюди, де розстилалися примари, цією піснею розвіювали їх. Це пісня боротьби й визволення. Її співають всюди. Сьогодні її чути тут, завтра — далі. Тільки що пісня співалася тут, а вже далі пішли переможці. От риплять сани, тупотять важко копита, далі й далі пішли переможці. Ледве чути пісню. Одна струна. Далеко-далеко. Тихше й тихше. А от уже й нічого немає.

Знову пливе місяць на небі, сторожко заходить до лісу тиша…»

… Стелла одірвала смичок від скрипки.

Соната була закінчена. Більше нічого не могла сказати Стелла. Могутня в пісні — дівчина знову змінилася, стояла на сцені маленька й бліда. Руки її безсило висіли, як батіжки. Очі були напівзаплющені. Антон Сигізмундович підхопив скрипку. Стелла ступила наперед. Раз… другий.

— Тату, — вона не сказала, але я зрозумів рух її губ.

Прорвались оплески.

— Тихо! — розпачливо крикнув хтось у перших кріслах. — Ти-хо!

Оплески вщухли, в залі знову було тихо. Стелла йшла вперед. Їй треба було зробити ще два кроки, щоб дійти до кінця сцени.

Вона зупинилась. Широко розплющила очі, немов досі нічого не бачила. Шукала мене, чи пробувала вгадати, чого від неї ще вимагають, чому всі мовчать у залі? Досі вона рухалася вперед по кривій, тепер почався рух угору. Вона одразу зробилась немов вища, більша віком, змінювалась на очах, підіймалась на пальцях вище й вище, ось, здавалось, одірветься від підлоги.

Я тоді не витримав. Цю муку хто б міг знести! Людмила шепотіла поруч:

— Яка красуня!

— Стелло! — крикнув я. — Стелло!

— Стелла… Стелла! — кричали в залі.

— Завісу… — схопився від рояля Антон Сигізмундович.

— Стелло!

Дві хвилі завіси злилися і заховали все від нас. В залі запалили світло. В оркестрі нагло, недоречно почали грати якийсь бравурний марш.

На авансцену раптом вибіг Антон Сигізмундович. Перелякані його очі зустрілися з моїми. Він підняв руку, немов розгублено кликав мене на допомогу.

— Куди ти? — спробувала затримати мене Людмила Оскарівна. — Почекай, — сказала вона. — Зараз вийде Стелла.

Я вирвав руку, поспішаючи біг за сцену. Швейцар швидко розчинив передо мною низенькі двері. Війнуло порохом, карюком. Вгорі, вище від паддуг, ревів вентилятор. Коливались брудні декорації лісу. Пожежник у блискучій мідній касці важно стояв на чаті. Антон Сигізмундович був розгублений, блідий. Зняв окуляри, і обличчя його зовсім змінилось. В куточках очей збіглися зморшки, немов ось-ось він вибухне сміхом. Але краї губ пішли вниз, як у хвилини плачу.

— Вона впала, — поспішав Антон Сигізмундович. — Завіса впала. Упала Стелла.

— Хто упав?

— Стелла. Тільки спустили завісу — вона впала. Припадок. Там у неї лікар. Ходім! Їй погано!

У залі наростав, як буря, веселий марш.

— Стелла… Стелла! — чулося із залу.

Пожежник у блискучій мідній касці важно стояв на чаті і ховав у руках цигарку. Ми з Антоном Сигізмундовичем пішли в лабіринт декорацій.

Я залишаю всіх. Іду в сад. Мені важко покинути дочку, в кімнаті тільки вона й Людмила, треба їм допомогти. Стеллі негарно. Але в цей час уже повинен бути аналіз білка — я мушу бути там, в залі інституту. Напружуючи всі сили, зігнувшись, я тихо причиняю двері, виходжу. Зали інституту освітлені, світло ллється в сад. Я відчуваю, що мені важко дихати, дуже б’ється серце. Тільки на одну хвилинку сісти — заспокоїтись. Треба взяти себе в руки.

З аналізом мистецьких здібностей дочки мені не пощастило. Ми всі, так само, як і вона, прагнули тільки того, щоб Стелла була скрипачкою, виконувала величні твори, хотіли підійняти її до вершин музики.

Але ми не врахували її сил, не зважили на її молодість, бачили перед собою мету, але забули про засоби, що були в наших руках.

Стебло надломилося.

Годину тому, в лабіринті декорацій, у задушливій кімнатці, Стелла лежала в глибокому, тяжкому припадкові, що почався, коли кінчився концерт. Ми її привезли додому, — вона тепер лежить у своїй кімнаті — бліда, квола, стомлена, немов спить.

Яка жахлива помилка трапилася з нашою дівчинкою! Як багато я сподівався від її концерту, і який жорстокий удар замість того! Ще вчора — розмова з нею, сьогодні — афіші на вулицях, фото її в газетах, а тепер — такий кінець концерту… Аналіз мистецьких здібностей дівчини дав нуль!

Але це була Стелла, це була жива істота — дівчинка. Тут легко було впасти в помилку. Я вже й раніше був неспокійний. Мене спочатку турбував запал, з яким Стелла бралась до музики. Останнім часом турбувало те, що Стелла стомлювалась. Вона ж сама мені говорила про неспокій, тривогу, страх на сцені. Я боявся, що вона не зможе досягти того, за що взялася. І так і сталось!

Але я не міг помилитись, працюючи над білком. Тут ми використовували роботи наших попередників, ішли науковим шляхом, будували свої спроби не на припущеннях, а на досвіді, — все було готове, саме життя готувало відкриття білка.

Я не міг помилитись! Амінокислоти були сполучені. Аналіз мав ствердити винахід. Я певен був, що аналіз білка принесе мені радість. Це надасть мені силу перетерпіти те, що сталось на концерті.

Я приготувався почути слова про велику радість, про моє відкриття.

Здалеку я бачив освітлені вікна інституту. Порожній сад холонув. Двері на ґанок були зачинені. На шибках вікон у великому залі шерхко вимальовувались людські тіні. Тіні поривались у сад. Я обережно, немов живі істоти, обминав тіні на доріжках саду.

Так зійшов я на ганок, пройшов коридором і зупинився на порозі залу. Відчинив безшумно двері. Мене ніхто не бачив. Увага всіх була прикута до чорної дошки в кутку залу, на якій поважний академік — кращий хемік країни Груно — креслив складні формули. Я прийшов вчасно — аналіз кінчився. Від мене було далеко до дошки, я не міг прочитати формул і не бачив виразно чисел, написаних там.

В залі напружено чекали. Академік усе писав. Вчені сиділи, низько схилившись над столами — вони записували формули поважного академіка, — це були формули нового винаходу.

І от він кінчив писати. Я рушив уперед. Звуки моїх кроків лунко лягали в залі. Я й не думав про те, щоб моїх кроків не чули. Навпаки, всі повинні знати, що я прийшов. Концерт кінчився… Тепер я тут, творець білка, нещасний батько дочки, але щасливий вчений країни. Я йшов уперед, а за столами підводилися вчені. Вони стежили за мною, бо пізнали творця білка, що оце був на концерті дочки, — довідався про перемогу дочки-скрипачки, а тепер прийшов дізнатись іще про одну перемогу — про успішні наслідки аналізу. Луна кроків билась об стелю.

За мною стежили в залі. Я ж робив останні кроки, які відділяли мене від остаточної перемоги. Ідучи, я бачив обличчя Гордія Семеновича. Він був веселий, посміхався до мене, бо не міг стримати радості. Потім я зустрів очі Ліди Янчевської і побачив у них страх, переляк. Для неї, звичайно, це була страшна хвилина, вона не могла стриматись і тут перед великим відкриттям часу. Крім того, вона турбувалась, що мене довго немає з концерту. Бідна дівчина була схвильована, стурбована тими просторами, які відкривав перед нами штучний білок, — вона навіть боялася про це думати. Поруч із нею сиділи, тримаючись за руки, Талісман і Мазуракі.

— Раз… два. Раз… два, — ішов я далі. Так вийшов наперед усіх і зупинився перед чорною дошкою, на якій була написана формула розпаду штучного білка.

Раніше, ніж прочитати формулу, я оглянув зал. Тепер уже я був мужній. Горе було втоплено. Наближалась прекрасна, дивна хвилина. Зараз я хотів іще затриматись на хвилинку в передчутті цілковитого щастя — оглянути зал.

Вчені сиділи, схилившись над столами, — перевіряли те, що їм сказав академік Груно. Так, їм є чого дивуватись. Це — несподіванка. Вони немов приголомшені. Вони не вірили в такі блискучі наслідки. Хвилина минула, — я поволі-поволі повернувся до дошки.

Читав. Це була формула — наслідок аналізу. Я так читав рядки формули, як гарний читець книгу. Все було зрозуміле. Прекрасний початок. Все, як і в мене. Та ж сама формула, — все, як…

Раптом мені здалося, що світло в залі померкло. Мене немов схопили дужі руки, високо підняли і тримали над безоднею. Чорна й порожня глибока безодня, в якій не видно дна. Я впився поглядом у дошку, бачив тільки білі знаки. За хвилину я полечу в безвість, у глибину, на дно. Безодня наближалась, я йшов ближче й ближче до дошки, білі знаки зникли, ось тільки чорна пустота передо мною. Зараз упаду. Заплющив очі і крикнув на весь зал:

— Не може бути! Брехня! Вибачте! Ні, не може бути! Це помилка!

Крикнув диким, чужим голосом, якого сам не пізнав, — спазма здавила мені горло.

Торкнувся лоба. На ньому виступив холодний піт — ще раз прочитав формулу. Поглянув навколо. Зал був залитий світлом. У всіх були перелякані, бліді обличчя. Академік у позі учня стояв біля дошки з шматком крейди в руках. У нього було винувате обличчя. Усі присутні в залі ждали, що ж скажу я. Вони знали, що формулу я прочитав.

— Не може бути! — крикнув я ще раз розпачливо. — Не може бути. Ми маємо білок. Ми робили аналізи.

Академік показав мені на дошку.

— Ми вже кілька раз робили аналіз, але кожного разу однакові наслідки. Аналіз штучного білка показує, що це ще не білок. Серед поліпептидів є домішка. Наші знання й наші сили ще не розкривають усіх таємниць.

Це була катастрофа. Я стояв, але мені, як і раніше, здавалось, що я падаю. Це було страшне падіння, бо падати доводилося з тих вершин, на які мало хто підіймався. Ліда збоку подавала мені склянку води. Однією ногою я стояв перед винаходом, білок був уже знайдений. Ми ж перевіряли усе вчора. Але сьогодні вночі учені заявляють, що це ще не чистий білок, це не те, чого ми шукали. І коли так, то взагалі немає білка! Це були досліди — може, більш або менш вдалі, але й тільки. Далі цього я не пішов. Що ж це? Звідки? Що трапилось? Лідо! Гордію Семеновичу!

— Не може бути, — безпорадно сказав я. — Треба ще раз перевірити наслідки аналізу.

— Ми й самі збирались це робити. Починаємо новий аналіз. Ваше слово.

На цілу ніч ми розпочали досліди. Ми провадили гідроліз. Білок розпадався на амінокислоти. І серед поліпептидів ми знаходили домішку.

Ніч минала. Не знаю, як пізно вже було. До залу хтось постукав. За дверима у коридорі стояла Людмила. На її обличчя падало світло з лабораторії — вона була перелякана й бліда.

— Що робити? — запитала вона. — Що далі робити?

— Що мені робити? — сказав я їй. — Я не здобув білка. Я не знаю, що далі буде?!

— І досі, — тривожно сказала вона, — Стелла не може заснути. Вона б’ється в конвульсіях на ліжку. Вона мене не пізнав. Прийшла сестра-жалібниця. Буде всю ніч. Що трапилося з нею? Я боюсь, Вадиме! Це ж жах! Вона може померти! Може загинути!

— Так, — відповів я. — Все може загинути. Може загинути винахід. Невже новий аналіз дасть такі ж наслідки? Гаразд! Ти йди! Я прийду… тільки ми закінчимо роботу. Я не гаятимусь. Я люблю дочку, люблю білок! Що робиться? Я негайно прийду. Іди до Стелли. Я залишусь тут! Іди, я тебе прошу!

Людмила пішла. Ми працювали далі. На шибках вікон лягла роса. Хтось відчинив вікна, бо в залі нічим було дихати. Разом ми робили кілька аналізів. Гордій Семенович і Ліда готували препарати. Я їм допомагати не міг. І ще раз, ще раз я переглядав наслідки аналізу. Однаково — наслідки були невтішні, помилка була очевидна.

— Далі годі робити спроби, — сказав, нарешті, стомлений академік. — Блискучі спроби, блискучий дослід, але білка ми ще не маємо, його величність не дає себе розгадати. Ви стали на грані, колего, але білка ми ще не здобули і є багато такого, колего, що й не снилось нашим мудрецям…

Він писав на дошці формули й числа. Все зводилось до одного: білка не було.

Ми стояли над формулами, як над законами, яких людина збагнути не може. Ми не могли зрозуміти найголовнішого. Не могли пояснити закону творення білка.

— Вам треба спочити, — тепло сказав мені академік. — Ви стомилися, і тільки цим я пояснюю ваші невдачі. Разом і аналіз білка, і концерт у вас сьогодні… Ні, ні, я не дорікаю, але у вас надто багато роботи! Треба ретельніше приготувати новий синтезований білок, і тоді, я певен, ми матимемо кращі наслідки. Ви щільно стали перед білком. Ваші поліпептиди — велике досягнення. Звідси і до білка близько. Але це ще не білок. Я відчуваю, що ви його знайдете. Коли не сьогодні, так завтра. Метод ваш дійсно новий і для нас несподіваний. Ви — великий фахівець білка. Треба провадити далі досліди. Успіх гарантований. І потім — для вас створено найкращі умови. Ми сьогодні оглянули ваш інститут. Це — цілий комбінат, енциклопедія досягнень науки. Бажаю…

Мені тисли руки. Усі вийшли в сад. Стояли й розмовляли — чи буде завтра дощ, чи ні? За брамою інституту гули сирени. Усі, голосно розмовляючи, пішли від мене. Їх випереджали тіні. І тільки один гість не йшов — залишився зо мною.

— Я хотів запитати, — пізнав я голос секретаря крайкому партії, — чи досить у вас робітників? Чи вистачає коштів? Може, треба придбати ще які нові машини, приладдя?

Він говорив тепло, лагідно, приязно. Треба було так само щиро відповісти йому, сказати, що мені нічого вимагати від них, особливо в цей момент. Адже з його допомогою, з його ініціативи збудовано й устатковано інститут. Я мав достатні кадри співробітників. Чого я ще міг вимагати?

Але я був убитий горем. Запитуючи мене, чи не мав інститут потреби в нових машинах, секретар немов би цим самим стверджував, що наші досліди були недосконалі, я не все, що міг, зробив. І головне — він нічого, зовсім же нічого не знав про те, що трапилось на концерті, не знав, що моя дочка Стелла несподівано, нагло захворіла, що моє горе подвоєне…

— Я нічого не хочу, — відказав я. — Мені нічого від вас вимагати! Дуже вдячний за все! Дякую, що дали мені можливість побачити помилку. Другий раз я помилятись не хочу.

— Не так, — м’яко сказав він. — Коли б навіть усе було зроблено тільки для того, щоб переконатись у помилці, наслідки вашої роботи треба вважати за блискучі. Першого ж разу, коли ви були в мене, я вам одверто сказав, що мене приваблює ваша ідея, і треба спробувати її реалізувати. Я тоді був певен, що ви її реалізуєте. І певен ще й тепер. Зрозуміти свою помилку, щоб потім цю помилку виправити, — признайтесь, це не так і погано. Від помилки в такому важкому питанні ніхто не гарантований. Алхемік XVI віку Ван-Гальмонт запевняв, що він може виводити мишей із пшеничного зерна, і не вважав цього за помилку. А Пастер, коли побачив вперше свої бактерії, напевно вагався, чи немає тут помилки… Один помилку вважає за істину, а другий у безперечному шукає зерна помилки.

— Вам легко мене втішати, — перебив я його, — але мені слухати слова втіхи… важко. Я нічого зараз не можу вимагати. Мені просто нічого вимагати. Вимагати неможливого? Запевняти, як Ван-Гальмонт, що я маю білок, коли його немає, коли вчені заперечують? Ні!.. Я хотів би тільки сказати… В свій час я боровся. От у мене й пальця немає на лівій руці. Груди прострелені… Я радий був, що борюсь. У хвилину, коли мене поранили, я зовсім не відчув болю. І вмерти не страшно було. Але… такого мені ніколи не було. Ніколи! Тоді я певен був перемоги. Ідеш — і знаєш, куди йдеш, проти кого, все зрозуміло.

— А тепер?

— Тепер… я не знаю. Одна справа — боротьба за життя, за своє право, але зовсім інша справа — боротьба в науці за нові відкриття. Важко пояснювати закони життя, що часом здаються простими. От я, бачите, взявся пояснити закон білка. І не можу його пояснити. І відчуваю, що зовсім нічого ти не зробив. Спробував і обпікся.

— Завтра зможете. Сьогодні ще не встигли. Не готові. Нічого страшного в цьому немає. Теорія світла була висловлена давно, але прийняли її тільки через 200 років. Теорія атомів стара, як світ, а зрозуміли її сотню років тому. Російський фізик Каменський винайшов новий промінь, але дізнались про нього тільки тоді, коли промінь вдруге вже відкрив Рентген. Ви забуваєте про умови. Колись ви, може, і повинні були б ховати свій винахід. Але сьогодні у вас поразки немає. Зроблено перший крок. Перший етап пройдено. Буде етап другий. Ви не забувайте, де ми живемо. Науку рухають вперед більшовики. І вони… ми все можемо! Ми все можемо перемогти!

— Усе?

— Так, усе!

— Але я з білком провалився. Що ж робити більшовикові? Далі нічого не видно! Урочистий провал!

— Ні, — відповів лагідно він. — Провал ще не визначає, що далі нема шляхів. В тому-то й сила, що той, хто провалюється, намагається швидше вибитись із провалля і впертіше, завжди швидше, ніж раніше, йти вперед. Мене не дивує ваш провал. Я його не назвав би навіть провалом. Зроблено великий, важливий крок до творення білка. Зробили цей крок ви. У ваших руках засоби. Живете ви в умовах, коли вам дають усе потрібне для роботи й дослідів. Якщо й трагедія трапилась у вас, то це швидше оптимістична трагедія, бо ви незабаром білок матимете. Я не знаю нічого, чого не можна було б перемогти.

В цей час я згадав Стеллу. Я сам вірив сьогодні увечері в її перемогу. Вірив, і через те пішов на концерт. І от, замість того, щоб перемогти, дівчина падає на концерті, тепер їй ще гірше, і хто знає, чим кінчиться це. Кінця ми не знаємо, про нього страшно думати… А може…

— Смерть, — прошепотів я. — От чого… смерті перемогти не можна. Як перемогти її? Смерть — безвихідь!

— А хіба ви, — питанням на питання відповів секретар, — хіба ви сьогодні не насмілились сказати, що ви винайшли білок? І хіба це не нагадує вам постання елементів життя з елементів смерті?

— Це… речі, а я… я про domestica facta — хатні справи — про людину, про смерть її кажу. Про живу людину!

Він тихенько засміявся. Взяв мене за руку і повернувся так, щоб світло падало на моє обличчя.

— І в цьому нічого страшного немає, — сказав він. — Перемогти треба навіть смерть. Зробити життя людини таким змістовним, таким повноцінним, щоб вона виконала своє призначення, зробила свою роботу… А потім і померти. Тоді — не страшно. Ви розумієте мене? Висновок же простий…

Він хвилинку подумав.

— Висновок такий, — закінчив він. — Ось що я хотів сказати. Тільки в наших умовах, в наші дні фізична загибель — смерть — часто перетворюється в свою протилежність.

Пішов до авто. Зупинився ще раз.

— Так коли вам треба чого, прошу вдаватись до мене. Удень, уночі. В крайкомі чи дома. Що б там не було. Є речі, які заважають вам працювати. Звертайтесь до мене. Білок повинен бути. І він буде!

Гуркотить авто. Пахне бензином. Виходжу за ворота. Довго дивлюсь услід. І мені хочеться крикнути, що я сказав не те, що я думав сказати інше. Я хотів сказати, що не розумію, як могла сьогодні, в час аналізу, трапитись помилка. Треба було сказати, що я певен, що ми маємо білок. Трапилась помилка. Але… ми далі продовжуватимемо нашу роботу.

Дочка в мене хвора. Ось що треба було сказати! Але ж я йому сказав про смерть. Він запевнив, що більшовики перемагають навіть смерть.

Сідає порох. У два ряди горять на вулиці жовті ліхтарі.

Місто сонне, замислене.

Ліда Янчевська прибирала з столів приладдя. Тільки тоді я помітив, що навколо чорної дошки, на якій сьогодні мала бути написана формула перемоги — аналізу білка, стояли корзини з квітами.

В лабораторії цвіли білі троянди. Їх готували, щоб піднести мені, коли буде закінчений аналіз. Вони, як лавровий вінок голову переможця, обгортали дошку. А на дошці була написана формула не перемоги, а поразки.

Пішов до дошки. Рукавом витер усе написане. Ліда стежила за мною.

— Навіщо ви це зробили? — підійшла вона до мене. — Так не лишиться й сліду від аналізу. Добре, що я все раніше переписала.

— Не треба сліду, Лідо. Коли людину поранено, треба подбати, щоб на тілі не лишилось рубців. А коли вони лишаються, згадка про біль мучитиме довго. Мене поранено сьогодні, Лідо! Ви, мабуть, всього не знаєте?!

— Мені важко, — почув я смутні тонкі вібрації в її голосі. — Як це все трапилось? Мені дуже важко… як і вам. Мені… мені плакати хочеться!

Я побачив — на її очі набігли сльози. Передо мною стояла дівчина, яку сьогодні спіткало розчарування. Вона вірила в білок. Білок — то її мрія! Я хоч кілька хвилин, не знаючи наслідків аналізу, тріумфував біля дошки, поки не прочитав формули. А вона раніше все знала. Як же важко було їй дивитися на мене! Вона знала вже, що білка немає. І коли б я тепер ще раз розм’як перед нею, коли б я далі нарікав на неуспіх, я б остаточно знищив у ній віру, розчавив би її прагнення.

«Більше мужності, — подумав я. — Мужність у собі викликає мужність у других».

— Вас вразили мої слова, — сказав їй. — Мені важко, Лідо. Але це не розпач! Може, далі буде ще важче. Проте однаково треба працювати. Пізніше ми зрозуміємо, як це все сталося. Хто готував препарати для дослідів? Хто давав банки?

— Я сама все готувала. І Гордій Семенович.

Як мені могла спасти така дика думка?

— Я не винна, — сказала Ліда. — Я сама, своїми руками все готувала. Там нічого це могло бути. Гордій Семенович навіть уночі вчора тут був. Я не винна…

— Ні, я не так висловився, — перебив я її. — Не треба про це. Помилка — в розрахунках, а не в процесі роботи. Наш шлях вірний. Тільки так, Лідо! Ви йдіть додому, Лідо! Ідіть! Добраніч! Я сам усе приберу. Вам треба спати. Ідіть!

Ліда йде з лабораторії. Ступає твердо, впевнено. Але як мені важко підтримувати віру в ній!

Жодної зірки на небі немає. Вгорі пливуть і ранять гострими кутами одна одну хмари. В повітрі шум. Наростає гроза. Незабаром упаде, зірветься холодними краплями дощ. Дуже пахнуть квітки. Яблуні цвітуть. В саду плавають, як дві зорі, ліхтарі — нічні сторожі роблять обхід.

Я став серед саду. Розмовляв із собою. Адже ніхто мене не міг чути. Я читав формули, казав сам собі, що жодної помилки в розрахунках не може бути. Я себе переконував, що треба працювати далі.

— Помилка є, — виступив з темряви кущів Гордій Семенович. — Помилку доведено остаточно.

Я не сподівався його бачити. Стояв, сам з собою розмовляючи, певен був, що нікого в саду немає, що Гордій Семенович поїхав виряджати гостей.

— Ні, нікого було виряджати. Всі роз’їхались. Я стояв біля вас, коли ви розмовляли з секретарем крайкому. Я був і під час розмови з Лідою.

Дивно, я його не бачив увесь час. А може, я був настільки вражений, що не помічав нічого навколо?

— І все це марно, — важко сів Гордій Семенович на лаву. — Зовсім нічого тепер турбуватись. Очевидно, що білка ми не маємо. Може, і краще, що ми не маємо білка, — продовжував він. — Останнім часом я мав можливість докладно над цим подумати. Мимоволі мені спадає на думку порівняння. Джемс Уатт винайшов парову машину. Але двісті років цю машину використовували для того, щоб закабалити людину. Пригадуєте повстання ткачів? Машина в той час була ворогом людини.

— Але, — перебив я його, — в наш час, у нас машина вже не є ворогом людини. Навпаки, нам треба мати якнайбільше машин.

— Двісті років — час достатній для того, щоб його не замовчувати, — відповів Гордій Семенович. — І Джемс Уатт не один. Двісті років тому парова машина, а тепер — нові відкриття. І над наслідками винаходу треба подумати.

Він довго мовчав. Гроза наростала. Ми сиділи немов би в задушливій будці кіномеханіка. Нічим було дихати.

— А коли б ми тепер, — продовжував після довгої паузи він, — винайшли білок. Що буде далі? Змінюється природа, змінюється й людина, Чи не рано ми почали? Може…

Він замовк. Я довго ждав.

— Що ж може, Гордію Семеновичу?

— Я вбитий тим, що сталося, — несподівано відповів він. — Страшно подумати про недосяжне, про велике. Але привабливо! Зовсім близько воно… І нічого немає.

Темінь неба прорізала блискавка, і так видно зробилось навколо, що, здавалось, до самих далеких будинків я міг би доторкнутись пальцями рук.

Стелла хвора. Обличчя в неї бліде, воскове. Іноді воно рожевіє, пломеніє. Але в такі хвилини їй гірше: вона починає битись у корчах і викрикує на весь будинок незрозумілі слова. Часто я сідаю біля неї, дивлюсь у її очі. Як змінилися ці очі! Зіниці не такі, до яких я звик раніше. Вони нагадують мигдалини. І одна зіниця більша від другої.

Стелла все мовчить, але іноді пробує звернутись до мене. І не може кінчити слова, викидає із слів літери. Через те важко добрати зміст. Монотонно, з новим тембром у голосі, тягне довго, настирливо довго літеру а-а-а-а-а чи о-о-о-о-о.

Щоб допомогти їй, даю склянку води.

— Випий, моя дівчинко, тобі буде краще.

Вона дивиться мигдалинами своїх очей на мене, простягає ліву ручку до склянки (права її ручка ніколи не ворушиться) і робить ковток. Але при цьому вона, очевидно, відчуває біль — ротик її широко розкривається, і немов більшають мигдалинки…

— А-а-а-а-а, — починає вона з болем у голосі тягти одну і ту ж літеру.

Я поспішаю забрати в неї склянку. Раз дівчина гукнула мене ввечері і, заплітаючись, розповіла, що біля неї хтось лежить поруч у ліжку. Лежить весь час, а вона не хоче, щоб біля неї хтось лежав. Так їй дуже важко й тісно в ліжку. І на моє питання, де й хто лежить, вона лівою ручкою показувала на праву ручку, праву ніжку і гладила праву щоку на своєму обличчі боязко, немов щоку когось чужого.

Так минуло кілька напружених днів.

Увечері Стелла спить. Я довго сиджу біля неї, але важко сидіти і дивитись, як вона конвульсійно сіпає головкою й рукою. Піду до себе, в кабінет.

Вікно в кабінеті зачинене. Абсолютна тиша, і навіть страшно подумати, що сюди, в кімнату, може долинути шум міста: він вріжеться контрастом у ту напружену тишу, яка застигла в домі, немов павутинням заснувала всі кімнати.

Людмила пішла до міста — вона уникає бути дома, коли сиджу я. Прийде пізно ввечері. Часто я хочу багато сказати їй — обурливого, прикрого, злого. Але починати розмову боюсь. Зараз усе повинно бути спрямоване до одного — до одужання, лікування Стелли. Чи в ній іде непомітний для нас процес одужання, чи хвороба її заглиблюється, — однаково ми повинні стежити за нею, лікувати її. Усе для неї! А розмова між мною і Людмилою тільки пошкодить дівчині. На все свій час!

Увечері я сиджу в кабінеті, напроти в кімнаті — мені видно через коридор — лежить Стелла. Цокання годинника виростає в щось велике, в шум, але я не відчуваю часу, бо час можна виміряти тільки тоді, коли є рух, а в ці хвилини його нема.

Хтось стукає у вікно. Хто може стукати? Людмила має ключ від дверей. Підходжу до вікна, розчиняю його.

На вулиці стоїть піаніст Антон Сигізмундович. Він уклонився мені і подав футляр із скрипкою.

— Людмила Оскарівна сьогодні мене просила, щоб я не приходив до вас. Вона, безперечно, має рацію. Мене дуже гарно знає Стелла, я її вчив, ми з нею разом виступали. Я її люблю, як дочку. Мені тяжко без неї. Важко знати, що дівчинка хвора. Але Людмила Оскарівна боїться, що коли Стелла мене побачить, то їй стане ще гірше. Вона може пригадати той вечір, концерт… Ні, я не приходитиму! Я тільки підійду іноді до вашого вікна. Хоч Людмила Оскарівна й цього не веліла робити. Вона каже, що вам теж буде важко мене бачити. Але ми — мужчини! І ви мені дозвольте приходити іноді до вашого вікна або хоч чекати вас на вулиці. А як її здоров’я сьогодні? — продовжував він. — Що кажуть лікарі? Що буде з нашою маленькою дівчинкою! Я не можу ходити до школи. Що буде з нашою маленькою дівчинкою! Мене зустрічають на вулиці. Всі думають, що я буваю у вас. І всі мене запитують про здоров’я нашої маленької музикантші. Як вона тоді грала!

І я пригадав вечір, коли Стелла виступала на концерті. Вона стояла на сцені, посміхалась, а потім узяла скрипку й грала. Вона безумно любила музику. Останнім часом непокоїлась, вагалась перед виступами, у неї немов з’явився страх перед музикою, хоч, можливо, це трапилось тому, що музика для неї виросла в щось надзвичайне, велике. Музика для неї стала немов би вершиною, до якої вона йшла через пасма гір, через долини, перестрибуючи небезпечні розколини в льодовиках, беручись усе вище й вище по хистких містках, над такими проваллями, де й найсміливішому робиться млосно. А в далині відсвічували вершини, до яких треба було дістатись. Вершини блищали, мінились барви, і, може, надмірне світло, яке йшло від вершин, було причиною того, що вона захворіла?

Сад, сповнений пахощами квіток, лежав за вікном порожній. На небі плавали хмари, що нагадували банькатих химерних риб, витягнутих з глибин моря.

— Антоне Сигізмундовичу, — сказав я. — У мене до вас прохання. Вона дуже любила музику. І тепер часто вночі вона тягне одну ноту. Довго так і страшно. А-а-а-а-а. У неї змінився голос: металевий, як звук струни скрипки. У мене до вас прохання. Ми повинні рятувати її. Вона жила в сфері музики. Ви це зробите?

Антон Сигізмундович вклоняється. Він на все згоден. Любов до дівчинки сповнює його.

У куточку кімнати я запалюю лампу. Вона кидав світло на білі клавіші рояля. Антон Сигізмундович довго тримає руку біля чола — пригадує, з чого йому почати.

Потім він ставить перед собою ноти. Це «Apassionata» Бетховена. Соната, збудована на контрастах. Він торкається клавішів. У кімнаті лягають могутні звуки. Я підходжу, розчиняю вікна. Знадвору вливаються в кімнату пахощі квіток весни. Разом з пахощами вливається й темінь вечора.

В кімнаті стає ще темніше. Тільки вирізьблюються, як дереворит білі, жовтуваті клавіші, руки Антона Сигізмундовича й ліжко в кутку.

Антон Сигізмундович угадав мої думки, почуття й бажання. Тільки це можна і треба сказати біля ліжка хворого. Він розповідає про людину, що невпинно йде вперед, поривається до вершин. Ніжні — рожеві, сині, бузкові барви найдивнішими нюансами грають на вершинах. Могутньо дихають льодовики. Яка велич! Який простір і безмежність! Я притуляю руки до голови, забуваю, де сиджу, не ворушусь, але мені здається, що я в обіймах великої сили, пориву вихру чи у вирі ріки — лечу вперед і наближаюсь до вершин, дихаю повітрям висот чи живодайним повітрям моря. Руки Антона Сигізмундовича швидко бігають по клавішах.

І раптом — музика стихає. Ріка текла, перемагала забори й пороги, щоб стати чимсь більшим, але незмінно собою, у могутності й силі відчути себе.

Та ріка перетворюється на широку дельту, роздрібнюється, ось-ось зникне, як ріка; більше, високе її знищить, вона зміліє, роздрібниться в ньому, перестане бути собою. І немає ніяких вершин, немає дихання льодовиків, не всім дано туди сходити, не всім брати висоти! Тихий шепіт — далеко, далеко до висот!

Я оглядаю кімнату, бачу жовті клавіші, руки Антона Сигізмундовича. Замкнуте коло від світла лежить на підлозі. В кутку вимальовуються обриси ліжка й дочки Стелли на ньому.

«Не треба! — хочу крикнути я. — Не треба! Не це треба грати!»

Встаю з стільця і тихо йду до Антона Сигізмундовича. Боюсь йому крикнути про свої почуття, бо можу потурбувати Стеллу. Скажу йому тихо, щоб ніхто не чув.

«Не треба!» — скажу я.

Я мовчу, але однаково він нічого не чув би, коли б я й крикнув. Він захоплений. Руки його починають швидше й швидше бігати по клавішах.

Це остання частина «Apassionata». Ось знову повторюється початок. Вимальовується далина. Це — або високі гори, або широке безбрежне море. Справа не в назвах. Головне те, що це безмежність, простір, те, до чого поривається людина. Це вершини, до яких вона йде! І все ближче й ближче до них, ось і кінець, злиття, — неповторний, щасливий час, коли людина досягає мети. Це ствердження — людина завжди може досягнути того, чого вона прагне.

«Спасибі, — хочу крикнути Антонові Сигізмундовичу. — Спасибі! Тільки так! Вона слухає, вона все розуміє! Ось…»

Антон Сигізмундович оглядається навкруги. Спочатку він не все бачить.

Стелла лежить і зіницями-мигдалинами дивиться по кімнаті. Вона нічого не розуміє. В ній немає почуттів. До вікна з саду підійшла Людмила, докірливо хитає головою.

Антон Сигізмундович схиляється над клавішами, і я бачу, плечі його починають здригатися від ридань. Старий музикант плаче!

Лікар кінчив оглядати Стеллу. Вона тримала в руках склянку з водою. Всі мовчали. Я став у ногах дівчинки і дивився на неї. Мене вразив її вигляд.

Здавалось, що наша дівчинка враз одійшла від нас. Зробилась далекою й чужою. Дивилася на мене, але я не міг би категорично сказати, що вона мене бачить і, найголовніше, що мене пізнає, що у ній є почуття, свідком яких або об’єктом яких я недавно був. Вона дивилася по кімнаті, але здавалось, що й кімнати не пізнає. Ніщо, зовсім ніщо її не турбувало, вона не реагувала на оточення, була пасивна до того, що діялось навколо.

І в той же час була дуже стурбована. Те, що її стурбувало, приходило не зовні, причина турботи була захована в ній. Вона сама не знала, що з нею робиться. Несподівано щось чуже з’явилося в ній, і це сталось так раптово, що вона не встигла реагувати, і сумнів заполонив її. Як поранена пташка, повертала голову то праворуч, то ліворуч, немов чого шукала. Була безпорадна, нічого в кімнаті знайомого й потрібного не знаходила. В ній відбувались раптові коливання, як в атмосфері. Хвороба народилась у ній самій.

— Стелло, — тихо звернувся я до неї. — Що з тобою, дитино?

— Нічого, — відповіла вона. — Нічого не треба! Хіба я просила в тебе во… — літера о-о-о-о-о розтягнулась на довгі секунди.

Вона показала на склянку, яку тримала в руці. Далі запитала про матір, і на моє прохання Людмила зайшла до кімнати. Та Стелла одразу забула, що вона цікавилась матір’ю, — одвернулась від неї. Потім попросила дати книжку, але не стала її читати. Просила принести скрипку, але раніше, ніж ми встигли це зробити, попросила скрипки не показувати. Стелла не могла вибитись із кола думок, сумнівів і вагань, які заполонили її.

Страшно було дивитись на нашу дівчинку, яка ось недавно була здорова, весела, а тепер не могла зосередитись на певній думці, розгубилась, втратила ґрунт під собою. Блискавки прорізували її мозок. Думки передавались недокрівному тілу, і рука її, ніжка, головка, — все було у полоні нестримного, відбивало стривожені думки, все було в безладному, конвульсійному русі.

— Ходімо! — сказав лікар до мене. — Стелла спатиме. Вона дуже стомилась — і завтра хоче бути здоровою. А щоб це було так, їй треба міцніше заснути. Спи, Стелло! Ти спатимеш?

— Спа-а-а-а-а-а… — довго тягся один звук у кімнаті.

— Щоб сказати щось певне про характер захворювання, — почав лікар, — треба зробити ще багато спостережень і досліджень. Але головне видно вже й тепер.

Повз двері тихо пройшла Людмила. На вулиці кожні чверть години сюрчав у сюрчок нічний сторож. Місячне світло на вулиці було таке пронизливе, що перемагало зеленкувате світло кімнати, і два килими, виткані з місячного відсвіту, лежали на підлозі.

— Несподіваний припадок на концерті, про який ви мені докладно розповідали, огляд хворої і ці характерні симптоматичні явища розкладу у мисленні, які ми тільки що бачили, параліч правої руки й ноги, затримки в мові, — все це дає право сказати, що перед нами дуже важка хвороба. Те, що хвороба виявилась лише цими днями і немов раптово, не свідчить, що дитина захворіла тільки тепер. Ні, вона давно хвора, хвороба прогресувала роками.

— Це, — руба запитав я його, — кажіть прямо…

Він помовчав. А потім повільно сказав:

— У дитини починається божевілля. Хвороба, що рідко зустрічається, — дитячий прогресивний параліч, як називаємо ми її. Хвороба поглиблюватиметься, охопить мозок дівчини й тіло. І потім…

— Що потім? Кінець хочете сказати ви?

— Так, кінець, — зітхнув лікар. — Тяжкий кінець.

Місячні килими пливли по підлозі ліворуч. На вулиці заливався свистом нічний сторож.

— Я нічого не розумію, — перервав я, нарешті, мовчання. — Ви сказали, хвороба прогресувала роками. Ні, ні, я, звичайно, не те запитую! Я чув багато про такі хвороби. Я знаю, що не дитина винна в цій хворобі, винні бувають часто батьки. Але я не розумію, звідки все це. Я здоровий, нерви мої зроблені, може, з тонких, але з дротів, бо інакше я не говорив би з вами після того, що мені довелось пережити на моєму віку. Он, за дверима, чуєте, пройшла мати дитини — моя дружина. І її здоров’я в прекрасному стані. Де ж причина, питаю я вас, дорогий лікарю?

— Недосвідчені моряки, — відповів лікар, — під час бурі у відкритому морі шукають землі під собою і загибають у хвилях. А моряки, що знають море, лізуть на високі щогли, перемагаючи шалені пориви вітру, бурі, а звідти бачать далі й ширше і знаходять землю. Коли ви шукатимете причини хвороби біля себе, то всі ваші намагання засуджені на невдачу. Треба поглянути далі й ширше.

— Себто? — не зрозумів я.

— Пригадайте ваших батьків… дідів. Там треба шукати причини. Від одного до другого…

І передо мною, немов на екрані в кіно, коли лампа в проекційній має малий розжар, вирнуло в мерехтінні обличчя мого батька — старого, висхлого, завжди веселого дідуся, що помер, як філософ, тільки через те, що хотів померти, вважаючи за зайве жити, коли не маєш сили працювати, як замолоду. Вирнуло обличчя моєї матері, жінки з рухливим заячим, у зморшках, підборіддям, яка загинула під трамваєм, бігши через вулицю з корзиною жовтих пахучих антонівок. А там ще далі, за батьками, я побачив своїх дідів. Усі вони були старі, я їх міг пригадати тільки радісними, вони сміялись, були міцні, здорові.

— Причина захована від мене, — сказав я лікареві. — Важко збагнути, де вона.

Повз двері пройшла Людмила. Лікар укладав у чемодан свої інструменти, збирався йти.

Знову в чотирикутнику вікна вималювалося обличчя Антона Сигізмундовича. Я ступив назустріч йому до вікна.

— Тихше! — сказав він. — Людмила Оскарівна ще раз заборонила мені вас турбувати й запитувати про здоров’я Стелли. Але я стояв там під каштаном, на вулиці, і бачив, як вийшов лікар. Що він сказав?

— У вас немає дітей, Антоне Сигізмундовичу? — запитав я його.

— Немає.

— Тоді ви ніколи не знатимете такої муки, яку я відчуваю тепер.

А потім пригадав, як він грав цього вечора. Адже він плакав, закінчивши гру. Він теж безмежно любить Стеллу.

— Стеллі погано! — сказав я. — І ми нічого не знаємо про її хворобу.

Він більше не питав. Пішов задки од вікна і зник в тіні каштанів. Місячні килими пересунулись з підлоги на стіну, пливли, як човни.

І от котиться ніч. Довга, напружена, неспокійна. Вона немов стверджує приказку: «Le malin est dans lo nuit»[1]. Вночі уявляються різні жахи. Боязко зазирати в майбутнє. А всі думки коло неї — хворої дівчинки.

Заходжу до Стелли — вона спить і вві сні часто вимовляє незрозумілі слова. Довго сиджу біля неї; гостро відчуваю самотність. Людмила давно спить у своїй кімнаті. Треба було б їй вартувати вночі, бути біля дочки в ці неспокійні, тривожні години, але вона рано лягає. Я виміряю кроками кімнати, сиджу годинами біля дочки, а Людмила спить. Важко зрозуміти її, — так можна поводитись тільки, коли дивишся на події, як на закономірну неминучість, або ж коли людина так пригнічена подіями, що втрачає здатність реагувати. Але ні — якби вона не реагувала на хворобу дочки, то разом утратила б здатність реагувати на всі явища, що відбуваються навколо неї. Вона ж виходить у місто, робить свої справи — ні, вона сприймає хворобу як неминучість, як таке, чого не можна уникнути! Тим прикріше й болячіше мені, я почуваю себе зовсім самотнім.

Знову я ходжу в чотирикутниках кімнат, потім сідаю в кабінеті і пробую читати. Ні, читати не можу. Відчуваю біль, самий справжній біль. Важко тільки знайти центр цього болю. Швидше всього, що він у кожній частці мого організму. Я болію весь. Болить нога. Болить відрізаний давно від руки палець.

Ниє в прострелених грудях. І це триває довго, довго…

Тоді я почув кроки в саду. Вони наростали. Хтось ішов від воріт у сад. Гравій шелестів під ногами.

Я схопився з ліжка. Хто б це не був, я попрошу його до вікна, розмовлятиму з ним, забуду все.

З-за кущів вийшла Ліда Янчевська.

— Лідо! — крикнув я. — Куди ви?

Вона зупинилась проти вікна.

— В лабораторію. Працювати.

— Вночі?

— Вночі? — вона весело засміялась. — Я вже встигла побувати на озері й покупалась. Саме час…

І я побачив — звичайно, був уже ранок. Ніч минула. Вночі я зосередив усі думки на хворобі дочки і забув про все. Але ж не все ще скінчено. Є ще білок. Боротьбі не кінець. Треба перевірити наслідки аналізів.

— Лідо! Почекайте! Ми підемо разом!

Я бачив їхні адреси в довідниках, телефонних книжках, на вулицях, у під’їздах. Знав, де їх шукати. Але йти було важко. Адже кожен міг мене зустріти на вулиці, піймати з доказами, як злодія.

Усі вважали, що я такий, як вони — здоровий, дужий, міцний. І я себе почував таким. Я з усіма разом їв, пив, жив, працював. Якщо ж винен я, тоді є загроза не тільки для Стелли, а й для всіх. Вони нічого не знали.

— Треба йти, — вирішив я. — Треба все перетерпіти. Треба рятувати дочку.

Важко було йти і соромно. Мені здавалось, що за мною хтось стежить. Ніхто, безперечно, не стежив. Але я знав, що моє обличчя мене зраджує. На ньому написано все. Кожен, хто мене побачить, зрозуміє, що я криюсь, і мені є з чим критися, що в мене є таємниця, яку я ховаю. Ні, поки що моєї провини ніхто не повинен знати. І я був, крім того, певен, що в хворобі Стелли я не винен.

Раніше, ніж зайти до будинка, я пильно озирнувся навколо. По вулиці текла юрба. Асфальтом котилися сотні авто. Ішли тролейбуси. Серед цього руху на вулиці міста ніхто мене не міг знати. Все ж я зігнувся і зайшов до парадного.

Двері відчинила жінка. Показала в передпокої крісло в куточку і зникла. Я став ждати й роздивлятися навкруги себе.

Спочатку я оглянув кімнату, в якій сидів. Це була довга, схожа на галерею кімната. Під стінами стояли крісла. На стінах — багато картин. Частина була завішена марлею, щоб не псували мухи. На картини падало досить світла. І я здивувався, що всі вони були подібні одна до одної. Тематика однакова — на всіх картинах були змальовані жінки.

Я побачив тут «Княжну Генріету» і «Сусанну у ванні» Ван-Дейка, «Дівчину з червоними квітами» Рембрандта, «Марію з дитиною» Бартоломея Мурільйо, «Діану» Тиціана, «Маделену Строцці-Донну» Рафаеля, «Вихор» Малявіна, «Казку» Нестерова, «Удову» Федорова, «Вакханку» Бруно. Це були бездоганні копії полотен великих майстрів. На всіх картинах домінувала жінка. Мене це дуже вразило — і не такі картини я сподівався тут бачити; були б доречніші жахливі картини Ропса, Ретеля чи Штука.

Мене тоді зацікавило — хто приходить сюди, хто шукає тут поради й порятунку?

В кімнаті було небагато відвідувачів. У куточку сиділа дівчина. Вона вдавала, що читає книгу, але з того, як вона тримала книгу в руках, і з того, що вона довгий час не перегортала сторінок, я помітив, що вона не читає. Вона ховала своє обличчя. Це обличчя, напевне, було молоде, красиве, як її плечі, руки, тіло. І через те, що вона від усіх крилася, я також одвернувся від неї — щоб не турбувати її.

Ще в одному кутку кімнати сидів старий дідуган. У нього — сива борода, над ротом, як щітка, стирчали вуси. Він сидів і весь час куняв. Починав хропіти. Голова поволі схилялася до колін. Потім раптово, по-військовому, він підіймав голову і схоплювався з стільця. А навколо було тихо, і він знову куняв. © http://kompas.co.ua

Дід пішов до кабінету, і ми залишились у кімнаті вдвох з дівчиною. Вона стала почувати себе сміливіше. Глянула на мене. Я побачив її засмучені очі, скривлений рот — вона дуже мучилась, ця дівчина. Здавалось, що вона ось-ось заплаче.

Не могла спокійно сидіти. Поклала книжку, яку тримала в руках, на стіл. Руки її нервово стрибали на колінах. Вона була дуже неспокійна.

Раптом устала. Пройшла по кімнаті вперед, назад, ще раз вперед, знову назад… І потім несподівано пішла до дверей.

— Двері замкнені, — сказав я.

— Нічого! Нічого! Я зараз… я зараз, — промовила вона тихо.

Рвучко відімкнула двері і потай, як злодій, вислизнула з кімнати.

— Не треба, — крикнув я навздогін їй. — Не треба!

Але її в кімнаті не було.

І мені зробилось страшно. Як міг я допустити, щоб вона пішла? Дико з мого боку, але я обвинувачував себе за те, що дозволив їй вийти. Хтось сторонній міг би подумати, що я божевільний, але я вважав себе цілком нормальною людиною і через те винуватив себе в тім, що дівчина вийшла з кімнати.

Проте справу ще можна було полагодити. Двері були не замкнені, і за хвилину я вибіг на сходи. Дівчина навіть не встигла ще вийти на вулицю, стояла внизу, біля парадного. Я прожогом збіг униз і зупинився перед нею.

— Ви не маєте права цього робити, — сказав я.

Я не знав, чого вона не має права робити. Але знав — тільки що я йшов вулицями і мучився, перемагаючи сором, — як же було не вагатись і не мучитися їй? В ній було ще більше вагання, сорому, ніж у мене, бо вона була дівчина, жінка.

— Чого я не маю права робити? — запитала вона. — Хто ви? Яке ви маєте право?

— Коли ви спробуєте піти звідси, — загрозливо сказав я, — тоді… я гукну людей. Ви повинні піти до нього.

— Ви не маєте права цього робити. Ви цього не зможете зробити, — хрипко сказала вона.

Обличчя її було скривлене, страшне, тривожне.

— Я це зроблю. Ходімо.

І вона покірливо пішла за, мною.

Ми зайшли до кімнати. Вона сіла в крісло і вже не пробувала читати. Як приречена, вона сиділа в кріслі і дивилась перед собою. Але я знав, — вона нічого не бачила. Дід вийшов із сусідньої кімнати-кабінету, їй був час іти, а вона все сиділа, як зачарована, на своєму стільці.

— Ідіть! — підійшов я до неї. — Ідіть! Ваша черга!

Вона й цього не почула. Довелося взяти її під руку, допомогти встати з крісла, довести до кабінету. Двері тихо зачинилися за нею, і на молочному склі вималювався її контур. Вона закинула голову назад, обхопила її руками, а далі сіла чи впала — більш нічого не було видно на молочному склі вікна дверей.

Я був весь у дожиданні. Вся моя увага була зосереджена на ній. Моє особисте в цю хвилину зникло. Я тільки ждав, коли вийде вона, і пильно прислухався до звуків за дверима. Треба ждати, і якщо дівчина вийде з горем подвоєним, я не покину її. Їй важче, ніж мені.

Я зможу прийти пізніше. А в кабінеті стигла тиша, немов нікого там і не було.

І от двері відчинилися. Дівчина переступила поріг. Шукала мене очима. Боялась, що не застане. Певне, поспішала. І коли вона побачила мене — весело посміхнулась. Вона була рада. Підійшла до мене, зупинилась проти і глянула мені в очі. В її очах не було й краплі смутку — смуток лишився там, по той бік дверей. Вона була гарна, прекрасна, чудова дівчина. Простягала мені руки. Піймала мою руку й тисла її.

— Спасибі! — сказала вона. — Спасибі! Здорова! Усе вигадка. Додому! Спасибі!

Двері до сусідньої кімнати були відчинені. Там мене ждав лікар. Я пішов. На своїх руках я довго зберігав тепло її рук.

Зайшов до кабінету. Сподівався, що мене зустріне поважна, стара людина в білому халаті, з стетоскопом чи яким іншим приладдям у руці, запросить сісти і почне марудний, огидний огляд. Розпитуватиме про мене, потім про батьків, про дідів. Жартуючи, почне розпитувати про хворобу. Я був готовий усе перетерпіти.

Мене ждало приємне розчарування. Ніякої літньої, поважної людини в кабінеті не було. Серед кімнати стояв молодий ще чоловік, весело посміхався, запрошував сісти. І пильно дивився на мене.

Та й я до нього придивлявся. Безперечно, я його знав. Але де, коли, звідки? Може, випадково зустрічався на вулиці? На зборах? Та ні! Дуже вже закарбувалось це обличчя в моїй пам’яті.

— Вадиме! — нарешті, почув я. — Це ти?

— Я… Але… дозволь, дозвольте… Невже це… Макс? Так?

— Я! Звідки ти дізнався мою адресу? Де ти живеш? Коли приїхав? Звідки?

Це був Макс. Ми з ним разом були в Червоній армії, на фронті. Важко було навіть пригадати, на якому. Швидше всього, що ми з ним пройшли багато фронтів: і проти Денікіна, і проти Врангеля, і проти поляків, — ми з ним обходили всі фронти. Ми лежали в окопах, по черзі курили цигарку — один починав її, другий закінчував. Ми тоді боролися за кращий час, за краще життя. І от тепер так випадково, так безглуздо зустрілись. Він, як лікар, а я… я, як хворий!

— Так, — сказав я. — Так, Максе! Оце я довоювався! Не думав тебе бачити. Себто — зустрітись думав, але не в такій ситуації. Не в цьому кабінеті.

В кабінеті нікого не було. В приймальній теж. Ми з ним сіли в крісла і почали пригадувати минуле, що нас міцно зв’язало. Згадки були принадні, мова йшла про героїчні роки, коли ми почували себе героями.

— Героями, — кисло посміхнувся я. — Кепський герой, коли тепер приходжу до тебе.

— Чому так? — запитав він мене.

— Дуже просто, — пояснив я. — Минуло багато, майже п’ятнадцять років. Був час, щоб стати героями сучасності. Прийти до тебе, порадіти з своїх перемог… а я, я приходжу просити допомоги.

— Покинь!

— На жаль, мене ця думка не покидає. Сиджу в тебе, а думка все одна про дочку…

— У тебе є дочка? Щиро поздоровляю. Уявляю, яка прекрасна в тебе дочка! Здорова, красива! Ти ж сам як скеля! Залізний!..

— У мене дочка божеволіє. Божеволіє Стелла! Ти розумієш це?

— Твоя дочка божеволіє? Вадиме! Чому? Як це так? Чому?.. Розповідай!

— Я прийшов тебе запитати про це. Скажи ти — чому вона хвора? — хрипко промовив я.

Стеллі погано. Вона лежить, погляд її блукає далеко, вона немов би про щось уперто весь час думає. Але краще б їй так не думати. Думки зосереджені в ній, зовні вона пасивна, байдужа до всіх. Бідна дівчина тане на наших очах. Вона часто відмовляється їсти. Енергія зникає. Пробували кілька разів дати їй скрипку, але вона наче не знає, для чого зроблено цей прекрасний інструмент, взяла скрипку, подула на неї — байдуже поклала.

До неї приходили діти з школи — її приятелі й приятельки. Ми сподівалися, що зустріч з ними викличе в ній комплекс згадок, вона пригадає їхні імена, бавитиметься з ними.

Діти прийшли, посідали на стільцях. Були тихі. І в кімнаті було тихо. Батьки сказали дітям, що Стелла дуже хвора. Діти тепер ждали, як поводитиметься, що робитиме дівчинка.

Довго тиша панувала в кімнаті. Ждали діти, ждали й ми. Конденсована тиша готова була вибухнути десятком дитячих голосів, коли б тільки Стелла пізнала дітей, почала розмовляти. На столах лежали подарунки — мандарини, яблука, цукерки, шоколад, — все це було приготоване для дітей і для Стелли.

Я переніс Стеллу з кімнати, де вона лежала. Поклав на канапі. Дівчинка дивилась по кімнаті. Спочатку погляд її блукав десь угорі, біля стелі, потім вона почала дивитись на дітей. І немов не бачила їх, не пізнавала своїх малих приятелів і приятельок.

У неї були улюблені товариші: подруга Фіра й хлопчик Рома. Обоє підійшли до Стелли, я їх підштовхував ззаду.

— Ідіть, — казав я. — Вас просить Стелла.

Вони позирали на мене здивованими очима. Не чули, щоб Стелла їх гукала, нічого не розуміли, що діється навколо, але йшли.

— Стелло! — сказала Фіра.

Рома взяв її за руку.

Стелла тихенько вирвала свою ручку і повернулась до вікна, байдуже почала дивитися надвір.

Ще трохи посиділи діти. І пішли.

Я дивився у вікно, коли діти виходили з нашого будинка. Вони стали гуртом під каштанами, щось тихо розмовляли, потім взялися за руки і парами пішли геть від нас.

Стелла сиділа в кімнаті і байдуже дивилася у двір. На підвіконні стрибав горобчик.

— Сти… три… ба… рел… орел…

Дівчина хотіла сказати, що на підвіконні стрибає орел.

Це забирає кілька днів. Треба, нарешті, дізнатися — хто винен. Дослідження веде Макс.

Увечері ми сидимо й чекаємо наслідків останніх аналізів. Служниця Макса пішла до лабораторії, незабаром повернеться. Я напружений, сторожкий. Гостро реагую на кожен звук, кожне слово.

За ці дні я встиг переглянути всі роки мого життя. Пригадав усе, що могло спричинитись до хвороби, розповів Максові все, що могло йому допомогти знайти коріння хвороби, і тепер ми вдвох ждемо наслідків дослідження, робимо останні кроки.

— Ти пам’ятаєш, Максе, як я колись у тайзі полював на ізюбра? — питаю я Макса.

— Забув, — відповідає він. — А ти розкажи, швидше мине час.

— Це було на місці поселення тунгусів. Ми там одсиділи три місяці в кільці білих, — тоді я часто полював на ізюбрів та маралів. Одного вечора я сидів на солонці. Олені вночі приходять туди лизати сіль. Сніг у тайзі прісний, їм кортить солоного. І вони йдуть за сотні кілометрів до знайомих солонців.

Був морозець. Кожен звук заглиблювався в тайзі, робився глибоким і змістовним. Я ждав оленя. Тайга пожовкла, пізніше посиніла. Виплив місяць. Усе навколо було добре видно.

Олень прийшов. Це був прекрасний екземпляр ізюбра. Круті роги його й велетенський тулуб вимальовувалися в темряві. Він стояв і нюхав повітря, слухав, чи нікого немає навколо. І раптом ізюбр побіг. Ти думаєш, він мене почув? Ні, це був маневр ізюбра. Він нічого не чув, я не ворушився, засідка була потайна, але ізюбр знав, що біля солонця завжди може бути людина, мисливець. Ізюбр хитрував. Хто витримає і не стрілятиме, бачачи перед собою ізюбра, який починає тікати? Недосвідчений мисливець стріляв би. А мене не треба було вчити. Я розумів маневр ізюбра. І сидів тихо, бо знав, що станеться далі.

За кілька хвилин, як я й сподівався, ізюбр повернувся. Він ішов тепер поволі, спокійно, бо був певен, що нікого близько немає. Зупинився, схилив свою круторогу голову і почав лизати сіль. Я чув, як важко він дихає, знав, яку велику насолоду він має, лижучи сіль. За сотні кілометрів прибіг він лизати її. А я в цей час цілився, і смертельно поранений ізюбр покірно зігнув передні ноги, немов уклонявся мені…

Тоді я полював на ізюбра, а тепер мені здається, що на мене хтось полює. Йому було тільки б жити, а я припинив життя його. І мені тепер тільки б жити, працювати, шлях широкий, рівний, а от маєш! Трапилась катастрофа там, де її зовсім не сподівався, і причин її не знаєш.

Служниця прийшла й принесла великий жовтий пакет. Вийшла. Макс похапливо розірвав конверт. Засміявся.

— Ніхто на тебе не полює. Ти здоровий. Усе гаразд.

Я дивився на клаптик паперу. Так, я був здоровий. Міг поцілувати мого дорогого товариша Макса. Ми не змінились. Ми могли боротися і далі.

— Але — де ж причина? — запитав я його. — Дома у мене хвора дитина!

Макс замислився. Довго мовчав. Потім сказав:

— Як видно, причина в ній.

— У кому?

— В дружині.

Так! Причина, як видно, була тільки в ній. І треба сказати їй про це. Я пригадав, як мені колись довелось боротись за дитину, умовляти її мати дитину, і мені ставало зрозумілим — Людмила боялася мати дитину, бо знала про свою хворобу. Її тодішні незрозумілі натяки на те, що дитина може бути квола, що вона буде надто тендітна, що не можна нам мати дітей ставали тепер зрозумілі для мене. Вона знала про свою хворобу і боялась.

Тепер мені доводилось іти до дружини і казати їй, що вона хвора. Але що я мав робити? Дитину треба лікувати, а для того, щоб лікувати, треба знайти причини її хвороби. З цього неминуче починати.

Я тихо йшов додому. Мені нічого було поспішати. Додому я прийшов твердо переконаний. Мені здавалось, що Людмила і далі ховатиме коріння своєї хвороби. Вона не скаже мені правди. Був упевнений, що винна вона. За собою я найменшої провини не почував.

Людмила була дома. Не стукаючи в двері, зайшов до неї в кімнату.

Вона не підвелася мені назустріч. Байдуже простягла клаптик паперу. І на цьому клаптику було написано, що вона здорова, як і я.

Людмила здорова!

Це мене знову збивав з шляху. Тільки що ввечері, сидячи у Макса, я був певен, що причина знайдена, і мені досить тільки сказати слово обвинувачення, щоб ствердити причину.

Але акт обвинувачення лише тоді має силу і звучить переконливо, коли його прочитано раніше, ніж сказано останнє слово підсудного. Людмила не дала мені прочитати акта, — вона сказала своє слово, і тепер…

Я не схильний до монологів. Але тієї ночі монолог зірвався з моїх уст. Іду в сад, сідаю на лаві, і мої безладні слова, уривчасті речення зводяться до одного.

«Будьте прокляті ви, — намагаюсь я організувати хаотичні думки, — батьки, діди й прадіди ворогів мого робітничого класу! Вас немає, і проклятий порох від ваших кісток розсипався на цвинтарищах, угноїв землю. Не лишилось вашого сліду. Стерлись імена ваші на хрестах. Хрести, поїдені шашлем, погоріли в печах, ви в’їлися від часу в землю і там потрухли.

Ми йшли зі зброєю проти вас — визискувачів, багачів. Громили ваші фортеці, поливали наш шлях своєю кров’ю, ішли в наступ на вас, і ми перемогли. Тепер у наших руках шоста частина землі і тверда наша рука, міцна вона. Упевнено керує партія наша — партія комуністів. Ми чуємо рух землі, пильнуємо життя землі, ми пильнуємо навіть билинки, що росте для нас, для нашого робітничого класу.

Вас не стало! У ваших колись руках була культура, наука, мистецтво. У ваших руках були книгозбірні, музеї, школи. Все це ми забрали, все тепер у наших руках. І вже в наших бібліотеках, школах, академіях працюють наші вчені, професори, академіки, ми опанували науку, культуру, мистецтво.

Чого ж ви, через століття, через наші голови простягаєте до горла моєї дитини пазурі свої?»

І жодної відповіді немає. Хто може мені відповісти? Ніхто й нічого не скаже мені тут, уночі, в саду! Хто з нас винен? Коли все це трапилося? Десь у предках захований гріх. Але ж ми донесли його до дочки. Хто винен?

Ще раз іду до Макса. Зо мною Людмила. Ніч. Коли ми виходимо з дому, починається дощ. Він весь час нас обливає і вщухає тільки тоді, коли ми доходимо до будинку Макса. Вулиця обмита — над нами вгорі мідяне небо великого міста.

— Я сьогодні їздив до лікарні, — каже Макс. — Це був справжній консиліум. Не було хворої, але хвороба нам і так відома. Винного теж поки що не знайдено. Але він є. Здалеку він мститься нам і вам, Людмило Оскарівно, і тобі, Вадиме. Це — спадковість. Від одного до другого йшла хвороба, і всіх ланок простежити ми не можемо.

Я не знаю, як себе почуває Людмила. На її обличчі я не бачу нічого. Немов так усе й повинно бути. Це дивна пасивність. Щодо мене, то я слухаю слова Макса, як підсудний вирок. Мені дуже важко і прикро — зовсім нічого запитати в Макса. Що він може сказати, крім того, що незабаром Стелла піде від нас? А коли вона й буде між нами, то не буде Стелли, музикантші, не буде нашої скрипачки, нашої колись веселої, жвавої дівчинки. Її не буде! Я чую в його словах вирок.

— Є один вихід…

Прокидаюсь.

— Є один вихід, але це власне і не вихід. Можна спробувати перемогти хворобу — тільки з великим риском для життя дитини. Ми й хотіли запропонувати це вам. Вітри й хвилі допомагають сміливим мореходцям. Від вітрів і хвиль загибають боягузи.

— Що саме треба зробити? — майже кричу я. — Коли їй треба дати мою кров, коли треба віддати всі кошти… Я на все згоден, щоб тільки врятувати дівчинку.

— Треба дівчинці прищепити малярію, — каже Макс.

Цих слів я спочатку не розумію. Не можу збагнути — для чого хворій дівчинці, яка має одну страшну хворобу, прищеплювати ще одну. І таку жахливу хворобу, як малярія. Я бачив хворих маляриків, бачив схудлих, кістлявих, з тремтячими руками, їхні виснажені хворобою зелені обличчя. А самі напади малярії — години, коли людину трусить, коли вона втрачає останні сили, коли треба мати надзвичайно багато енергії для тою, щоб перенести напад! Втрата свідомості, температура. Навіщо?..

Хоч… правда, я чи читав, чи чув про лікування в деяких випадках психічних хвороб малярією. Я читав це… І раптом пригадую. Журнал. 137 сторінка. Вгорі з правого боку — фото бородатого, літнього чоловіка. Це асоціативно зовсім не в’язалося з дівчиною, і тому я забув фото й зміст статті.

— Ми успішно лікуємо таких хворих малярією, — пояснює Макс. — Багато спроб, проведених над фізично здоровими людьми, закінчилися вдало. Хворим, яких спіткала ця хвороба, таким хворим, як Стелла, ми прищеплюємо малярію. Хворі мучаться від малярії. Ти знаєш цю хворобу? Вона страшна! Жорстока пропасниця тижнями трусить тіло. Треба витерпіти більше, як десять нападів хвороби. Але в організмі хворого в цей час відбуваються чудесні зміни. Висока температура та ще цілий ряд факторів спричиняються до того, що хворий одужує. Ми уриваємо малярію — зникає малярія і зникає божевілля. Хворі стають здоровими. Тільки…

— Стелла помре від малярії, — тихо каже Людмила.

— Так, — відповідає Макс, — все може трапитись. Це — риск. Про це ми сьогодні на нараді лікарів і говорили. Для того, щоб перенести малярію, треба мати міцний, здоровий організм.

— Наша Стелла дуже квола, — виривається в Людмили.

— Так, — згоджується Макс. — Вона надзвичайно квола, і через те небезпека зростає.

— Це — свідоме вбивство! — істерично вигукує Людмила.

— Коли вбивство робиться для того, щоб урятувати людину, засуджену до смерті чи потворного існування, — зауважує Макс, — що ж, тоді треба спробувати зробити вбивство. Та чи можна ще й назвати це вбивством?

— Я не дам своєї дитини! — кричить Людмила. — Нехай вона божеволіє! Нехай вона помирає, не розуміючи нічого! Але свідомо прищепити їй іще одну хворобу? Знати, що вона страждає ще й від малярії, що може швидко померти? Ні, я ніколи на це не згоджусь!

— Я й не збираюсь вас умовляти прищепити дитині малярію, — заспокоює її Макс. — Я тільки сказав, які можливості для лікування дає в наш час наука. Це — мій обов’язок. А ваше право лікувати чи ні.

— Що ж скажеш ти, Вадиме? — повертається Макс до мене.

Дивиться допитливо й довго.

Я мовчу. Боюсь відповідати. Мене переслідує стривожене, перелякане обличчя Стелли… Випливає обличчя бородача з фото. Знову Стелла. Мені робиться зовсім страшно, коли подумаю, що їй треба прищепити малярію. Дівчинці, яка не має сили ворушитись, ходити по кімнаті, не чує правої руки й ноги, — прищепити ще одну хворобу? Що повинен зробити батько, знаючи, що дівчина не витримає хвороби?

— Коли ви згодитесь прищепити дитині малярію, ви дасте підписку, що не будете винуватити… якщо…

— Ні! — кричить Людмила. — Ні! Ні! Ні!

В кімнаті панує тиша.

Нікуди далі йти! І нічого вже вирішати! Все зрозуміло.

Дочка повинна вмерти. Буде, може, ще боротьба, але це боротьба приречена, кінець у неї може бути тільки один.

Усі мої прагнення останнього часу звелись до одного — врятувати дочку. Зникав інтерес до винаходу, я відчував, що з утратою Стелли навряд чи зможу далі продовжувати свої шукання.

— Куди піти? Кому сказати? — мало не кричав я.

«Чого ви через століття, через наші голови простягаєте до горла наших дітей свої пазурі?» — рипів я зубами.

Знав: ніхто не зможе мені відповісти в цьому великому місті, де живуть тисячі, де бережуть життя кожного. У кожного є свої радості, є свої нещастя, є єдина радість нового життя у всіх, але мені ніхто не може допомогти в моєму великому горі. Навіть відчувши моє горе, співчуваючи мені, ніхто не зможе допомогти.

Я хочу бачити Людмилу. Ми ніколи не ділили разом своїх радостей. Поділимо тепер горе.

У кімнаті Стелли на столі лежить книга — «Медея» Евріпіда. Книжка розкрита — її читала Людмила.

І через тисячоліття до мене немов посміхається старий Евріпід, син Мнезарха і Кріти, учень Анаксагора і Протагора, співець людських страждань. Він писав про найскладніші людські почуття, що хвилювали його, його сучасників і що турбуватимуть людство, поки воно існує, — про велику материнську любов, про радість людського існування, яка часто походить із страждань.

Я немов бачу перед собою матір, яка знає, що її діти повинні загинути. Благально простягає руки Медея, — зараз прийдуть вороги і знищать її дітей.

«…Я повинна зараз убити своїх дітей. Тікати звідси! Бо коли я почну вагатись, моїх дітей знищить інша, жорстокіша рука. Вони загинуть хоч що, а коли так, то краще знищу їх я — їхня мати. Озбройся, серце! Чому ж зволікаю я робити страшний, неминучий злочин? Візьми ж меч, моя нещасна рука! Візьми й іди на арену смутного життя! Забудь, що діти дорогі своїй матері! Забудь хоч в останні хвилини сьогодні, що вони твої діти, а потім уже тужи за ними, навіть тоді, коли ти вб’єш їх — все ж вони дорогі тобі, бідній жінці».

Ці рядки читав Цицерон у ту хвилину, коли до нього ввійшли вбивці. Брут, за кілька годин до свого самогубства, теж чигав трагедію Медеї. Материнська любов завжди стояла перед людьми в усій своїй величі, і так само стоїть вона тепер.

«… кара велика буде людям, що осквернили землю кров’ю своїх родичів. У тебе, без сумніву, кам’яне або залізне серце, коли ти сама підіймаєш руку на нещасних своїх дітей. У минулому ми знаємо тільки одну жінку, що вбила коханих своїх дітей, та й вона, нещасна, незабаром після вбивства кинулася з берега у хвилі морські і загинула там разом із своїми дітьми. Що може бути страшніше? О, сповнена страждань, жіноча любов! Скільки муки ти завдала людям?»

Через тисячоліття посміхається, немов глузує з мене філософ і поет Евріпід. Він виправдує матір, яка вагається, яка любить своїх дітей.

Що ж я можу сказати Людмилі? Коли я вимагатиму прищепити хворобу, вона може мені сказати, що я не люблю дочки.

Увечері прийшов Антон Сигізмундович.

— Мені забороняє Людмила Оскарівна сидіти біля Стелли. Але я повинен бути тут.

Він лишається на вечір у нас. Спатиме у мене в кабінеті. Я радий, що він прийшов: самотність — велике нещастя у горі.

— Безвихідь! — ходив я по кабінету. — Безвихідь! — рипів я зубами, вимірюючи кімнату з кутка в куток. — І не можу збагнути, як бути далі? Що робити?

Він мовчав. Що можна радити, коли виходу немає?

Раптом я зупинився.

— Так! — крикнув я. — Я мушу йти!

— Куди ви підете? Перше — ніч, а друге — те, що нікуди йти. Треба бути дома.

— Ні, я піду! Мені краще бути… Ні, тільки не дома.

Він не питав більше, куди і чого я піду проти ночі. Не запитав, чи повернусь я вночі, чи вранці, чи тільки другого дня, — він розумів і бачив, що не піти я не можу, а запитувати мене, куди і чого я йду — марно. Антон Сигізмундович залишився вартувати біля Стелли.

Підійнявся на шпиль гори. Сів у вагон підвісної дороги, що з’єднує шпиль гори з другим берегом озера.

Вагонетка швидко полетіла, — вгорі під дашком скреготав сталевий ланцюг, шпиль гори тікав назад. Я летів високо над озером, внизу горіли вогники пристаней і пароплавів. Поволі наближався берег, назустріч пливли вагонетки.

Зійшов на березі. Їхав без мети. Побачив кафе, де завжди можна випити склянку чорного кофе, де можна до самого ранку сидіти і слухати оркестр, закоханий в Шумана й Ліста. Зайшов до кафе.

У кафе було тільки двоє відвідувачів. Усе нагадувало контрастний малюнок Гросса. Двоє відвідувачів сиділи в куточку під пальмою хамерапс. Я сів недалеко від них. Ні з ким було розмовляти.

Сидів, пив маленькими ковтками кофе, байдуже спостерігав життя навколо.

Відвідувачі: один — сухорлявий, чорний, другий сидів, повернувшись до мене спиною. Вони розмовляли, я дослухався до їхньої розмови.

— Народився я, — казав той, обличчя якого я не бачив, — недалеко звідси, в селі, на березі річки. Добре знаюсь на рибальстві, човнах, мені відомі звичаї рибалок і матросів. Багато рибальського ще й досі є в мені, бо діжка завжди пахне оселедцем.

Голос оповідача здався мені дуже знайомим.

— Ще коли я був малим, — продовжував він, — то доводилось мені спостерігати цікаве явище. Є в липні та серпні такі вечори. Уявіть собі — теплий липневий вечір, м’яке, вечірнє, фіолетове освітлення, золотий батіжок хмар над горами, рівне плесо води відсвічує срібним блиском, як крило літака.

І от раптом такого вечора над водою з’являється немов біла хмарка, падає на воду пластовень снігу. Той пластовень — мільйони білих метеликів, таких ніжних і тендітних, що до них боязко доторкнутись навіть жіночими пальцями. Метелики літають над водою, хмара застилає всю річку. Летять метелики на вогонь, на коси, на остроги, де рибалки кладуть багаття. Летять метелики і палять свої крильця. Загибають у вогні.

Пізніше, коли повійне над річкою прохолодний вечірній вітрець, не видно над водою жодного метелика. Годину політали вони, і немає їх. Ні того вечора, ні другого дня — немає метеликів. Знову, може, видасться вечір, коли з’явиться на кілька годин метелик, і знову його немає.

Не кидай мені обвинувачення, що я романтик, лірик, закоханий у метеликові вечори. Цього не було; я тоді жив між вантажниками, між матросами, а в такому оточенні про романтику й любов думаєш мало. Жив я іншим, тяжко ми всі працювали, і ніколи було думати про метеликові вечори. Літають — нехай літають. Зникли метелики — і чорт з ними!

Уже пізніше, коли я почав орудувати мікроскопом, я поклав метелика під скельце. І тоді я побачив, що в нього немає органів їжі. Вони в нього тільки намічені. Метелик народжується, але він ніколи не їсть. Якесь справді ефемерне життя. Народжується, живе кілька годин і тільки для того, щоб полюбитись.

Вечори, коли метелик з’являється над річкою, — це вечори любові. Народження для любові. Таке життя цих метеликів-ефемер.

Мене зацікавила розмова, я уважно прислухався.

— Да, — сказав чорнявий. — Цікаво! І дуже красиво! Народитись, щоб полюбити липневого теплого вечора. Так тепло! Красиво!

Тоді я втрутився в їхню розмову. В кафе було тихо, музика не грала.

— Мене зацікавила ваша розмова, — сказав я, не підводячись з місця. — Дозвольте вам зробити кілька запитань, що випливають з неї. Я уважно слухав вашу розмову. Надзвичайно красиво. Та, наскільки я вас зрозумів, вона наводить на деякі міркування. От тільки що ви сказали, що все це дуже красиво?

— А хіба ні? — почув я відповідь. — Хіба це не красиво? У нас, у людей, мерзотою обплутали любов. У нас як любов, так і сварка, ревнощі, переслідування, неспокій або й хвороба. За куций момент любові доводиться розплачуватись роками. А часом і цілим життям. Тут же зовсім інше. Народився метелик тільки для того, щоб полюбитись. Немає нічого прикрого, лихого в цьому.

— Так, — сказав я. — Ефемерне життя вас приваблює. Ви знайшли в ньому багато гарного. Хоч я думаю, що є багато негарного і в житті ефемер. Є, напевне, ревнощі, зрада, незадоволення. Але одно безперечно: їхнє життя — любов.

— Що й треба було довести, — засміялися за столом. — Любов — і все життя.

— Але логічно буде, — продовжував я, — запитати вас: коли існування ефемер таке привабливе, то можна побажати такого існування і людині?

Вони пили чорне, гаряче, смачне кофе.

— А чому й ні? Народитися з прекрасних умовах, без мук, потім любитись, любитись, любитись…

— Вибачте, — перебив я. — Народитися — раз, любити — два… а потім?

— Що потім?

— Потім… — тихо сказав я. — Померти! Полюбити раз, і потім померти. При гарному освітленні, як казали ви, над срібним плесом річки, під фіолетовим небом, але неминуче померти. Полюбити тільки раз… І померти… Любов — життя — смерть.

— Вибачте, — заперечили за столом. — Хто вам сказав, що любити тільки раз?

— Життя каже, — відповів я. — Така вже логіка речей. Коли метелик народжується, як ви казали, тільки з наміченими органами для їжі, але без самих органів, то в нього вистачить сили лише на одно кохання. Вдруге він ніколи не полюбить. Ви уявили собі любов як щось ізольоване від життя й смерті. А її треба уявляти в безперервному ланцюгу: народження — любов — смерть. Тоді помилки не буде.

Заграла музика. За акордами Бетховена я згадував слова великого Гете:

Хай течуть, хай течуть сльози палкого кохання,

Хай течуть, бо очам обсохлим здається порожнім

і мертвим цей світ…

І під звуки музики відвідувачі кафе встали.

Повз мене пройшов чорнявий, а за ним… я був вражений… Ішов почервонілий, спантеличений Гордій Семенович.

— Ви? — щиро здивувався я. — Ви тут? Це ви розповідали казку про ефемер?

Він почував себе кепсько. Я бачив — уся кров прилила йому до обличчя, навіть вуха почервоніли.

— Ви, — кинув я йому в обличчя, — ви боїтеся смерті, боїтеся болю, і тому створили цю казку про ефемер. Їм, ефемерам, теж боляче, коли вони помирають.

— Це тільки казка, — винувато сказав він, але я бачив — він був дуже переляканий.

Губи його тремтіли — він поспішав вийти з кафе.

Вийшов з кафе.

— Куди ж тепер?

Яскраво стала передо мною моя остання зустріч із секретарем крайового комітету партії. Яскраво запам’ятались його слова про боротьбу зі смертю. Він же заперечував смерть, казав, що вона не безвихідь, не остаточна втрата сил у боротьбі за життя. А тільки нормальний, логічний його кінець. Він навіть сказав мені, що нічого боятися смерті.

Я мусів піти до нього. Не просити допомоги! Він, як і я, не міг врятувати Стелли. Але я повинен був сказати йому, що він помиляється, що смерті не перемогти, що вона таки існує і лишається найстрашнішим актом у житті людини.

Може бути, я, як і тоді, коли трапилась невдача з білком, хотів перекласти провину на інших. Але мені було дуже тяжко, я хотів, щоб і інші знали, що мене спіткало велике нещастя, проти якого ні я, ні хто інший не може боротись! Він — воля! Прагнення і вираз сотень тисяч. Його слово, навіть коли він скаже, що в моєму випадку треба тільки скоритись і закінчувати божевільну гру, буде для мене підтримкою. Навіщо вдувати кисень у легені, якщо легенів немає?

Була глупа, пізня ніч. Тільки вийшовши з кафе на вулицю, я зрозумів, що роблю нісенітницю. Хіба хто ходить у такий час до секретаря крайкому, щоб сказати йому про хвору дочку й неминучість кінця? Що міг він порадити мені? І де, нарешті, шукати його — самого секретаря — в такий пізній час?

— Він дома! — говорив я. — Вія повинен бути в цей час дома. Зайду по дорозі до крайкому, там довідаюсь, де він живе. Я мушу йому все сказати.

Так дійшов я до крайкому партії. Кілька вікон у горішніх поверхах були освітлені. Внизу молочні ліхтарі кидали світло на мокрий брук, вітер шпурляв з дерев в’ялі пелюстки квіток.

Я подзвонив. Вийшов вартовий. Хапаючись, я говорив. Зняв навіщось капелюх. Вітер тріпав волосся на моїй голові. Вартовий посміхався — я говорив неймовірні речі! Це швидше була розвага в години вартування, ніж серйозна справа. Він не йняв і мав право не йняти віри, що мені в таку пізню годину треба бачити секретаря крайкому. Він не хотів, і мав підстави, не казати адреси секретаря крайкому, бо божевільним жодних адрес давати не треба. І тільки після моїх настирливих прохань він згодився піти подзвонити телефоном секретареві. Я стояв унизу в вестибюлі, він дзвонив.

— Сюди прийшов, вас питає, — вартовий кілька раз перепитав моє прізвище. — Так, так! Він тут! Як кажете? Слухаю!

Вартовий далі зник десь у проваллі вестибюля. Потім він з’явився вже одягнений і привів з собою другого вартового.

Ми вийшли з ним на вулицю. Біля парадного гуркотіла машина. Сіли в глибокий кузов, і авто полетіло нічними вулицями міста, кричало розпачливо в провулках, краяло майдани.

Коли б пізніше хто запитав мене, де я був тієї ночі, я не міг би дати точної відповіді. Я не назвав би вулиць, де ми проїжджали, і тієї вулиці, де зупинилось наше авто. Це було на околиці міста, недалеко від нашого інституту.

Холодне, нічне повітря освіжило мені голову, і я почув себе міцніше. Підіймаючись угору сходами, я починав розуміти незручність становища, хотів побачити секретаря і одразу сказати, що в мене велике нещастя і тільки цим можна пояснити несподіваний нічний візит.

Він мене чекав на сходах. Мене вразило його обличчя. Воно тепер, уночі, було не таке, яким я бачив його на портретах і кілька раз у житті. Тоді обличчя було бадьоріше, жвавіше. Тепер — шерхке, замислене. Очі його горіли незвичайно. Він стримував почуття.

Стояв на сходах у зеленій гімнастерці, чорних штанях, у чоботях.

Мовчки він зустрів мене, потис руку, і я запам’ятав, що рука в нього була зовсім холодна. Він дав мені першому зайти до помешкання і зачинив двері. Внизу заревла сирена авто і, віддаляючись, стихла.

Ми в темряві пройшли через кілька кімнат. У цій темряві я, тільки напружуючи зір, вгадував картини на стінах, важкі меблі з боків. Вражали конденсовані пахощі сосни в кімнатах. Так пахне в лісі, коли живиця гарячими сльозами збігає по корі. І ці пахощі підкреслювали урочисту, сторожку тишу, в яку лунко врізувались звуки наших кроків.

Ми зайшли до його кабінету. На підлозі лежали килими. Він показав мені глибоке, м’яке крісло, а сам сів за стіл. На столі горіла лампа під зеленим абажуром. Найпопулярніше його фото було зроблено за цим столом. Я пізнавав деталі фото — календар на стіні з портретом Маркса, радіатор опалення збоку від столу.

І я ще раз здивувався з його вигляду. Обличчя в секретаря було зеленкувате, стомлене, він, напевне, не спав кілька ночей. На підборідді в нього одросла колюча борода.

— Я вас ждав, — він дивився на мене пронизливо, допитливо.

Спер голову на долоні і так застиг.

— Ждали? — здивувався я.

— Так! Тоді ви мені не сказали, що заважає вам нормально працювати над білком. І я ждав.

— Чого? — запитав я.

Вгадував, що він скаже розповісти йому про моїх помічників, нові машини, лабораторії. Про причини помилки в аналізі штучного білка. Що ж можна ще запитувати у вченого? Він, напевне, думає, що вся моя робота впирається в лабораторію. Він запитує це, не знаючи, що в мене є велике горе.

— Я ждав, — тихо відказав секретар, — що ви прийдете до мене і скажете, що успішно працюєте, що ніщо не заважає вашій нормальній роботі, що ваше особисте життя вирівнялось, і між ним і життям громадським — вашою роботою, шуканням білка — цілковитий контакт.

Я не розумів, до чого він веде розмову. Це зовсім не нагадувало машин і це все було далеко від лабораторій.

— Я ждав, — помовчавши, продовжував він, — що ви прийдете й скажете мені, що ваша дочка Стелла вже здорова.

Мене це вразило. Я підвівся з стільця й зробив крок уперед.

— Хто вам сказав, що вона хвора? Звідки ви знаєте, що її ім’я Стелла?

Він примружив свої лагідні, теплі, гарні очі.

— Ви мені цього не казали, але я знаю, що вона хвора. Я дуже цікавлюсь вашим життям, щоб допомогти вам і створити найкращі умови для роботи. Ви ж — наш учений. Ми можемо пишатись, що маємо такого вченого. І чому ж тоді мені не думати про те, що у вас хвора дочка? Та й дочка ваша дуже дорога нам. Це… наша дочка, наша дитина! Дозвольте й мені її любити. Життя, яке ми тепер будуємо, в усій своїй могутності дістанеться їй і їм…

Секретар підняв голову, немов щось почув. Але навколо було тихо — тільки годинник відцокував своє: тік-так… тік-так…

— А як ваші нові спроби дослідження переходу вуглеводів у жири? — змінив він тему розмови.

— Прекрасно! — ніяковіючи, відповів я. — Раніше ми працювали тільки над білками. Коло спостережень поширено на вуглеводи й жири.

— А як досліди Ліди? Я чув про її останні роботи. Талановита дівчина. Цікава спроба! Оригінальна ідея!

— Ліда Янчевська один з моїх кращих робітників. Але ж ніхто не знав про її роботу. Звідки це? Не розумію!

— Так, Ліда Янчевська талановита робітниця, — не відповідаючи на моє запитання, сказав секретар.

Я зрозумів, що мало що зможу сказати секретареві. Він знав і, напевне, сам добився, що ми одержали нові машини. Знав про досліди Ліди, знав усе, що робиться в інституті і навіть знав, що дочка моя хвора, засуджена на смерть, поволі вмиратиме, і ми не маємо можливості її врятувати. Він міцно зв’язаний, живе одними турботами з молоддю, міцно зв’язаний із сотнями тисяч, бо він про них повинен знати, до нього вони йдуть… І я ж прийшов до нього тепер.

— Її не можна врятувати! — крикнув тоді розпачливо я. — У когось… у батьків гріх, у моєї дочки божевілля. Оце ввечері я був у лікаря, і він сказав, що нічого зробити не можна.

— Сьогодні?

— Так, сьогодні. Розумієте, в якому я тепер стані? Дочка хвора. Я мушу відповідати за гріх батьків.

— Дуже добре, що ви приїхали, — сказав він. — Ми боремось з гріхами батьків. І ми їх перемагаємо.

— Але все це страшне, — казав я. — Більше, ніж страшне. Нехай би я сам платився роками за те, що колись обдурив себе на хвилину. Але нещастя, яке впало на мене, страшніше. За собою я не знаю провини. Відповідаю за когось. І як відповідаю! Я втрачаю дочку. Ми не можемо її врятувати. Тоді ввечері, — я сів ближче до нього, — ви мені казали про смерть. Ви казали, що більшовики перемагають і смерть. Ви казали, що вам вона не страшна.

— Я так казав, — тихо промовив він.

І дивився допитливо на мене.

— Ви так сказали, і ті слова ваші я добре запам’ятав. Сьогодні вночі, коли я зрозумів, що боротись із смертю не можу, що я мушу віддати їй свою дочку… ви знаєте — я їхав сказати вам, що все-таки смерті не перемогти. Це — неминучість.

— Неминучість і приреченість бувають тоді, — відповів він мені, — коли життя минає марно, і коли смерть не закінчує корисного для суспільства кола. Коли ж людина зробила свою справу, коли вона одпрацювала свої роки на себе й на свій клас, а не на гнобителя, коли вона боролась за життя і помирає, закінчивши свою роботу, давши максимум того, що вона могла дати, — це не неминучість, а логічний кінець, ствердження теорії, що ніщо ніколи не пропадає.

— Але в неї все пропадає. Дівчина тільки починає жити, має нахил до музики, талановита дівчина. Вона хотіла і повинна була працювати на свій клас. І тепер помирати? Яка ж тут логіка? Як тут боротись?

— Я все розумію, — відповів мені секретар. — Дивно було б, коли б ви прийшли до мене й жартома розповіли, що з дочкою нещастя. Кожній людині притаманні вагання, у кожної є нерви. Я розумію ваш розпач. І мені — я дуже люблю дітей — важко! Але одного я не розумію. Щоб завершити коло життя дівчини, треба боротися за неї до кінця. Ви й згадуєте про боротьбу, але чому ви самі не хочете боротись? Навіщо вагатися, коли потрібна боротьба?

— Немае сил боротись. Contra vim mortis non est medicamentum[2], — як казали древні.

— Немає сил у мертвого. У живого сили, ще є.

— Які?

— Треба прищепити їй малярію.

Він знав і це. Знав, що лікарі запропонували мені зробити експеримент над дочкою: прищепити їй малярію, щоб вилікувати параліч.

— Звідки? — підвівся я з стільця. — Як ви могли це знати?

Що я міг сказати йому? Був убитий тим, що почув, але разом із тим мені було й радісно, що він знав про моє горе, думав про вихід, — тільки я завагався, а він сміливо дивився на малярію, як на порятунок. Він знав, що божевілля пробують лікувати малярією — для нього це був не експеримент, а крок.

— Ви повинні знати, — підійшов він до мене, — і я вже вам казав, що дуже турбуюсь про вас, цікавлюсь вашою роботою, цікавився і вашою дочкою Стеллою. Ви не ображайтесь… Перші спроби над білком не дали наслідків — ви вкинулись у розпач. Перемогли розпач — іде робота. Ви пішли далі Фішера й Абдергальдена. І білок матимете. Тепер дочка… І знову розпач. Та хіба ж можна так? Ви не ображайтесь, але так робити не годиться!

А хіба я міг ображатись? Я розумів, що він знає мою роботу, знав мов життя крок за кроком, але в цьому тепер не було нічого дивного. Я тільки не розумів, звідки в нього береться енергія для того, щоб цікавитись особистими справами інших. Про секретаря казали, що він в один час може бути в двох найвіддаленіших місцях країни. І я зрозумів це: коли він був в одному місці, то в другому керувала сила його думки. Це людина праці. Напевне, у нього не лишається жодної вільної години для того, щоб жити своїм життям, мати родину, мати, може, родинні радості, а може турботи. Хіба він може замкнутись у вузьке коло родини, живучи в ширшому плані?

Я уявив собі його життя, як напружену, колосальну роботу. Так я думав і раніше. Він — весь у роботі, про це свідчила його популярність серед трудящих. Його любили, його ім’я було на устах навіть дітей. До нього йшли за порадами, я сам зміг добитись до нього пізньої ночі. Про його велику роботу говорило й стомлене обличчя. Але я прийшов шукати поради — замість того, щоб рівнятись на нього.

— Мені було дуже важко, — тільки й знайшов я що сказати, — мені здавалось, що немає сил боротися. Я йшов це сказати. Але тепер… я піду з переконанням, що боротимусь до кінця. Так треба було вирішити й раніше. І мені прикро, що я потурбував вас пізньої ночі. Не дав можливості заснути, спочити. Я тепер бачу, як багато у вас справ. Не смійтесь і не обурюйтесь на батька, на мене, що прийшов до вас із своїм горем. Вам мене важко зрозуміти, бо ви живете більшим. У вас, — я стояв близько біля нього, — мені здається, немає особистого життя. І немає родини, немає дочки. Ви все віддаєте партії, все віддаєте громадським справам. Вибачте, що я вас потурбував.

Могутній і дужий, він стояв недалеко від мене і, здавалось, посміхався.

— Так, — відповів він, — я скільки можу віддаю сил партії. Але… чому ви думаєте, що в мене немає особистого життя?

— Вам ніколи його мати. Ви живете для інших.

Він засміявся. Але це був той сміх, крізь який іноді можна почути сльози.

— Ви помиляєтесь, — тихо сказав він. — І в мене є особисте життя. І в мене, і в кожного з нас є особисті справи. Інше питання, як ми пов’язуємо особисте з громадським, з партійним. Невже ви думаєте, що я не вмію сміятись… І сумувати? Ви мені розповіли про те, що у вас хвора дочка. Я вам міг би так само розповісти про те, що у мене була колись хвора дочка. У мене ще… померла дружина, — сказав він хрипко, і я побачив, як здригнулось його тіло.

Весь він здригнувся з голови до ніг.

— У неї… у моєї дружини цікаве було життя, — замислився секретар. — Ми з нею жили двадцять два роки. Коли б її молодість була краща, вона б ще жила. Але народилась вона в злиднях, з дитинства мала кепське здоров’я, всі діти в її родині померли малими, і сама вона ледве-ледве виросла.

А коли стала на ноги, зрозуміла, що треба боротись, щоб не загинути, щоб не помирали її діти. І потрапила в заслання. Втратила там усе своє здоров’я. Але як вона працювала в роки революції! Де тільки брались у неї сили! Які прекрасні були для неї ці роки! Її точила хвороба, але хіба вона бачила й помічала її? Що для неї була смерть, коли всюди в нас сьогодні таке прекрасне життя. І кожний день нашого життя сьогодні — це ще краще, ще цікавіше завтра. Як у широко розчинені двері ми входимо в завтрашній день. Чого ж боятися смерті, коли вона прийде завтра? А завтра буде не хтось, а вони — наші діти, ваша дочка Стелла, мій син і логічно смерть перетворюється в свою протилежність.

Так і кінчилось життя моєї дружини. Хіба в мене не буває горя? Але життя перемагає смерть. Ви розумієте, до чого це я говорю?

— Коли ж це було? — запитав я.

Він мовчав, але в цей час немов підходив до мене все ближче й ближче з своїм таким великим і складним горем, з такими глибокими переживаннями, що мої переживання перед ними були дрібні, непомітні. Ми ж ще можемо завтра прищепити моїй дівчині малярію. Ми ще зможемо і повинні завтра боротись. Головне те, що сьогодні вона жива! А у нього дружини вже немає, і хоч йому надзвичайно тяжко, він міцно стримує себе, знайшов сили для того, щоб підтримати іншого.

Секретар стояв біля вікна. З вулиці крізь вкриті росою шибки пробивались у кабінет сірі полотна світанку.

— Треба, — кажу я, — прищепити Стеллі малярію. Коли є один процент з можливих ста за те, що вона одужає, ми спробуємо використати його.

В цей час Людмила готує чай. Неймовірно, на мій погляд, готувати чай у хвилину, коли мова йде про життя й смерть дочки. Але Людмила наливає води в чайник, ставить його грітись і тільки тоді сідає в крісло.

— Ми повинні так зробити, — кажу я. — Не зробити цього — злочин. Не прищепити Стеллі малярії, припинити боротьбу, здатись на милість долі? Ні, я хочу боротись! Стелла також боротиметься. Наша дівчинка повинна жити!

Людмила рішуча. Починає загрожувати.

— Я цього не дозволю. Ніхто не дозволить прищеплювати дівчинці малярію. Та й ти сам, — пригадує вона, — учора в лікаря був проти того, щоб прищеплювати. Хіба так раптово можна змінювати погляди?

— Я не змінюю своїх поглядів, Людмило! Я й учора хотів боротися з хворобою. Але я не знав, що єдиний шлях порятунку — малярія. Я шукав інших шляхів, тепер бачу, що це єдиний шлях, і вибираю його. Учора я завагався, і погано зробив. Але ж… у хвилини великих зрушень людині притаманні зупинки. Сьогодні я за те, щоб Стеллі малярію прищепити. Ти так само мала можливість подумати. Зробимо це, Людмило! — кажу лагідно їй.

— Ні!

— Зробимо!

— Убий мене, а разом і дитину!

І в цей момент я пригадав ще один вечір, коли нам довелось сперечатись за Стеллу. Коли Людмила завагітніла, вона категорично заявила, що дитини мати не буде. Посилалася на те, що ми надто нервові, живемо у важкий час, не зможемо як слід виховати дитини. Вона так само плакала, кричала, загрожувала. Я вже відчував дитину, що мала народитись, як живу істоту, доводив Людмилі, що вбивати дитину ми не маємо права. Тільки тоді, коли я сказав, що нам надалі й жити вкупі нічого, як не буде дитини, що єдине, що ще нас може зв’язати — це дитина, — Людмила згодилась. Так було завойовано тоді Стеллу!

Цей вечір став передо мною тепер яскраво в усіх деталях.

— Ти колись намагалась убити дитину, — хрипко сказав я. — Ми тепер повинні її врятувати. Я — здоровий і хочу мати здорову дитину.

— Ти хочеш її вбити, — відповіла вона. — Не хочу, не дозволю!

Вона кричить. Немов не розуміє, що в кімнаті поруч Стелла. Дівчина може почути. А втім — хвора однаково нічого не розуміє.

Так вона кричала й тоді, коли не хотіла мати дитину. Вона тоді відмовлялась дати життя дитині, яка вже жила.

— Не вбивай її вдруге! — крикнув я розпачливо. — Я беру на себе відповідальність. Ти хочеш убити дитину, а не я. Ти хочеш її смерті! Ти не хочеш мати докору перед очима. Дитина це моя! Вона не належить тобі. Дитина належить суспільству. Ні я, ні суспільство, в якому я живу, не дозволимо вбивати її. Для нас дитина — велика цінність. Не заважай нам робити, що треба. Не заважай, ми не дозволимо здійснити твої наміри! Я нічого від тебе не хочу, хочу тільки бачити дитину здоровою. Навіть коли є один процент за одужання, треба спробувати.

— Знову муки Медеї.

— Медея любила і вбила своїх дітей, щоб їх не вбили інші.

Пригадую зле, глузливе обличчя Евріпіда.

— А Евріпіда грецькі жінки розшматували на смітнику, бо він брехав про материнську любов.

— Я не віддам дівчини, — твердить Людмила.

Підходжу до неї щільно, дивлюся просто в очі.

— Ти не хотіла дати їй життя, — повторюю я, — бо ти… ти була хвора. Ти не хочеш мати тепер дитини, засуджуєш її на смерть, бо ти не хочеш мати виказу, докору перед очима. Мовчи! Мовчи і не заважай!

— Я не хвора! Я тепер не хвора! — кричить вона.

— Не тепер, так раніше… Ти хвора дочка хворих батьків. Це вони через століття, через наші голови простягають до горла нашої дитини свої пазурі. Не заважай мені робити, що треба! Мовчи!

Вона мовчить. Чайник закипає. Людмила наливає собі в склянку міцного чаю, доливає кип’ятком. Потім кладе ложечку цукру, пробує, кривить губи… І кладе ще одну ложечку.

Антон Сигізмундович сидить у саду і на всі груди дихає ранковим повітрям. Очі його заплющені, він ритмічно коливається. Він мудрий, бо вміє бачити чудесне в найзвичайнішому. Він перетворює в акорди схід сонця, ранок, складає симфонії, сонати. Сидить, ритмічно коливається, заполонений музикою.

— Антоне Сигізмундовичу! — торкаюсь я його плеча. — Ми зараз веземо Стеллу до лікарні. Я був уже там сьогодні. Треба негайно її везти.

Заходимо до кімнати. Ще через кілька хвилин на вулиці гуркотить авто.

Я чую кроки Макса. Макс простягає мені свою широку руку.

— Я ж це знав! Хіба ти міг інакше зробити? Їдемо!

Стелла спить весь час, поки ми їдемо до лікарні. Вона тільки тоді прокидається й розплющує очі, коли авто заїжджає до лікарні й підстрибує у воротях.

— Чого тобі, Стелло? — тішу себе надією, що вона мене пізнає, загадає щось, і я зможу виконати її — може, останнє — прохання.

Бачу, що вона нічого не відповість мені. Маленька скрипачка нічого не скаже. Вона дивиться на мене, але не пізнав мене. На моїх руках не та Стелла, яка недавно стояла на сцені великого залу і тримала в руках скрипку.

Стеллу приймають швидко. Вийшла сестра, взяла її на руки. Мені здалося, що на хвилину Стелла завагалась, безпорадно поглянула навколо. Та ні! Вона й не думала пручатись. Їй було зовсім однаково, куди її несуть. Вона навіть пригорнулась до сестри. А от і двері зачинились. Мені тільки треба розписатись у канцелярії. Так, я на все згоден!

Виходимо за ворота з Антоном Сигізмундовичем. Між нами і містом великий луг починає випаровувати нічні роси, і здається, що море жовтих квіток, серед якого лягло кілька червоних і бузкових островів, тихо ворушиться. Довгі, тонкі хмари, немов довгошиї журавлі, плавають у морі пурпурного світла. Рівний обрій рвуть хмарки диму заводів. З землі, наче з берега, дивимось у мовчазне море.

Того ж дня, коли одвіз Стеллу до лікарні, я зайшов до інституту. Незручно було йти — всі мене розпитуватимуть про хворобу дівчини, про її стан, про перспективи на одужання. Що я їм міг сказати? Як міг сказати, що дівчині прищепили малярію, і тепер у неї не одна, а дві хвороби?

Але в інституті мене зустріли тепло, гарно. В лабораторіях ішла робота. Метушилась Ліда Янчевська, у дворі інституту розпаковували нові апарати, різне приладдя для лабораторій. Все було гаразд, усе йшло звичайним, нормальним шляхом, як і раніше.

І виявилось, що всі знають про хворобу Стелли. Не треба було нічого розповідати. Навіть те, що дитині прищепили малярію, — всі знали.

Так вийшло, що мов особисте горе зробилось горем цілого колективу. Наш час і знаменний тим, що радість одного стає радістю всіх, і горе особисте ми перемагаємо гуртом.

В моєму стані важко було працювати. Я боявся, що працювати не зможу. Весь час думки повертались до Стелли, я уявляв, як їй важко, як вона страждав. Малював собі палату лікарні, а в ній безпорадну малу мою дівчинку. І хотів боротись з її страшною хворобою. В мені виріс і зміцнів протест проти хвороби, проти всіх хвороб. Проклята спадщина минулого! Як важко її перемогти! Але перемогти треба. Перший бій починається, нехай дочка лежить у лікарні. Ще не все втрачене, треба напружити всі сили, щоб краще боротись.

Найголовніше — робота. Перший крок! У цьому вихід! Треба ще упертіше, ще завзятіше, як ніколи раніше, працювати над білком. Це допоможе знести муки батька. А коли… коли навіть Стелли не стане, то мені буде легше, якщо я винайду білок. Білок несе щастя людству, він починає нову еру в науці. Для цього треба працювати.

Та він… ось стоїть на столі передо мною банка! Нерозгаданий нами білок. Білок, який не можна назвати справжнім, тим, чого ми шукаємо.

Хотілося взяти банку в руки і вдарити нею об підлогу. Нехай розсиплеться на тисячі скалок!

Ні, так нічого не вийде! Не треба давати волі нервам. Рідина розіллється по підлозі, але таємниці своєї не розповість.

Я боюсь втратити дочку, але не хочу втрачати й білка. Стелли немає дома, у мене порожня хата. Мати відмовилась від своєї дитини. Пішла з хати. Куди? Мені однаково. У мене велика втрата. Але втрачено ще не все.

— Лідо, — попросив я. — Лідо, йдіть сюди!

Вона ввійшла до лабораторії. Тримала в руках кілька банок. Розповідала про останні роботи. На столі лежали готові докладні аналізи білків. Перемога немов наближалась.

— Я певна, — сказала Ліда, — що ми вже перемогли. Ми маємо білки. Такі самі, які ми подавали вченій комісії для аналізу. Це — білок!

— Але комісія, — заперечив я їй, — визнала, що ці білки не годяться, Лідо.

— Комісія визнала, що є домішка, — повільно сказала Ліда. — І я помітила домішку. Я вже знаю.

— Що ви кажете, Лідо? — запитав я її. — Де й що ви помітили?

— Ні! Ні! — раптом здригнулась вона. — Я тільки кажу, що домішка є. Більше я нічого не знаю.

Заглянув їй у вічі.

— В чім справа, Лідо?

— Не знаю! Треба тільки більше працювати. Дозвольте мені працювати в лабораторії ночами. Я хочу провести деякі спроби над білком сама. Я хочу дізнатись, у чім же тут річ. Вдень мені важко зосередитись.

— Працюйте, Лідо, — сказав я їй. — Не заперечую, якщо ви і вдень, і вночі працюватимете в своїй лабораторії.

Вона чогось не договорювала. Але марно було її в цей час розпитувати.

— Знайдіть мій халат, Лідо! — попросив я. — Ми починаємо роботу. Нам треба працювати тепер, як ніколи.

Стеллі дуже важко. Я наперед знав години, коли в неї починався черговий напад малярії. В ці хвилини мені здавалось, що всі мої нерви, всі мої почуттю зосереджуються на одному: я чекав удару зовні і був до нього готовий. Через те, що я так напружував свої сили і був готовий до удару, то коли б я навіть почув звістку, що Стелли вже немає, — хто знає — мабуть, ніхто не помітив би, щоб хоч один мускул на моєму обличчі і хоч один нерв у мені здригнувся.

Я був до всього готовий.

Стелла боролась уперто. Вона не здавалась. Минув перший, другий, третій напад. Пройшли у тяжких муках четвертий і п’ятий. Незабаром мав настати й кінець. Всього треба було витримати дванадцять нападів. Але як далеко був кінець, і як важко було його дійти!

Я знав, коли кінчався напад малярії. В години, коли напад ішов, я завжди був у лабораторії. Зціплював зуби, і напруження примушувало мене працювати бездоганно. Але коли напад минав, я не міг бути в лабораторії. Ішов до себе, додому, і ждав телефонного дзвінка. Макс, здавалося, весь свій час присвятив Стеллі, він незмінно був біля неї. Стелла для нього, як і для мене, стала рідною й близькою. Він пильнував її життя.

Напад кінчався. Я чув знайомий голос Макса. Голос був трохи стомлений, але бадьорий. Я вже наперед відчував радість.

— Минув, — казав він, — ще один напад. Скоро й кінець.

— Багато ще? — запитував я.

— Ще не менше, як п’ять.

— Як вона себе почуває?

— Їй байдуже! Вона нічого не розуміє. Вона ж зовсім хвора.

— А як її стан?

Макс мовчав.

— Слаба? — тихо запитував я.

— Дуже! Але трохи сил ще є. Не турбуйся, Вадиме. Треба вірити, що ми її врятуємо. Я не одходжу від неї.

— Спасибі! — кажу я. — Може, ти дозволиш мені до неї приїхати, Максе? Тільки подивитись! Мені легше буде, коли я її побачу. Зараз я ще не приїду. Але коли мені буде дуже вже тяжко — дозволь. Я почую, що вона ще дихає, і мені буде легше.

— Гаразд, — каже Макс. — Я скажу черговому. Але краще не їхати.

— На крайній випадок. Я за себе ручуся. Жодного слова й жодного звука.

— Гаразд, кінчаємо, Вадиме! Мені треба йти до неї.

— Іди швидше, Максе!

І я лишався один із своїми думками в порожній кімнаті.

Вранці несподівано прийшла Людмила. Я спав і прокинувся, почувши її кроки. Вона зайшла до їдальні, дійшла до дверей моєї кімнати, потім повільно повернулась назад, і я чув, як важко вона сіла в крісло.

Я швидко одягнувся і вийшов до їдальні. Кілька днів я не бачив Людмили і думав, що вона неспокійна, як я, що вона змінилась, схудла. Але великої зміни в ній я не помітив. Єдине, що я побачив, — блиск в очах. Так блищать очі в того, хто ненавидить. Ненависть проти мене! Вона мене сліпо, як вовчиця, ненавиділа.

— Може, годі? — запитала вона, не здоровкаючись зо мною.

Немов не розуміючи, про що вона каже, я не відповів, сів проти неї в крісло.

— Може, годі мучити дитину? — ще раз запитала вона.

Був чудовий ранок. Вікно їдальні було розчинене. За вікном, як картина в білій рамі, вимальовувався сад. На лутки бризкала роса з гілля дерев. І все — сад, повітря, роса — все було насичене прагненням до життя. Замість того, щоб відповідати, я пішов до вікна.

— Прекрасний, чудовий ранок, — сказав я. — В такий ранок більше, ніж коли, хочеться жити. І в цей ранок мені, як ніколи, хочеться бачити живою й здоровою Стеллу. Невже ти можеш уявити, — продовжував я, — щоб цього ранку тут, у саду, по зеленій свіжій траві, по вкритій росою доріжці, пройшла Стелла? Пройшла і не розуміла, де вона, чого вона йде, куди? Пройшла і не знала, яка велика краса її оточує? Пройшла і не знала, що ти її мати, а я батько? Пройшла і не знала нічого, стала перед нами з нерозумними очами? Невже б ти цього хотіла? Невже ти могла б це допустити?

Людмила мовчала. Вона не мала що відповідати. Коли б вона відповіла на моє запитання, це було б однаково, що крикнути страшне про себе, крикнути те, з чим вона крилась, з чим ховалась від усіх і від себе. Вона мовчала, схилила низько голову, та я й не ждав її відповіді. Став біля вікна, глибоко дихав вранішнім, здоровим повітрям.

— Але це така мука! — нарешті, заговорила вона. — Я не маю сили терпіти. Учора я була там, я бачила бідну дитину. Це — жах! Страшно!

Ми замовкли. Що було говорити? Людмила почала схлипувати. Я терпляче ждав біля вікна.

— Один порошок хініну, — встала Людмила, — і дитина не матиме цієї муки. Ти ж батько! Невже можна так робити? Тільки один порошок хініну, урвати хворобу…

— І цим ствердити божевілля?

Як і останнього разу, вона крикнула розпачливо:

— Ти божевільний батько!

— Я лишусь божевільним для тебе, але матиму здорову дитину.

Очі її палали вогнем ненависті. Якби хто сказав, що ці очі, може, недовго, але могли колись гріти мене, я б нізащо не повірив. Але ж така природа речей! Небо то обдаровує нас теплом, то блискавицями вдаряє в землю. Річка то несе нас на своїх спокійних хвилях, то вируючи заливає оселі. Очі в людини то променисті, то злі. Очі відбивають думки — а думки в Людмили були хижі.

— Один порошок хініну ти мусиш дати! — загрозливо крикнула вона.

— Жодного!

— Мусиш!

Я вийшов із кімнати.

Ішов до лікарні. Час був ранній. Сонця багато. Під ногами рипіли черепашки. За брамою ревла сирена, Я зайшов до парку, йшов широкою алеєю.

Назустріч бігла жінка. Ще здалеку я почув — вона плакала. Бігла й плакала. Руки підняла вгору і тримала в них пляшку з журавлинним червоним киселем.

— Мамо, — кричала вона, — мамо! Що ж це буде?

Все було зрозуміло. Вона цього ранку несла журавлинний кисіль для свого хворого чоловіка чи, може, брата. Справа не в тім, кому вона несла кисіль, червоний, свіжий, гарний, журавлинний кисіль, який, певне, варили дома урочисто, клали в нього для смаку пахощі, дбали, щоб він не перекипів, щоб хворий його їв і одужував.

Вона дуже поспішала — ця жінка, коли несла кисіль до лікарні. Хотіла принести його ще теплим, саме таким, який гарно їсти. Теплий кисіль дав багато користі людині, тим більше користі від нього хворому.

І от, коли вона постукала в двері лікарні, де лежав хворий, у неї відмовилися прийняти для нього передачу.

— Це ж кисіль, — самий справжній журавлинний кисіль! — твердила безпорадно жінка біля дверей палати. — Сам лікар наказав мені приносити кожного дня пляшку киселю.

— Коли ж це вам радив лікар? — нерозумно запитала сестра, що відчинила двері до палати.

— Учора тільки.

— Учора киселю йому треба було, а сьогодні нічого не треба.

І тоді жінка зрозуміла, що мертвим кисіль зовсім непотрібний. Їм нічого не треба! У ній було двоє почуттів.

Перше почуття — немає того, про кого вона турбувалася, кого так багато, так довго, з такою надією ждала. Його вже немає!

Друге почуття — цілу ніч вона думала про кисіль, як хотіла, щоб він їв його ще тепленьким. Цей кисіль виріс для неї у велику цінність, адже й він міг бути чинником в одужанні близької людини.

Вона бігла по алеї, плакала, кричала слова про близьку їй людину, а в цей же час руки її міцно тримали пляшку з журавлинним киселем. Руки дуже міцно тримали пляшку.

От, на добігши кількох кроків до мене, вона впала. Ця жінка спіткнулась об камінь, упала.

І з її рук випала пляшка. Червоний кисіль розлився у потік густим струмком по доріжці.

— Що ж мені робити? — кричала вона про кисіль, збираючи його руками. — Що мені робити?

Я взяв і поставив пляшку на лаві поруч. З пляшки кисіль більше не виливався.

— От і все! — сказав я.

І жінка враз зрозуміла жах усього, жах того, що вона плакала над киселем, коли близької їй людини вже немає.

Вона більше нічого не сказала. Одразу забула про кисіль. Побігла по алеї і кричала:

— Ой, мамо, мамо! Що ж мені робити?

Ми з лікарем ішли широким, довгим коридором. У вікна лилось багато світла, на стінах було видно найменшу цяточку, але мені здавалось, що я повзу в цямринні, яке ось-ось може обірватись, спускаюсь у глибоку шахту.

— Заходьте, — показав лікар. — І не розмовляйте, — приклав пальці до губ.

Одчинив двері, і я зайшов до палати.

Спочатку мені здалось, після залитого світлом коридору, що в палаті зовсім темно. Але швидко очі мої призвичаїлись. Вікна закривала темна штора. В куточку стояло ліжко. На ньому я побачив щось невиразне, сіре. Проти ліжка стояв стілець. На ньому я сів. Лікар пішов до вікна — трохи одхилив штору.

В кімнаті повиднішало. Кілька погнутих променів лягло на стелю й стіни. І тоді я побачив, що невиразне й сіре на ліжку — жива істота. Під ковдрою, високо підігнувши колінця, лежала Стелла.

Як чорний обідок, волосся на її голові, біле коло обличчя, дві риски на сірому тлі ковдри — її руки. Очі заплющені, ручки й колінця починали підстрибувати.

Це були вісники чергового нападу малярії. Дитина тремтіла в пропасниці. Надворі було тепло, в палаті — задуха. Стеллу старанно вкрили ковдрою, але ніщо не рятувало її. Побудники малярії починали жити, мільйони побудників готувались до нового спільного нападу на недокрівне, виснажене тіло дівчинки. У тілі йшла страшна боротьба. Довгі години лежатиме дівчинка у пропасниці, потім її заполонить жар. Дванадцять герців має бути. Хто ж переможе в цій боротьбі? Яким здоровим треба бути, щоб перемогти хворобу! Які сили треба мати, щоб спостерігати цю боротьбу, щоб тільки дивитись, як другий бореться за здоров’я!

Стелла заворушилась.

— Вогонь, — зашепотіла вона. — Багато вогню. Ціле море. Пливуть, пливуть вогні. Червоні, зелені! Тату, багато вогнів! Як багато! Фіра… Рома!

Я чув, що нігті мої поволі в’їдаються в долоні рук. Моєму тілу передавалась пропасниця дочки.

— Ходімо! — схилився лікар до мого вуха.

Цілу вічність ми виходили з палати.

— Пливуть вогні. Пливуть, — чув я позаду шепіт.

І коридор був як глибока шахта, з якої по струхлявілому цямринні треба вилізти. Цямриння обривалось під руками. Світла було багато в коридорі, але мені було темно. Свіже повітря було навколо, а дихати мені нічим.

У розпуці зупинився я за ворітьми лікарні. Тоді з-під лип, від того місця, де починається трамвайна колія, встала й пішла мені назустріч Людмила.

— Бачив? — хрипко запитала вона. — Один порошок хініну, і дитина не матиме цієї муки.

— Жодного порошку! Чим більше муки, тим більше має бути радість. Біль — наш супутник.

Вирвався з її рук і пішов до міста. На зупинці стояв трамвай. Але я не хотів їхати. Пішов, побіг, високо стрибаючи по шпалах.

— Сьогодні я працюватиму довго, — кажу Гордієві Семеновичу. — Приготуйте все приладдя. Ми провадимо наші досліди далі. Приготуйте кислоти, реагенти, чистий посуд, зробіть запас хемікалій. Все повинно бути на місці. Я збираюсь сьогодні допізна працювати.

Ми почали роботу. Я знав, що всі мої шукання того дня були засуджені на безрезультатність. Що міг я знайти після того, як нашу роботу перевірила авторитетна комісія вчених країни? Я ж нічого не змінював у методах дослідження. Готову формулу поразки я мав. З цієї формули поразки формулу перемоги ніяк вивести не міг. Але все ж я вирішив працювати того дня.

Останнім часом за великий стимул до роботи була для мене хвороба Стелли. Я зближав її з своїм винаходом. Стелла — жива, серце її ледве-ледве б’ється, але вона таки жива. І білок — хоч він не справжній, але нагадує справжній. І над ним я повинен був працювати.

Немов відчуваючи втрати, розуміючи, що вже другої дочки я не матиму, я тягнувся до роботи. Поповнював утрату.

Довго того дня я працював у лабораторії. Все було залите світлом. На столах блищали банки з рідинами. Там були дипептиди, трипептиди, там були октодекапептиди. І те, що я вважав за білок. Але тільки я називав це білком.

Ще одна ніч минула. Ніч упертих шукань. Я не виходив із лабораторії. Коли ж перед світом зробив останній аналіз, то побачив, що всі наші досягнення за цю ніч полягають у тому, що я ще раз переконався у своїй помилці. Ще раз, і ще раз ми знайшли, після аналізу штучного білка з наших лабораторій, домішку серед поліпептидів.

— Я так і знав, — стомлений, сів у крісло Гордій Семенович. — Безнадійна спроба.

Я подивився на нього. Він казав неприємну річ, але сам був немов задоволений. На його обличчі була розлита легенька посмішка. Недалеко стояла Ліда.

— Що ви знали? — запитав я його.

— Я знав, що з цих спроб нічого не буде. Це нескінченне повторення однієї формули. Немає білка! Немає білка! І ще раз немає білка! От до чого звелась наша робота. Ми доводимо нашу помилку, і тільки.

— Без відчаю! — сказав я. — Заспокойтесь, товариші! Ми на сьогодні кінчили роботу. Вам, Гордію Семеновичу, можна зараз не турбуватись про білок. Вдячний вам за сьогоднішню ніч. Не нарікайте. Є речі, яких ми поки що не можемо пояснити. Дякую! Ідіть, товариші!

— Я прийду додому і впаду на ліжко, — казав Гордій Семенович. — Я вже по дорозі спатиму. Мої очі нічого не бачать. Нам треба на наших дослідженнях поставити хрест.

— Поставити хрест?

— Так! Поставити хрест! І починати нові дослідження. Треба спробувати підійти до білка іншим шляхом. Адже ми повинні його взяти.

Роздратований, я крикнув тоді Гордію Семеновичу:

— Білок важче винайти, ніж створити казку про ефемер.

Вони пішли. Я погасив світло в кімнатах і лабораторіях. Крізь вікна я побачив — народжується світанок.

Вийшов у сад. Сів на лаві. Вгорі пливли хмари, їх контури нагадували мені знаки формул, написаних там на дошці в лабораторії. Внизу під хмарами біліло, немов хто підкреслив крейдою — зробив широку рису під формулою моєї поразки.

Я змерз. Перевтомився. Мене починало трусити. Якби хто дав мені папір, олівець і попросив написати своє прізвище, я б цього зробити не міг, — так тремтіло моє тіло.

Але це не була слабість, кволість, безпорадність. Це не було вагання. Ні, я йшов рівним шляхом. У цю ніч я оглянув усе минуле і те, що трапилось останнім часом.

Я пригадав дні, коли мені довелося боротись за те, щоб Стелла жила. Тоді я не вагався. Я хотів і повинен був мати дитину. Я не став би жити з Людмилою, якби вона відмовилась родити. Я їй просто про це сказав. І тоді я переміг. Народилась моя дочка Стелла.

Та й пізніше — це був рівний, певний шлях. Були хвилини, коли життя придушувало так, що ось-ось, здавалося, роздавить… Були хвилини розпачу, хвилини, коли немов усе загибало: дочка, білок, робота. Вночі я пішов до секретаря крайкому і казав йому, що смерті не перемогти, що кінця не уникнути, що кінець невблаганний і неминучий. Але я йшов не для того, щоб у цьому переконатись, це ствердити.

Ішов для того, щоб заперечити. Треба було заперечити смерть.

Вранці я вийшов від нього — мужній, міцний, бадьорий. Чи важливі вагання ночі, коли була сила далі боротись за життя дівчинки, коли була впевненість, що смерть ще можна перемогти? Я вийшов з таким переконанням, і це була перемога. Затримка сталася для того, щоб іти вперед рішучіше.

І мені мимоволі спало на думку одне порівняння.

Геніальний французький композитор Гектор Берліоз, творець «Фантастичної симфонії», «Сарданапала», «Реквієма», раз керував оркестром, який виконував його картину страшного суду. Музика наростала й наростала, звуки могутнішали, і коли почався грізний clangor tubarum[3], Берліоз раптово, немов без жодної причини, на кілька хвилин зупинив оркестр. Слухачі в залі чекали, минуло кілька нестерпних, важких хвилин у мовчанні, в той час, коли повинен був грати оркестр… І нарешті Берліоз підняв свою дирижерську паличку, музика полилась далі. А коли б Берліоз не зупинив оркестру — чим би кінчився концерт?

В житті кожної людини є хвилини зупинок, — особливо перед тим, як треба брати висоти, робити рішучі кроки. Ці хвилини не є вагання. В ці хвилини наростає сила, що допомагав брати висоти, робити рішучі кроки. Так з маленьких хмаринок наростає туча, а в ній народжується гроза.

І пізніше, коли стало питання — прищепити Стеллі малярію, чи ні — знову немов сталася затримка. Ні, це не затримка! Треба було зважити, і я зважив. Любов до дитини перемогла!

А як багато я боровся за білок!

Але все має свої межі. Кожен шлях має свій кінець. Коли я не можу винайти білка, я більше не робитиму спроб. Я буду корисний для суспільства, я ще багато зможу працювати, але тільки не над білком. Я його не можу знайти.

Торкнувся голови. Руки в мене були холодні, але тепла голови я теж не чув. Усе моє тіло застигло. Так далі працювати не можна. Втома далася взнаки.

І ще я пригадав у цю хвилину Стеллу. Як вона тепер страждає! Вона засуджена на смерть. Кожного дня їй гірше й гірше.

Цього я не міг знести.

— Коли вона має померти, нехай це прийде скоріше, — шепотів я.

Сидів, кутався у свій піджак і був немов у цілому світі забутий всіма, непотрібний нікому.

Небо все полотніло, і несподівано засяяло сонце. Я озирнувся навколо.

На ґанку мого будинка стояла Ліда. Вона шукала мене. Дивилась у сад. Побачила. Побігла назустріч.

— Ось ваше пальто, — казала вона весело. — Треба зігрітись. Де ви зникли? Мені довелось самій господарювати в хаті. На кого ви схожі? Позеленіли, посиніли. То ж треба було сидіти вночі в саду?!

Дивно. Я сидів у саду, а вона пішла до хати. Вона знає, що в мене в хаті нікого немає, і часто забігає туди прибрати, допомогти мені чи й так просто спочити.

Вона стояла весела передо мною. Ліда теж не спала цілу ніч, але на її обличчі я не бачив утоми. А може, сівши в моєму кабінеті за стіл, поклала голову на кулак та так і заснула. Так, як вони вміють спати там, де іншому це не спаде й на думку. Вони вміють працювати, але вміють і спочивати. Є багато мертвих, на наш погляд, речей, які можуть їх гріти. Парадоксально, але їх гріє сніг узимку, вони червоніють і наливаються здоров’ям від морозу. І самої думки про те, що після ночі приходить день і буде сонце, для них досить, щоб зігрітись.

Та й сам я?! Сонце піднімалось, кволе тіло моє оживало, в жилах швидше потекла кров, на плечах було пальто, яке принесла Ліда, — сонце й ранок живили. Я відчував кволість, але був тільки стомлений, не знеможений.

Поглянув навколо, немов бачив сад, лабораторію, корпуси в перший раз. На вежі весело кашляв Вікентій Талісман, замітав доріжки в саду сторож Касіян, квіти розпускали свої пелюстки, що змерзли від нічної роси.

— Що ви хотіли сказати? — помітив я неспокій у Ліди.

— Я хотіла дати вам пальто. Ви змерзли.

— І тільки?

— Ні! Я хотіла ще сказати… Я хотіла…

Вона не могла від хвилювання говорити. Дівчина чекала мене, мала сказати щось важливе, але бракувало сили.

— Ні! Сили в мене є досить, — немов угадала вона мої думки. — У мене є досить сили. І я вам скажу.

— Слухаю, Лідо!

Вона сіла поруч на лаві.

— Я довго думала над помилкою, — почала Ліда. — Я намагалась зрозуміти й обґрунтувати науково причини нашої помилки. Ми ж повинні були або знайти білок, або пояснити, чому він не може бути створений.

— І що?

— Помилки я не знайшла.

Я подивився на неї. Як може вона таке говорити? Хіба вона не була на зборах комісії, коли робили аналіз? Хіба вона не чула компетентної думки голови комісії — поважного академіка? Хіба вона не в курсі справи? Вона все знає! Як можна говорити таке?

— Помилки в білку немає, — уперто сказала вона ще раз. — Де помилка?

Я збирався прочитати їй цілу лекцію, але вона мене попередила.

— Я знаю! Знаю! Домішка! Мільйони причин, щоб її пояснити. Але що таке домішка?

— Методика, — відповів я, — якою ми користуємось, не дозволяє нам охопити білка в цілому. Під час розпаду білка велика частина молекули зникав з кола наших спостережень, і ми розгадати її не можемо. Ми ще не можемо одержати білкові тіла, як інші хемічні тіла, в абсолютно чистому вигляді.

— Ха-ха-ха, — засміялась дівчина. — А може, інакше? Ми одержуємо білки в чистому вигляді, але коли починаємо їх досліджувати, то через недосконалість нашого приладдя створюємо домішки. Білки, які ми вивчаємо, — вже не ті, які ми виготовили.

Я підвівся. Ця молода дівчина — моя помічниця — говорила дивні речі. Більше, ніж дивні.

— А може, — ступила вона тоді до мене ближче, — може, якраз ця домішка й повинна бути в білку? Адже ми добуваємо білок по формулі, яка й не згадує про домішку. А може…

Бона навіть озирнулась навколо, немов нас хто міг підслухати.

— … може, не всі так зацікавлені в білку, як ви, як я? Домішки тоді легко створити.

Виразно й чітко встали передо мною наші останні роботи. Ми, правда, застигли на одному місці, б’ємося над тим, чого пояснювати не треба. Маємо в своїх руках справжній білок і намагаємось тільки обґрунтувати помилку, яку вигадали чи утворюємо самі. Ми ж пішли новим шляхом, відмінним від тих шляхів, якими раніше йшли вчені. Ми застосували нові методи в роботі. Використовуючи досвід інших, розгорнувши цілу серію спроб, ми здобули білок. Але коли спробували аналізувати білок, — виявилась домішка. Та, звичайно, ця домішка утворюється через те, що ми не знаємо точної методики дослідження. Це тільки адсорбція — незвичайна здатність білка захоплювати різні речовини, навіть кристалічні. Nihil ex nihilo, nihil in nihilum. З нічого нічого не походить; все, що існує, не може перетворитись у ніщо. Хіба домішка може виникнути з нічого? А потім — не всі ж зацікавлені у винаході білка, може, є хтось в інституті, що…

— Лідо, — сказав швидко я. — Кажіть, дорога! Кажіть, що ж робити? Я все розумію. Я все, чисто все розумію. Кажіть, дорога! Кажіть, люба!

Я шукав гарних, теплих, приязних слів для цієї прекрасної дівчини — моєї помічниці.

— Ходімо до хати, — запропонував я. — Мені треба випити склянку чаю. І я хочу почути, що ж практично пропонуєте ви. Ваш початок мені подобається. Але мене не менше цікавить і кінець.

Я сидів за столом. Ліда готувала чай, я пив гарячий чай з запалом, охоче. Їв, бо почув голод.

Уперше за кілька днів.

— Ми вже маємо білок, — казала Ліда, — давно маємо. Тепер треба його практично перевірити.

— Як саме? — запитав я її.

— Треба приготувати самим… тільки ви і я, наш білок. Я не вірю. Краще все зробити самим. Тоді ми можемо бути певні, що матимемо чистий білок. І потім…

— Що потім?

Ліда замислилась.

— Тоді весною, пригадуєте, коли ми робили спроби з рибами й тваринами, ви говорили, що нам треба найти каталізатор, який допомагав би нам добувати білки тим же шляхом, що ним виникають вони в стеблі рослини чи в тілі тварини. Ми тепер маємо новий вид білків. Білки великої сили. Коли людині дати цей білок, у людини з’являться сили… Великі сили…

— А коли ні? — перебив я її.

— Коли ні?.. Коли ми не маємо білка, тоді страшна, смертельна отрута.

Вона довгу хвилину мовчала.

— А все-таки я впорсну собі білок у кров.

— Лідо! Коли там є домішка, — це ж смерть, — жахнувся я самої думки про рисковану спробу. — Треба випробувати на тваринах…

— Особливість нашого виду білків ви знаєте. Дослідження над тваринами нам нічого не виявлять. Дозвольте мені вірити в наш білок, — сказала вона, і я зрозумів, що це її останнє слово.

Я пішов до вікна. У мене нічого не виходило з досліджень. В лікарні помирала дочка. Я сам себе готував до смерті кілька годин тому. А от у цю хвилину я відчув, що зо мною робиться щось дивне. На мене налинуло дивне почуття. Я хотів сміятись. Хотів крикнути. Зникла печаль, розпач, Я відчував, що насичуюсь силою, жвавішаю. Я засміявся. Вперше за багато днів засміявся.

Зрозумів. Умовні величини будуть непридатні і для того, щоб винайти і ствердити наш вид білка. Вони були непридатні для того, щоб рятувати Стеллу. Треба було брати інші. І я збагнув, які нам потрібні величини для перемоги.

Про них мені сказала Ліда.

Ми зустрічаємось у призначену годину. Він чекає мене біля воріт лікарні, і ми, не розмовляючи, йдемо разом двором. Я не розпитую його, бо він почне розповідати мені страшні деталі, а він мовчить, бо інакше буде примушений говорити мені страшні речі.

Не витримую я.

— Скажи, — запитую Макса, — невже кінець?

— Я вже казав тобі телефоном, що стан її тяжкий. Але жоден лікар, аж доки у хворого не перестане битися пульс, не скаже тобі, що стан хворого безнадійний. Ми повинні боротися за людину, але… іноді бракує у нас сили перемогти.

Що я можу запитати? Становище зрозуміле! Мені більше нічого казати.

— Сьогодні останній напад малярії. Далі ми уриваємо хворобу. Якщо вона витримає і зможе після цього одужати, — ми перемогли. Але є випадки, коли в організмі не вистачає сили. Так і в Стелли. Її сили можна зараз рахувати грамами, а хворобу кілограмами. Уяви, як важко їй переносити хворобу. Проте вона бореться. Уперто, завзято, героїчно бореться дівчинка за життя. Наш обов’язок допомогти боротьбі. Але що маємо ми? Є споживні речовини, і коли б їх можна було ввести в організм, тоді б хвороба була переможена. Та в тім і сила, що ми цього зробити не можемо.

— Треба краще харчувати її.

— Ми раді дати дитині все, щоб її краще харчувати. Але треба, щоб організм мав силу прийняти споживні речовини. У неї для цього бракує сили. Вона не їсть. Вона не може їсти. А життя згасає. Я тебе запросив, щоб ти побачив її. Я вірю до останку, до кінця. Я не хочу, щоб ти потім нарікав на нас. Ти повинен знати, що ми все зробили для того, щоб врятувати її.

Ми зайшли до палати, в якій я вже раз був. Тоді в палаті було темно, тепер, навпаки, вікна були широко розчинені. На ліжку я побачив Стеллу. Її важко було пізнати. Здавалося, що від неї лишились самі кості й тонка оболонка з шкіри. Ні краплини крові на обличчі. Очі заплющені. Я припав до грудей її і слухав. Відчув кволий рух. Я відчув ледве помітне тепло її тіла. Вона дихала. В тілі було тепло, але життя закінчувалося.

І я уявив її тіло, як найскладніший організм. У цьому організмі не вистачало самого необхідного для нас — харчів, і разом із тим самого недоступного, бо він не міг їх прийняти. Організм неспроможний був переробити речовини, які у нього ввели б. Життя згасає.

— Я можу дати свою кров, — сказав я Максові. — Коли непридатна моя кров, є донори…

— Ні, навіть кров нас не врятує. Бо її організм повинен цю кров переробити, хоч це й буде тотожна кров. Над тим, щоб її засвоїти, організм мусить багато працювати. А якої роботи ми можемо вимагати від неї?

Ми прощалися біля воріт. Макс обіцяв дзвонити мені.

— Що ви думаєте робити? — запитав мене Гордій Семенович у лабораторії.

Я ходив із кутка в куток. Розмовляв сам з собою. Вирішав, як мені кінчити цю спробу. Я не мав права так робити, але іншого шляху не було. Треба було вирішати. Я уперто ходив. На стіні, на аркушику календаря сиділа муха. Ходив і весь час уперто дивився на неї. Коли ж вона полетить? Доки сидітиме? Нарешті, не витримав — підійшов до стіни й зірвав аркушик. Висхла муха разом з аркушиком упала на підлогу. Як багато минуло вже днів у цій напруженій боротьбі?

— Сьогодні я кінчаю дослідження білка, — відповів я, коли Гордій Семенович перепитав мене раз, і другий, і третій про те, що я маю робити, і коли це питання, нарешті, дійшло до моєї свідомості. — Завтра я матиму білок. Або… завтра я скажу, що білка немає. І не буде.

— Ви надумали щось страшне, — сказав Гордій Семенович. — Ви нервуєтесь і думаєте робити якийсь карколомний стрибок. Не треба цього. Наші спроби слід вести плановим порядком. Коли ми поспішатимемо, то тільки пошкодимо собі.

— Бувають хвилини, — відповів я, — коли натиск вирішує все. Вироблення схематичного плану в такі хвилини межує з провалом. Збирати сили треба довго, але коли вони зібрані — у наступ! Я ж певен, що матиму білок.

— Ви робите щось страшне, — повторив Гордій Семенович.

— Страшнішого від того, що є, вже не може бути, — відповів я йому. — Останній крок, останню спробу ніколи не можна назвати страшними, бо їх робиш у колосальному напруженні, коли не відчуваєш уже страху. Аналіз же кроку доводиться робити тільки тоді, коли крок успішно закінчується. Тоді аналіз не дає страху. Страшне минає, на зміну приходить успіх, перемога. Але я хотів би, щоб страх не виникав у спостерігачів, а вони більш полохливі завжди, ніж учасники. Я хотів би сьогодні працювати сам. Передо мною напружена ніч, і я не хочу, щоб біля мене хтось був. Хочу бути один. Ви мені вибачте, Гордію Семеновичу, але я хочу бути сам. Один! Ви вільні на сьогодні. І вибачте мені.

Він вийшов. Цього мені зовсім не треба було робити, але я не міг — швидко пішов до вікна. Добре запам’ятав — він вийшов із лабораторії, поволі пройшов через сад, зупинився біля газону, зірвав червону квіточку гвоздики, вставив її в петельку піджака, зупинився на воротях, побачив мене у вікні і підійняв руку.

— Прощайте! — махнув рукою.

І зник за ворітьми.

Я лишився один.

Так кінчився робочий день. Залишаюсь один в інституті. Тільки Ліда стежить за кожним моїм рухом, виконує всі мої наміри.

Ми дійшли до найголовнішого у нашому винаході. Коли все закінчиться успішно, — це перемога. Марна спроба — кінець. Але вже не страшно!

— Все готово, Лідо?

— Все.

В лабораторії спущено важкі, чорні штори. Ніхто не повинен бачити наших спроб. Ніхто не повинен знати, що робитимемо ми цієї ночі. Ми ховаємось від усіх.

Горять великі люстри. Вони ллють молочне світло. В кутках шафи. Попід стінами столи. Стіл посередині лабораторії блищить, як ковзанка під блискучим променистим сонцем. Шафи нагадують глибокі печери, в яких заховані скарби. На великому столі банка. Гострі промені ламп зосереджуються на банці, і вона, як смарагд, міниться, виграє різними кольорами, — залежно від того, звідки на неї дивитися. Я ходжу по лабораторії, бачу банку під різними кутами, і світло в ній переломлюється — то блисне червоний вогник, то мигне зеленкувате око, то зрадливий жовтий колір запалюється там.

Ідуть хвилини. Найкраще в такі ночі виміряти час пісочним годинником. Кожна секунда — зернятко піску. Впала зернинка — і немає затяжної довгої секунди. Знов падає зернинка — і немає знову секунди, що на терезах напружених нервів — досконалішому годинникові — важить дуже багато. Ще одне зернятко. І ще одне. Немов багато часу минуло, продумано все життя, а впало тільки десять зернинок.

В пізній час починається наше дослідження.

— Я готова, — каже Ліда. — Все приготувала. Давайте починати.

— І ви не боїтесь? — запитую я її.

Стою близько від неї, але підступаю ще ближче, щоб заглянути в глибінь її очей, відчути, які складні почуття народжуються в ній.

Ми тільки вдвох в лабораторії. Я їй впорсну білок, і за якусь годину ми вже дізнаємось, чи він годиться, чи ні. А коли ні? У неї — молодість. Вона комсомолка, недавно мені розповідала, що восени її приймають до партії. Перед нею життя. Вона ж безумно хоче жити! Їй тільки жити, цій талановитій, молодій дівчині. Я гостро відчуваю її молодість: у неї на щоках розлитий рум’янець, на правому виску вистукує жилка, високо здіймаються груди. І мені здається — з берега життя я дивлюсь у безбрежне море, чую його могутній прибій. З хаосу цього моря, яке шумить, бушує, кипить, виринає один могутній крик сирени, сирени з маяка.

— Я не боюсь, — каже ще раз Ліда. — Я тільки хочу, щоб швидше…

— Добре, Лідо, — відповідаю я їй. — Ми зробимо дослід. Але не тут. Я боюсь, що нас хтось може побачити. Ми підемо до мене. Там ми й зробимо наш дослід.

— Швидше, — у неї тремтять руки. — Ходімо!

Обережно беру банку з нашими білками. Тримаю її в руках, як річ, що може розбитися, пошкодитись навіть від найменшого струмка повітря в кімнаті. Несу банку перед собою. Замикаю двері інституту і ключ кладу в кишеню.

— Я хочу побути сам кілька хвилин, — кажу я Ліді. — І вам треба побути на самоті. Зібрати сили. Ми ж робимо важливий крок. Ви йдіть до нашого дому. Я зараз прийду. Я хочу п’ять хвилин подумати. Отут я посиджу. П’ять хвилин, десять, ну… півгодини.

Вона йде від мене. Звуки її кроків лункі. Шелестить її одяг і лист в саду.

Навіщо я це сказав їй? Навіщо я так роблю?

Треба швидше йти. Треба починати дослід. Навіщо мучити і її, і себе? Все ж вирішено!

Але я лишаюся на лаві в саду. Ліда заходить до будинка, запалює світло, — вона, напевне, зараз почала прибирати в кімнатах, бо любить чистоту й порядок. Я чую, що, підбадьорюючи себе, вона співає жартівливої пісні.

Тихо встаю. Обминаю світло, немов мене хто може побачити. Тихо ступаю, наче моїх кроків пильнують мільйони ушей світу. Притискую банку до грудей, простягаю вперед руки, ніби за кожним рогом, за кожним кущем стоїть злочинець і пильнує мене. І так я йду вперед, сад виростає для мене в щось більше — в ціле місто і навіть міста, я роблю крок і виходжу з саду, іду вулицею й вулицями, іду майданом і майданами, іду завулком і завулками. Іду містом і разом роблю путь в усіх містах, у цілому світі. Навколо мене все тремтить, як тремтить білок у банці. Чути, як здригається все навколо, все росте. Надзвичайно швидко випливає місяць, і ось уже високо він, мені кортить крикнути, що він нагадує рогалик, який я любив у дитинстві. Але я мовчу, бо прагну тільки, щоб краще зробити дослідження цієї ночі. У лікарні в мене помирає дочка, я йду і несу банку з білком, якому робили сто раз аналіз і який, безперечно, є самий справжній новий вид білка. І коли я стою на розі вулиці, міліціонер, хоч нікого, зовсім нікого близько немає, прикладає руку до грудей, а другою показує мені шлях, немов би перед ним не один я, а колони автобусів схрещують свої путі. Урочисто проходжу мимо нього, а місяць, що нагадує рогалик, розливає кругом зелене фосфоричне світло…

— Жодної помилки тут не може бути, — повторюю я слова Ліди, яка в цю хвилину мене чекає.

Вона співає пісні і стоїть біля вікна. Ми гарантовані від помилки. Зроблено тисячі спроб. Наслідки однакові. Ми виявили в час дослідження, що в білку є домішка, і ми не могли знайти, звідки вона взялася. Ми билися над тим, щоб знайти, звідки вона взялася. Але справа в тім, що, коли ми починаємо спроби, ми з нашими недосконалими засобами не можемо охопити всієї молекули білка. На світлому фоні молекули є й невідома пляма. Але хіба сонце перестає бути для нас сонцем через те, що на ньому є плями?

— Яка ж різниця тоді, — запитує лікар, — між штучним білком і звичайним?

— Природа виробляє білок сліпо, — відповідаю я. — Потрібні певні фактори, щоб він виник. А штучний білок ми можемо робити самі. Це не є життя, але це засіб, який життю допомагає.

Я боюсь, щоб він не помітив, як у мене дрижать руки. Починаю шукати в кишенях якусь річ, яку можна було б тримати в руках. Нарешті, знаходжу ключ від лабораторії. У такт словам тихо стукаю ключем по столу.

— Ви знаєте, — кажу я, і голос мій, я сам відчуваю, звучить переконливіше, — ви ж знаєте, що людська кров єдина своїм складом, але має кілька груп. Щоб влити хворому кров, треба знайти донора, який має кров тієї самої групи, що й хворий. Тільки таку кров може з користю прийняти організм хворого. Від іншої крові буде лише шкода. А часом і кров не може врятувати людини. В нашому виді білків закладені колосальні сили. Ми творимо білок потрібної нам групи. Він скорюється мені, як оркестр паличці дирижера. Білок рослини, тварини — це процес. Наш білок — це збудник процесу. Ми трохи затримались із спробами, тепер треба перейти до практичного застосування. Білок у цій банці — ось що треба дати їй. Ви не знаєте, ніхто ще не знає якостей нашого білка. Коли ми вводимо в організм білок потрібної групи, він робиться могутнім рушієм живого. І потім… важко, та й не час розповідати все, бо це будуть тільки слова, а словами не можна розв’язати питання, яке лежить у самих речах. Ми повинні влити дівчині білок. Це єдиний вихід.

— Я не можу відповідати, — каже мені лікар, — за ваш білок. Ви його творець, а не я. Я і не хемік. Я не знаю, як бути. Цього в нашій практиці не бувало.

— Відповідаю за все я, — поспішаю сказати. — За все відповідаю я. І дочка це моя. І білок мій. Я ж втрачаю дочку. Ви знаєте, у неї безнадійний стан. Ви — лікар, але зрозумійте й батька. Ми не отруту їй впорскуємо, а рятуємо її. Я батько, люблю її і переконаний, що вона одужає, коли ми це зробимо.

Я хватаюсь за кожну дрібницю, щоб урятувати дочку. Розумію, що лікар може ввічливо попросити мене залишити лікарню. Лікареве належить йому.

І я не можу заперечувати. Я можу бути тут відвідувачем, але я не можу нічого вимагати. І мені страшно, що він відмовить. Моє тіло тремтить, ноги угинаються в колінах. Я чую, що мені то робиться жарко, то враз холодно. І квіти на вікнах, і санітарка біля дверей, і сам головний лікар, що розмовляє зо мною, — все надто реальне. Промінь лампи, переломившись у склі окулярів лікаря, утворює золоті зайчики в його очах. Що може бути реальніше? Але мені здається, що все це абстраговане від дійсності, все, що твориться навколо і все, що вигадую я, — це нереальне, неймовірне, безглузде.

— Ви не бійтесь, дорогий лікарю… успіх гарантований. Я сам професор. Ви, певне, читали мої праці з хемії білків?

— Я вас поважаю, — вклоняється лікар. — Знаю ваші праці. Не маю права вам не вірити. І тому — прошу! Ми зараз і почнемо. Але… ви повинні знати, що коли білок буде продуктом, який її кров ще повинна переробити… дитина помре.

— Я даю потрібний білок, — відповідаю я.

Усе вийшло навіть краще, ніж я сподівався. Без шуму увійшов черговий лікар. Прийшов Макс і мовчки стиснув мені руку. Прийшло ще кілька лікарів. На столі перед ними стоїть мій дорогоцінний білок. Вони немов не бачать мене, слухають головного лікаря, що сипле латинськими назвами, дає категоричні накази, яких не можна змінювати. Я розумію, яка це відповідальна хвилина, яке страхіття твориться тут, і тому жодним словом не втручаюсь у їхню розмову, сиджу в куточку і боюсь дихати. На столі в банці ліки, в дієвості яких, після моїх слів, а найбільше після наказу головного лікаря, ніхто не має найменшого сумніву. Вони тільки розмовляють про механізм вливання білків.

Я хотів би відтворити якнайкраще подробиці тієї ночі. Але я знаю, що мені тепер цього зробити не пощастить. Головне, найголовніше з цих хвилин зникло. Лишилися дрібниці, і навіть ці дрібниці пливуть передо мною в якомусь тумані.

Не пам’ятаю, скільки часу забрало все це. Ніч катастрофічно летіла. Але я уперто тримався ночі. Я міг ховати свій настрій у молочному світлі коридорів лікарні, висовував голову у вікно, впинався в темінь ночі, кусав губи, відчував, що на моєму обличчі страшні, незвичайні для людини, кам’яні, немов викарбувані гострим різцем зморшки, я боявся, що кінчиться ніч, і мені вдень буде ще важче стримувати себе.

Два санітари на носилках понесли її в операційну.

Вона була така мала, що носилки здавалися порожніми. Її вкрили білим, і я не бачив обличчя. На мить окреслилися гострі кути під ковдрою (то були її складені руки), і санітари з носилками зникли за рогом у коридорі.

Треба було б — мені так хотілося — кинутись за ними, кричати, поцілувати дочку, але я примусив себе стояти. Я прикипів до стіни, і ніхто, мабуть, не міг подумати, цього, напевне, не подумали й санітари, що то моя дочка, — такий я був пасивний зовні. Зовнішнє не завжди буває дзеркалом внутрішнього.

Пізніше я спробував ворухнутись, ступити. Ні, шум кроків боляче врізався в тишу коридору. Я знову закам’янів. Стояв далі, заплющивши очі, і пригадую — мені ввижалася одна яскрава, блискуча, жовто-червона крапка. Крапка горіла, сліпила мене, мені було аж боляче, але я боявся розплющити очі, бо знав, що тоді крапка зникне.

Стояв так дуже довго. Крапка не зникала. Навпаки, вона горіла, наливалась червоним усе більше й більше. Я відчував нестерпну потребу на неї дивитися, дивитись, вринати в неї. Мене тягло до неї. Я хилився вперед. Щоб не впасти, я схопився руками за лутку вікна позад себе. Крапка розгоралась усе більше.

— Чого ж тобі стояти? — почув я тихий замислений голос Макса. — Іди додому! Усе скінчено! Більше нічого не треба!

— Як? — крикнув я. — Що ти сказав?

Коридор був довгий. Посередині лежав тоненький, схожий на гадюку, килим. Вгорі по стелі тікали в глибінь коридору лампи. На стіні коридору чорна табличка з золотими літерами: курити заборонено. В кінці напису золота крапка. Очі Макса були в фокусі пасма світла, що лилося в скельця окулярів.

— Усе скінчено, — повторив Макс. — Finita la tragedia! Ми зробили все, що треба.

— Вона жива? — схопив я його за руку.

— Звичайно, жива. Тепер треба чекати кілька годин, і тільки тоді ми побачимо, як реагує організм на білок. Зараз дівчинка спить. Вона навіть не ворухнулась під час вливання. Вона не відчувала ні болі, ні страху. В такому стані хворі нічого не відчувають… Але я, Вадиме, сьогодні багато відчув. Я розумію тебе. Я знаю, як ти говорив з лікарем! Не знаю, чи знайдеться ще такий батько на світі. Екстаз Платона чи Сократа? Ти хитаєшся, — сказав Макс. — Тобі треба негайно йти додому. Вранці приходь. Я незабаром подзвоню. Іди!

Надворі ще темно. Я йшов, простягаючи вперед руки.

Здавалося, що коли б на вулиці не горіли в кілька рядів ліхтарі, я б упав. У хвилини, коли вітер розгойдував ліхтарі, я робив колосальні зусилля, щоб не впасти.

Ледве дійшов додому. Мріяв, ідучи, що впаду в ліжко і спатиму. Покладу спати й Ліду — вона теж дуже стомилася. Бідна… Ні, не бідна, прекрасна, хороша дівчина! Я спатиму, нехай відпочиває й вона.

Цього мені не пощастило зробити. Я побачив світло в лабораторії. Вікна завішені, але один ріжок штори відігнутий, і хоч уже починало світати, але жовтий трикутник світла лампи лягав на траву, трава синіла.

«Хто в цей час може бути в лабораторії?» — подумав я. Мозок працював мляво, думки виринали з глибин. Я не робив над собою жодних зусиль, а чисто механічно завернув від свого будинка до інституту. Я був дуже стомлений, ступав повільно, тихо.

Двері інституту були не замкнені. Я зайшов до коридору і в темряві зупинився. Почув у лабораторії тихі кроки. Хтось там ходив.

Напружився і пригадав. Увечері я сам погасив світло й замкнув двері до лабораторії інституту. Ще коли йшов до лікарні. Ми виходили з Лідою. Другого ж ключа ні в кого не було. Ніхто не міг бути в цю годину в лабораторії.

Серце моє, що билося до цього поволі й спадаючи, тепер почало битися жвавіше. Коли б під руками був кардіограф, він рисував би широку криву з гострими кутами. Я чув цей напружений бій серця.

«Злодій», — подумав я.

Але що треба злодієві в нашій лабораторії? Він же не міг пожаднитись на машини, на різне дороге, але зовсім непридатне для продажу приладдя. Цінність наших машин полягала в точності, досконалості, чутливості, а це все мало придатне для злодія.

«Ні, він міг знайти дещо для себе, — думав я. — Штори на вікнах, простирадла, скатерті на столах, халати… багато речей знайдеться там для нього».

Мені треба було бігти і когось гукати, але я навіть цього зробити не міг. Довго стояв у коридорі, слухав кроки злодія.

Раптово відчинив двері і зайшов. Назустріч мені по довгому зеленому килимку біг Гордій Семенович. Біг і сміявся. Зупинився біля мене і пожадливо, напружено зазирав мені в очі.

— Я вас не сподівався. Я вас зовсім не сподівався такої пізньої години, — казав він. — Я працюю з вечора. У вас так багато справ: провал з білком… дружина… в лікарні помирає дочка. Звичайно, ви не можете працювати. Від усього цього можна збожеволіти. Ні, ні, я не сказав нічого, я кажу, що можна збожеволіти. Дивуюсь вашому стоїцизму в почуттях… І от я працюю сам. Готую все нові й нові сполуки кислот. Нам незабаром таки пощастить мати штучний білок. Ви можете зовсім не турбуватись. Ви тільки скажіть мені, де ваші останні записки. Я згоден працювати за себе й за вас.

Це все було неймовірно. Я був спантеличений, збитий з толку.

— Я працюю тут кожного дня, — перебив я Гордія Семеновича. — Навіть учора ввечері, вночі я тут був.

Він дивився на мене. У нього було повне, випещене обличчя. Я побачив, що він примружив очі, і презирлива посмішка розлилась на його обличчі.

— Ви стомлені, — крутився він біля мене. — Ви дуже втомилися. Вам ввижається… вам ввижається, — повторив він, — ви думаєте, що працюєте кожного дня. Ви не працюєте, ви розумієте, вам же ніколи працювати. Ви весь час сидите в лікарні, ніхто вас не бачив у лабораторії. Учора вдень, коли ви були в лікарні, я провів збори з нашими молодими вченими. Ми не ждемо вас, поки ви не закінчите своїх родинних справ. Вас не буває в лабораторії. Куди ж вам? І ввечері вас не було в лабораторії. Я сюди прийшов, коли було ще видно.

— Я вийшов з лабораторії після півночі, — уперто сказав я. — А вчора ввечері я сам просив вас залишити мене одного. Я бачив, як ви пройшли через сад. Ось у вас червона гвоздика в петлиці, ви її вирвали в газоні. Постояли хвилину на воротах, попрощалися зо мною і потім вийшли на вулицю.

Він допитливо подивився на мене.

— Ви дуже стомлені. Ви не були в лабораторії. Усе на своєму місці.

— Я вийняв уночі з шафи банку з білками.

— Ви вийняли банку? Так! Ага! Ви думаєте, що вийняли банку. Вибачте, там її не було. І потім, ви немов забуваєте все, — у нас і не було ще білка. Є сполука амінокислот, але немає білка.

— Є білок! — крикнув я.

— Згода. Згода. Ха-ха-ха!!! Я на все згоден. Звичайно, ви були в лабораторії, працювали вночі. І я теж працював. А тепер вам треба спочити, вам треба виспатись.

— А де ви взяли ключ? — суворо запитав я його.

— Як де я взяв ключ? Ключ я взяв у вартового. Біля воріт. Запитайте його.

— У нас є один ключ. Цей ключ у мене.

— Безперечно, один. Цей ключ у мене. Я ввечері взяв його у вартового.

Я шукав ключа в кишенях. Твердо пам’ятав, що клав його до кишені, коли виходив із лабораторії. Пізніше я тримав його в руках, коли розмовляв із лікарем. Ключ був у мене. Ще коли стояв у коридорі лікарні, я теж мав там ключ.

І от ключ зник. Його в кишенях не було. А Гордій Семенович вийняв ключ із кишені і переможно тримав його в руці. Ключ блищав. На ньому зосереджувалось світло ламп. На ланцюжку біля ключа номерок.

Так я стояв біля нього. Він приховував свій настрій і бажання. А він же хотів нестримно, божевільно сміятись. Він би з радістю сміявся мені просто в обличчя. Адже він мене перелякав. І я нічого не міг зробити. Навіть ключ опинився у його кишені.

І от я стояв і думав. Чому це я зустрів Гордія Семеновича в лабораторії? Це нічого гарного не віщувало. Моя розмова з ним перетворилась на розмову здорової людини (такою треба було вважати його) з хворою (виходило, що хворий я). Я не міг збагнути, як така розмова могла відбутися. А може, я нікуди вночі не ходив? Може… Та ні! Я ж уночі сам був у лабораторії, взяв банку з білками, побіг у лікарню. Мене чекає Ліда. Невже цього не було? Що ж було? І як мені дізнатись, що було справді?

— Не напружуйтесь, — порадив мені Гордій Семенович. — Вам нічого турбуватись. Ви одужаєте. Все буде якнайкраще.

І я вирішив. Усе брехня! Я цілком здоровий. Я, безперечно, був у лікарні. Стеллі впорснуто білок. Може, досі вже Макс і дзвонив мені. Нічого з ним, з Гордієм Семеновичем, розмовляти. Я починав розуміти й причини провалів із білками…

— Я певен, що все буде якнайкраще, Гордію Семеновичу! — сказав я. — Але зараз я вас прошу. Ви мене не послухали вчора. Ви надто допитливі. Це вам шкодить. Ви замкніть зараз лабораторію. Дайте мені ключ. Так! Я сам замкну двері інституту. Так! Тепер я піду спати. Вранці я працюватиму. На сьогодні годі. Завтра ми все з’ясуємо. Годі! Годі, я кажу!

Сам замкнув двері інституту. Вийшли. Розвиднялось.

На лаві перед дверима сиділи Ліда Янчевська, Талісман і Мазуракі.

Вони жваво розмовляли, але коли ми підійшли — замовкли.

— Ви йдіть, — сказав я Гордієві Семеновичу. — Ви стомились. Вам пора спати. Швидше йдіть!

Куцими ніжками він намагався ступати ширше. Дійшов до воріт…

В цю хвилину я згадав. І Ліда Янчевська, і Талісман, і Мазуракі мали підстави дивуватись. Я раптово побіг по доріжці, навздогін за Гордієм Семеновичем.

— Гордію Семеновичу! — крикнув я на вулиці. — Хвилину. Я вже згадав… Прошу…

Він поволі йшов назад. Зупинився біля мене.

— Другий ключ, — сказав я, — другий ключ був у Людмили. Один у мене, другий у неї. Я свій сьогодні вночі загубив. А вона тепер…

— Так, — згодився він, не дослухавши, що я маю сказати. — Вона, Людмила Оскарівна, в мене. Планети повертаються до своїх орбіт. А у вас… У вас страшні очі. Ви хворі.

Він повернувся і пішов назад по вулиці.

Талісман і Мазуракі зникли — лишилася сама Ліда.

— Я вас довго чекала, — сказала вона. — Але й тепер не пізно. Ходімо. Я готова.

— Лідо, — відповів я їй, — ми ще встигнемо зробити дослід. А тепер… я вас потурбую на одну хвилинку. Ходімо сюди. Я хотів запитати вас тут, надворі. Тут видніше. Погляньте на мої очі. Мені здається, що вони хворі. Погляньте! Мені чомусь ріже в очах. Погляньте, погляньте! Чи здорові, нормальні в мене очі?!

Її очі були окреслені рівними темними бровами. Сині западини після безсонної ночі лягли внизу очей.

— У вас здорові очі, — відповіла вона. — І вони сьогодні навіть веселі. Давно я не бачила таких очей у вас. Ви сумували, і такі були очі. А тепер вони веселі, здорові. Як же я вас ждала цілу ніч!

Ми стояли на ґанку. Я почув телефонний дзвоник.

Прожогом кинувся до кімнати.

— Вадиме! Вадиме! — чув я голос Макса. — Стелла прекрасно себе почуває. Вона почала розмовляти. Зараз вона заснула. Зроблено великий винахід. Дівчина здорова. Не треба їхати! Не треба! Лягай спати! Я теж ляжу. На добраніч! Чи на добрий день?!

Підвів голову. Ліда поралась біля столу. Вона приготувалася до впорскування білка.

— Починаємо, — сказала тихо й спокійно. — Я готова.

— Лідо! — Я заплющив очі. — Ідіть сюди. Я маю вам сказати щось надзвичайно важливе.

Я не знаю, навіщо все це?! Авто чекає біля під’їзду. Приїхав секретар крайкому.

— Я не думав вас тут бачити, — винувато кажу я. — Така велика шана.

— Ви ж знаєте, як вас шанують…

— За віщо?

— Ви зараз побачите, за що вам належить така шана. А поки що спасибі. Як дочка?

— Я тут, — озивається Стелла.

— Прекрасно, — каже секретар крайкому. — Я ж був певен, що вона одужає.

— І я тепер певен, що вона повинна була одужати.

— Маленька різниця. Тепер і тоді. Але нічого. Все може бути. І нерви в кожного з нас є. Ми — живі люди. Ми вміємо хвилюватись і радіти.

— Пробачте, — кажу я, — ще раз пробачте за мій нічний візит. Але почуття батька й почуття вченого збіглись в один час. І я не витримав. Почав згинатись. Треба було допомогти. Ще раз спасибі.

— Кожен вчений у нас, — каже секретар, — нагадує батька. Батько дбає про дітей, вчений має дуже багато дітей. Погляньте навколо. Як їх не любити великою батьківською любов’ю? Хіба їх можна любити інакше?

Авто тихо їде вулицею. Вподовж вулиці натовп. Спереду я бачу багато дітей. Вони тримають в руках квіти і посипають ними шлях. Квіти засипають авто. Вулиця нагадує місто півдня, де все потопає в квітах. Але там квіти — звичка, а тут, у нашому місті — символ великої любові. Квіти гостро, пронизливо пахнуть.

— Великий час, — шепоче секретар.

Та хіба він шепоче? Він кричить мені ці слова на вухо, але я однаково кепсько чую, навколо грають оркестри, і його крики розтоплюються в морі звуків.

— Великий час! Щасливий час! — вгадую я.

Ми їдемо вперед. Усе місто в огнях. Зелені, червоні, бузкові вогні. Прожектори, лампи, неонові труби, сплетені в узори й малюнки в дзеркальних вікнах, на фронтонах будинків, на арках. Вгорі відсвічує зорями оксамитове небо. Блищить налакований автомобілями асфальт. Вогні повторюються на вулицях, як на плесі широкої ріки. Ми їдемо вперед. Зупиняємось.

Велика площа вся залита світлом. Біля мене Ліда, Стелла, секретар крайкому, а навколо тисячі дорослих і дітей. Рідні мені всі й близькі. Я стою в пасмі прожекторів.

— Починайте, — шепоче секретар. — Пора! Вони ждуть!

Зараз я їм скажу про винахід. Скажу, як народилась думка про нього. Як багато років із моїми помічниками я працював над білком. Скажу, що віднині проблема штучного білка розв’язана. Не сонячні машини, — завтра наші заводи почнуть виробляти його. Ми зробимо штучний одяг, дамо людям дешеву споживну речовину, оздоровимо трудящих. Звільниться багато енергії. Ми її скеруємо на нове велетенське будівництво. Збудуємо нові палаци, нові мости, книгозбірні, музеї. Навколо білка ще точитиметься боротьба. Ми маємо його. Зараз ще важко навіть сказати, що несе нам цей великий винахід. Написано тільки пролог.

Але перший дослід блискучий. Дослід на живій людині, на моїй дочці Стеллі. Ось вона стоїть перед вами, врятована від смерті, і стверджує відкриття. Очі її блищать, на щоках грає рум’янець, вона сміється. Біля неї стоїть Ліда — радість моя, відважна, прекрасна дівчина.

В тиші я підіймаю все вище й вище руку, немов чую високу, впевнену ноту камертона. І от я починаю говорити, розповідаю про пролог, який робить зрушення в науці.

На майдані тиша.

1934. Київ.

Примітки

1

Жах буває вночі.

2

Проти сили смерті немає ліків.

3

Шум труб.

Content

Скляренко Семен Пролог

Семен Скляренко ПРОЛОГ

Примітки