Сотник Юрій

"Людина без нервів"

Юрій Сотник

«ЛЮДИНА БЕЗ НЕРВІВ»

Оповідання

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

Переклав з російської ВАДИМ ДУБЕНКО

Малював МИХАЙЛО ПОПОВИЧ, ОЛЕКСАНДР ШАХГЕЛДЯН[1]

Перекладено за виданням: Юрий Сотник. Невиданная птица, «Детская литература», 1964.

КІНОХРОНІКА

Тієї суботи, прийшовши із школи і пообідавши, я дістав із шафи саморобний кінознімальний апарат і взявся до свого звичного діла: завів пружину апарата, націлив порожній, без плівки, апарат на кицьку, яка вмивалася посеред кімнати, і натиснув на спуск. Апарат затріскотів; кицька подивилася на мене довгим поглядом, позіхнула, потяглася й пішла під ліжко. Я почвалав на кухню і наставив рамку видошукача на маму, яка мила посуд. Кінокамера знов затріскотіла. Мама тяжко зітхнула й похитала головою:

— Господи! Ох і набрид же ти мені із своїм апаратом!

Я теж зітхнув і поплентався геть із квартири. У дворі на лавочці сиділа бабуся. Перед нею катали бляшаного самоскида двоє малюків. Я навів свою камеру на них.

— Усе тиркотить і тиркотить! — прошамкотіла старенька. — Інші діти книжки читають чи бавляться собі, а цей усе тиркотить і тиркотить…

Більше я не тріскотів. Я повернувся додому, сховав свій апарат, сів коло столу й понуро замислився.

Минуло вже десять днів, як я з татовою допомогою змайстрував свою кінознімальну камеру та проектора до неї. Вийшла моя камера непоказною, але перша ж плівка, знята нею, виявилася цілком пристойною.

Відтоді й почалися мої муки. Татко купив мені два мотки плівки. Перший пробний моток я зопалу перевів на всілякі дрібниці, а коштував він не так уже й мало. Я пообіцяв татові, що більше не змарную жодного кадрика. Я поклав собі: на плівці, що залишилась у мене, зняти таку бойову, таку захоплюючу кінохроніку, щоб усі глядачі були вражені.

Кілька днів я тинявся із своїм апаратом по місту, сподіваючись, що трапиться сяка-така пригода, але нічого не траплялось. Я остобісів усім родичам та знайомим, розпитуючи їх, чи, бува, не готується де-небудь цікава подія, але так ні про що й не дізнався. Моточок плівки лежав незайманий у шухляді мого стола, а сам я втішався тільки тим, що наводив порожній апарат то туди, то сюди й примушував його тріскотіти на холостому ходу. Цим тріскотінням я теж усім набрид, та й самому собі добряче надокучив.

Задзеленчав дзвінок. Я вийшов до передпокою, відчинив двері й побачив свого двоюрідного брата, п'ятикласника Владика Аникєєва. Я відразу здогадався, що у Владика щось скоїлося. Заняття в школі давно закінчились, а він був з портфелем в руках. Крім того, звичайно солідний, охайний, він мав зараз якийсь розтіпаний вигляд: пальто його було розхристане, комір гімнастерки розстебнутий, а великі круглі окуляри сиділи на носі криво.

— Драстуй! Діло є! — сказав він, похмуро глипнувши на мене, і став скидати пальто.

— Із школи? — спитав я.

— Ага!

— Чом так пізно?

— Збір проводив.

— Загону?

— Ні, з третьою ланкою.

Владик пройшов до кімнати і став розглядати в дзеркалі своє обличчя.

— П-падлюки! — процідив він крізь зуби.

Тільки тут я спостеріг, що праву дужку його окулярів зламано, а через щоку тягнуться чотири подряпини.

— Ти наче бився, чи що? — спитав я.

— Розбороняв, — пробурчав Владик, не відриваючись од дзеркала.

— Кого розбороняв?

— Третю ланку.

— Оце-то ланка! На зборі побилися?

— Ні, опісля. — Владик поправив на носі окуляри, але вони тут же знову з'їхали набік.

— А що ж то за збір був у вас?

— На тему «Дружба допоможе в навчанні та в праці».

Я гепнувся на диван і зареготав. Владик одійшов від дзеркала.

— Тобі смішки, звичайно, а мене як голову на кожній раді дружини проробляють. — Він сів на стільця, розставивши ноги і обіпершись руками об коліна. — Словом, пумо ближче до діла. Твій апарат працює?

Я відразу перестав сміятися:

— Працює.

— І плівка є?

— Є. Тільки небагато. Моточок один.

Владик пильно дивився на мене крізь перекошені окуляри.

— Кінохроніку зняти хочеш? Бойову!

Тут я вже зовсім насторожився:

— Авжеж, хочу! А що саме?

— Бійку. Справжню. Четверо хлопчаків битимуться і, можливо, троє дівчаток.

Я так і підстрибнув. Я просто вухам своїм не вірив, що мені так поталанило.

— Владику! Ти не брешеш? Хто битиметься? Де? Коли?

— Завтра о дев'ятій ранку. В парку. Третя ланка битиметься.

— Знов третя ланка!

— Еге! Стривай, я тобі змалюю обстановку. — Владик присунувся із стільцем ближче до мене. — Розумієш, у нашому загоні з дружбою не зовсім гаразд. Ми з Люсею, нашою вожатою, за один тільки місяць два заходи по впровадженню дружби провели: збір загону на тему «Відмінно вчитись і міцно дружити» та літературну вікторину на тему «Класики світової літератури про дружбу». Ми з Люсею і самі замучились і всіх замучили, готуючи ці заходи, а дружба й досі не на висоті. Надто в третій ланці. З нею просто лихо та й годі! Як перегризлися через щось улітку, розбилися на два табори, то й досі воюють. Ми з Люсею думали, думали, що з ними робити, і поклали для них спеціальний збір ланки організувати, присвячений дружбі. Ватажкові одного табору, Андрієві Тарантасову, звеліли підготувати доповідь на тему «Навіщо потрібна дружба», а його ворогові, Осьці Дробилкіну, доручили співдоповідь «Що перешкоджає нашій дружбі». Тані Зарубіній (вона в них поетеса) замовили написати вірші про дружбу, а всіх разом примусили розучити пісню «Наша ланка крокує дружно». Сьогодні, значить, і провели. Андрій свою доповідь благополучно виголосив, а Оська як почав свою співдоповідь, то відразу й заявив, що дружбі перешкоджають Андрійко та його компанія і що всі вони отакі й розперетакі. Ми з Люсею їх сяк-так угамували, але далі збір однаково нанівець зійшов: Тетяна відмовилась читати вірші, а пісню вони такими голосами проскиглили, що мені наче снігом за шкіру сипонуло. А після збору виходжу із школи на вулицю, дивлюсь, а вони вже! Гриць Тамару за косу вхопив, а Зінаїда Гриця портфелем по голові, а Оська… Словом, для кожного діло знайшлося. Я втрутився, і от тобі наслідок. Оце гарно, га?..

— Ну гаразд! Ти головне кажи: про завтрашній день.

— Стривай! Зараз буде головне. Надоспіли старшокласники, розігнали їх, і вони подалися додому. А я затримався: все намагався дужку до окулярів припасувати. Нарешті, йду додому, входжу в парадне (ми з Грицем на одних сходах живемо) і чую на верхній площадці голоси. Там уже зібралися Гриць, Андрій і Тетяна. Зупиняюся, прислухаюсь і знаєш, що чую? Гриць з Андрієм змовляються на Оську засаду влаштувати. Той, розумієш, завтра в кіно збирається на десяту ранку, а ці хочуть з дев'ятої в парку засісти і його підстерегти. І Тетяна з ними піде: з кущів дивитиметься. Я, значить, послухав їх, послухав, тихенько вийшов з парадного й кинувся до Оськи. Прибігаю до нього й кажу: отак, мовляв, і так, ти завтра по стежці, що через парк веде, не йди — там тебе Гриць з Андрієм відлупцювати збираються. А він дуже зрадів і каже: «Спасибі, що сказав. Я завтра з собою Микиту візьму і всіх наших візьму, і ми самі на них засаду влаштуємо і так їх відчухраємо, що тато з мамою не впізнають». Я на Оську аж очі витріщив. «Ти що, з глузду з'їхав? — кажу. — Ти гадаєш, я, голова ради загону, до тебе прибіг, аби отаке побоїще організувати?» А він відповідає: «Ти мене не агітуй! Тут питання принципове. Гриць з Андрієм задумали хуліганський вчинок, а хуліганам треба давати відкоша. І май на увазі, — каже, — якщо ти Гриця з Андрієм попередиш, ми тебе самого відлупцюємо, хоч ти й голова». Я подивився, подивився на Оську і раптом сказав: «Гаразд! Робіть, як знаєте! Нікого я попереджувати більше не буду». Це знаєш чому? Я згадав про тебе і надумав собі: хай вони завтра чубляться досхочу, а ти їх тихесенько зніми. А тоді ми твою кінокартину в школі покажемо. Нехай на них уся дружина полюбується! Може, хоч така ганьба їх перевиховає!

Я взагалі людина стримана, але тут я обняв Владика, цмокнув його в щоку, потім двічі перекинувся через голову на дивані. Коли я заспокоївся, Владик пояснив докладно, в якому місці парку буде засада, і на прощання міцно потис мені руку.

— Бажаю удачі. Я б сам з тобою завтра пішов, та ми вранці за місто їдемо.

Провівши Владика, я подумав, що мені треба заздалегідь оглянути місце завтрашньої зйомки. Я побіг у парк.

Місцина, вибрана вояками з третьої ланки, була дуже зручна для засади. Парк у нашому місті великий, стародавній. Він більше схожий на ліс, аніж на парк. Галявинка, через яку вела стежка до кінотеатру, зівсебіч заросла густим чагарником. Навіть за три метри від галявинки не можна було роздивитися, що на ній відбувається. А от вибрати підходящу позицію для зйомки виявилося не так і просто. З півгодини я лазив по кущах і все метикував, як же бути. Залізу глибше в кущі, бачу, що гілля неодмінно затулить мені об'єктив, виберуся ближче до галявинки — розумію, що так мене миттю викриють, а цього мені аж ніяк не хотілося. Якщо вірити розповідям Владика, то в третій ланці такий народ, що вони спершу відлупцюють людину, а тоді вже подумають, чи варто її лупцювати. Дарма що вони п'ятикласники, а я шестикласник, їх же багато, а я сам один!

На краю галявинки ріс великий клен. Я оглянув його. Листя клена вже добряче поріділо, і сховатися в ньому було трудно, але я подумав, що під час бійки люди не цікавляться тим, що діється у них над головою. Я надумав знімати з клена.

Удома я цілий вечір чистив та перевіряв свій апарат і розводив хімікалії, щоб завтра ж проявити плівку.

Коли всі полягали спати і погасили світло, у мене виникло неприємне передчуття, що завтра мене поб'ють. Але я пригадав, що справжнім кінооператорам доводиться знімати і на Північному полюсі, і в Антарктиді, і в лісах, де аж кишать дикі звірі, і в кривавих битвах. І мені стало навіть приємно від думки, що на мене також чатуватиме небезпека.

А вранці, близько дев'ятої години, я вже був на своєму бойовому посту: лежав животом на нижній гілці клена, тримаючи поперед себе заряджений і заведений апарат.

Ранок стояв ясний, сонячний. З висоти трьох метрів переді мною відкривався чудовий краєвид. Кущі, якими заріс майже весь-парк, видавалися клубами бурого диму, а над ними, ніби язики полум'я, здіймалися червоні, жовті, оранжеві клени, берези їх тополі. Спершу я думав, що зовсім не важко буде пролежати на гілці хоч би й до самого вечора, та що довше я лежав, то більше виявляв під собою якихось горбків і сучків, які дедалі болючіше впиналися в тіло. Хвилин через десять мені стало зовсім несила, і я сів верхи, аби трохи перепочити. Сів… та так і завмер.

Поблизу почувся легкий тупіт, і на галявину щодуху вилетів хлопчисько в лижному костюмі. Круто звернувши із стежки, він посковзнувся, гепнувся, миттю підскочив і пірнув у кущі десь праворуч від мене. Не встиг я і оком змигнути, як примчали дві дівчинки: одна блондинка, друга вогненно-руда. Вони на хвильку зупинилися, покрутилися на одному місці з величезною швидкістю, потім кинулися в різні боки і теж зникли в кущах. Останнім прибіг ще хлопчик, маленький, худенький. Він не ховався. Він з ходу став накарачки, зробив півколо, підповз до крайнього куща й виглядав з-за нього на стежку.

Тут тільки я схаменувся. Безшумно й рвучко я знову простягнувся на гілці і так напоровся животом на сучок, що від болю аж крякнув, мов качка. Четверо внизу не помітили цього.

— Ідуть? Ocю, йдуть? — голосним шепотом запитували з кущів.

— Ні! Не видно, — відповідав маленький хлопчик.

— Ось! Де ти їх бачив? Де ти їх бачив?

— Метрів за двісті від нас… Ми вже в парк увіходили. Я оглянувся назад, а вони з провулка на майдан виходять. Дівчата! Зіно, Тамаро, слухайте: ми з Микитою на хлопців нападемо, а ви відразу на Таньку навалюйтесь. Гаразд?

Блондинка за своїм кущем нічого не відповіла, а руда пробурчала майже басом:

— Авжеж! Будемо ми ще битися! Що ми, хуліганки якісь…

Оська знову виглянув на стежку і тут же подався назад:

— Ідуть!

Троє в кущах притихли. Я не міг бачити стежки, я бачив тільки Оську, який пильнував за нею. Він то припадав грудьми до самої землі, то лягав на бік, то знову рачкував.

— Ідуть! — шепотів він, страшенно хвилюючись. — Метрів п'ятдесят лишилося. Зупинилися… Ой! Одягаються в щось…. Маски надівають. Маски! Чорні! Ідуть! — Оська позадкував, заповз у кущі і вже звідти поквапом прошепотів: — Дівчата! Зіно! Якщо Танька допомагатиме хлопцям, ви з Тамаркою свої передсуди облиште, чуєте?

— Угу, — почулося з-за куща, крізь який маячила руда пляма.

Більше ніхто не вимовив жодного слова.

І ось на галявинці з'явилося ще троє змовників. Поетеса Тетяна мала зовнішність, що дуже пасувала поетесі: у неї були темні кучері, бліде обличчя й великі чорні очі з довгими віями. Обох її супутників навіть без будь-якої бійки варто було зняти на кіноплівку. Щоб Оська їх не впізнав, вони понапинали на себе казна-що: обличчя обох були закриті масками, вирізаними з чорної ганчірки. Крім того, один хлопчик був до п'ят закутаний у старий байковий халат малинового кольору, а на другому був подертий светр і величезні штани-галіфе завширшки майже такі, як зріст самого хлопчика.

Вони зупинилися посеред галявинки і стали оглядатися.

— Хлопчики, а де кляп? У кого кляп? — ніжним голосом спитала поетеса. — Грицю, у тебе кляп?

— У мене. — Змовник у галіфе дістав з кишені зім'ятого носовика й довжелезного цупкого мотузка. — Тільки дарма ви все це. Краще просто відлупцювати його, як усі роблять, і квит.

Тетяна засперечалася з ним:

— Знаєш, Грицю… У тобі ані на стілечки фантазії нема! Ну, що цікавого, коли ви його відлупцюєте? А тут… Тут прямо як у кіно! Він іде, зненацька на нього нападають двоє у масках, затикають рота, прив'язують до дерева і зникають.

— А перший перехожий його розв'язує, — не здавався Гриць.

— Ну й нехай розв'язує, — заступився Андрій. — Зате він на все життя це запам'ятає. А який сенс у твоєму лупцюванні? Він до нього з дитинства звик: його щодня хто-небудь лупцює.

Гриць сказав, що йому, зрештою, байдуже, як учинять з Дробилкіним, і що йому тільки шкода мотузка, якого Оська їм, звичайно, не поверне.

Усі троє замовкли. Поетеса відійшла від своїх супутників і с гала розглядати їх з таким виглядом, ніби це були прекрасні статуї.

От вона заусміхалася, примруживши очі й наморщивши носа.

— Ой, хлопчики, які ж ви цікаві! — пропищала вона тоненьким голоском і, оглянувшись навкруг, потираючи долоні, додала: — І взагалі, як це все цікаво! Як цікаво!..

— Цікаво, так? Цікаво? — басом гаркнула Зінаїда й вилізла з кущів.

— Цікаво! Цікаво! — закричала вся Осьчина компанія, вискакуючи на галявинку.

Змовники отетеріли, але тікати не пробували. Вони тільки крутили головами на всі боки. Я припав оком до видошукача. Події стали розвиватися дуже швидко.

Руда оцупкувата Зінаїда, пригнувши голову, впершись кулаками в боки, пішла на поетесу.

— Тобі цікаво, так? Дуже цікаво, так? Цікаво, як людину мордують, так?

Поетеса тихенько задкувала, націливши на Зінаїду дві розчепірені п'ятірні.

— Тільки зачепи, Зінко! Тільки зачепи! Тільки зачепи! Тільки зачепи!..

Білява Тамара стрибала перед Грицем — з Андрієм, знущаючись з їхніх костюмів, і називала їх «опудалами». Микита, посміхаючись, засукував рукави і бурмотів, що зараз, мовляв, дехто побачить, як утрьох на одного нападати.

— Микито! Микито, дай їм! Дай їм! — надривався Оська, тримаючись ближче до кущів. — Ви чули? Ви чули, що вони хотіли зі мною вчинити? Кляп у рота! Як бандити справжні! Микито, дай їм, чого боїшся! Дай їм!

Раптом Тамара підскочила до Гриця й зірвала з нього маску. Той оперіщив її нижче спини скрученим у кілька скрутнів мотузком.

Далі все пішло як по маслу: Тамара заверещала й ухопилася за мотузок; Микита налетів на Гриця і впав разом з ним на землю. На допомогу Грицеві кинувся Андрій. На Андрія, облишивши Таню, напала Зінаїда, а за мить їй у волосся вчепилася ззаду поетеса.

— Ура-а-а! Бий! — заволав Оська, майже зовсім зникаючи в кущах.

Весь тремтячи від радості, відчуваючи, що настала найщасливіша хвилина в моєму житті, я піймав у видошукач купу малу, яка утворилася піді мною, натис на спуск і… прямо похолов.

Раніше я ніколи не звертав уваги на те, як тріскотить мій кіноапарат. Тільки зараз я по-справжньому почув його. Він торохтів, як кулемет. Напевно, на весь парк було чутно.

Бійка внизу припинилася. Купа мала розпалася.

Наїжачені, розпатлані члени третьої ланки підняли голови. Оська виповз із кущів.

Я зупинив апарат. Глибока тиша запанувала навколо, і в цій глибокій тиші сім чоловік дивилися на мене, а я дивився зверху на них.

— О! Шпигун! — сказав нарешті Оська.

Не зводячи з мене очей, Андрій для чогось обійшов навколо клена. Маска його теліпалася на шиї. У нього були розкосі, як у китайця, очі і під правим оком темнів синець, набитий, певно, ще в учорашній бійці.

— Злазь! — сказав він.

Я промимрив, що мені немає чого злазити, що мені й тут добре.

— Гей, ти! — закричав Оська. — Злазь, коли тобі наказують. Не злізеш, то ми самі до тебе доберемося. Сторчака полетиш звідти… Микито, Микито! Ану лізь на дерево! Чого ти боїшся, лізь!

П'ятикласник Микита здавався восьмикласником — такий він був здоровань. Я подивився, як він неквапом попльовує на долоні, і зрозумів, що мені краще спускатися без його допомоги. Сповзаючи із свого клена, я намагався думати про те, що багато кінохронікерів часто наражаються на небезпеку і що я повинен радіти з того, що зараз зі мною станеться, однак ніякої радості так і не відчув.

Щойно я спустився, вояки обступили мене зі всіх боків. Дівчатка мовчали, а хлопці схопили мене за комір, за рукави і почали трусити.

— Ти хто такий?

— Ти що там робив, на дереві?

— Це що за штука у тебе? Кажи! Що це за штука?

— Кіноапарат, — відповів я ледь чутно.

Ніколи я не думав, що це слово на них так подіє. Хлопчаки відразу знизили тон.

— Що-що? — перепитав Оська.

— Ну, камера знімальна, — повторив я.

Усі притихли і перезирнулися. Потім Зінаїда сказала басом:

— Це яка така «кінокамера»? Щоб у кіно знімати?

— Еге!

— У справжнє кіно! — вигукнув Оська. — І працює? Насправжки?

— Працює…

— І ти нас знімав?!

— Знімав. Тільки я не для того на дерево заліз, щоб вас знімати. Я хотів пейзаж гарний зняти, а тут ви нагодились, і…

— І ти нас зняв?! У справжнє кіно! — ще голосніше заволав Оська. — І все вийде? І все на екрані буде видно? І як ми б'ємося, і все таке інше?

Я кивнув.

— Ач! Чули? — розпливаючись у посмішці, мовив Микита.

— О-о-о-о-ой! — пропищала поетеса і застрибала на одному місці.

Потім вони причепилися до мене:

— Ти коли проявиш плівку?

— Ти нам покажеш, коли проявиш?

— Слухай-но! Ходімо зараз до тебе, гаразд? Ти проявлятимеш, а ми тобі допомагатимемо… І відразу нам покажеш…

Тепер, коли небезпека минула, мені стало дуже прикро, що моя кінозйомка зірвалась. Я сказав похмуро:

— А що її проявляти! Я ж бо й зняти вас до пуття не встиг. Якихось три секунди…

Вояки засмучено притихли, але Оська швидко знайшов вихід:

— Так ми зараз доб'ємось, а ти нас зніми. Братва, ходімо на те саме місце! Хто кого як бив, так і бийтеся далі. А ти лізь на дерево, знімай!

Я сказав, що хочу зняти справжню кінохроніку, а не виставу, і що дарма витрачати плівку, яка коштує два карбованці, я не буду.

— Але ж ти й знімеш справжню кінохроніку, — сказав Андрій. — Ми насправжки битимемось. Правда, хлопці?

— Звичайно, насправжки! — підхопив Оська. — Ми так один одного відчухраємо — ти просто пальчики оближеш. Слухай! Тобі плівки шкода, так? То ми тобі грошей зберемо, щоб ти нову купив. На! Тримай поки що сорок копійок. Хлопці, дівчата, давайте у кого скільки є, решту потім додамо.

Грошей при собі більше ні в кого не знайшлось, але всі дали мені чесне піонерське, що сьогодні ж зберуть два карбованці і навіть самі куплять мені плівку. Мені, звичайно, дуже хотілося попрацювати зарядженим апаратом, а не тріскотіти ним на холостому ходу. Я погодився. Усі дуже зраділи і повернулися на те місце, де була купа мала. Тільки Зінаїда не пішла з усіма.

— Зіно, чого ти? Іди! — покликала її Таня.

Зіна насупилась і мовила басом:

— Не піду. І тобі, Таню, не раджу. Якби щось інше було, а зніматися в бійці… Ми, Таню, як-не-як, а дівчат:: а все-таки.

— Зіно, але ж це кіно! — сказала поетеса. — Коли б ми в житті билися, тоді інша річ… А це ж у кіно!

Зінаїда нарешті погодилася. На клена я більше не поліз, а зняв бійку із землі. Після зйомки ми пішли до мене і зчинили дома такий гармидер, що тато з мамою втекли до знайомих.

Кілька годин ми проявляли плівку, промивали, відбілювали, засвічували, знову проявляли і фіксували. Поки плівка сохла, хлопці розглянули мій кіноапарат і прикинули, хто які деталі може дістати. Дівчатка з Тетяною на чолі встигли за цей час придумати такий кіносценарій, що якби зняти за ним картину, то знадобилося б плівки на кілька тисяч карбованців.

Нарешті плівка просохла. Я позалипав вікна й установив проекційний апарат. Коли я демонстрував кінокартину, глядачі аж стогнали від захоплення, а я з досади всі губи собі покусав. Це була не хроніка, а саме непорозуміння. Учасники бійки весь час дивилися в об'єктив, посміхались і так ніжно торкались один одного кулаками, ніби у них були не руки, а якісь водорості. Тільки у Оськи Дробилкіна було звіряче обличчя, і він вимахував кулаками дуже енергійно, але бив лише в повітря поперед себе.

Так закінчилася моя спроба зняти бойову кінохроніку. Мо-точок плівки мені купили наступного дня, але він досі лежить невикористаний. Така щаслива нагода, яку я проґавив, навряд чи ще раз трапиться. Члени третьої ланки майструють кіноапарат, щодня бігають до мене консультуватись і вже зібрали тонну брухту, щоб купити об'єктив. Їх тепер водою не розіллєш.

ЯК Я БУВ САМОСТІЙНИМ

День, коли я вперше відчув себе самостійним, запав мені в пам'ять на все життя. Я й досі здригаюся, згадуючи його.

Напередодні ввечері мама й тато сиділи на лавочці біля, під'їзду нашого великого нового будинку й сперечалися.

— Хлопцеві одинадцятий рік! — сердито говорив тато. — Невже він і дня не може прожити самостійно! Доки ж йому нянька буде потрібна?

— Кажи що хочеш, Михайле, — а я знаю одне, — торочила мама: — якщо ми Олексійка залишимо тут, для мене будь-яка поїздка буде зіпсована. Тут навіть знайомих сусідів немає, щоб наглянути за дитиною. Я просто замучуся вся від тривоги.

Вирішувалася моя доля на цілий завтрашній день! Татків товариш по роботі полковник Харитонов запросив батьків погостювати в неділю в нього на дачі, але мене туди брати не можна було, бо синок Харитонова хворів на кір. Мама досі ніколи не залишала мене надовго самого: їй усе здавалося, що я мале дитя.

В новому будинку ми оселилися тільки тиждень тому і ні з ким із сусідів ще не познайомилися, тому мама хотіла відвезти мене на неділю до своєї приятельки, яка жила на другому кінці міста. Тато заперечував проти цього, кажучи, що незручно турбувати приятельку і що пора привчати мене до самостійності.

Я стояв перед батьками і слухав їхню суперечку затамувавши подих і від хвилювання викручував собі пальці за спиною. Прожити хоча б один день без нагляду дорослих і так було моєю давньою мрією, а тепер, коли ми переїхали до нового будинку, мені цього хотілося з подвійною силою. Причиною того була Аглая — смаглява зеленоока дівчинка, відома як заводіяка серед тутешніх хлоп'ят. Ця Аглая мені дуже подобалась, але я відчував, що вона ставиться до мене зневажливо, маючи мене за маленького хлопчика, та ще й мамія. Мені здавалося, що день, проведений цілком самостійно, дозволить мені підрости в її очах.

На мою досаду, Аглая була тут же в дворі. Вона вистрибувала на одній нозі, штовхаючи, поперед себе камінець, чула всю принизливу для мене розмову татка з мамою і час від часу примовляла, ні до кого не звертаючись:

— У! Я з шести років сама вдома залишалась, і то нічого! — Або: — У! Я скільки раз сама собі обід варила, не те що розігрівала.

Я скоса поглядав на Аглаю і тихенько, але вкладаючи в слова всю душу, переконував:

— Ну, мамо! Ну, мамо ж! Ну, що зі мною може скоїтися? Ну, ти тільки послухай, як я житиму: ви поїдете, я піду трішечки погуляю…

— Двері зачиниш, а ключа забудеш удома…

— А от і ні! Я ключа ще ввечері покладу до кишені… Значить, піду погуляю…

— Тобі домашнє завдання треба робити, а не гуляти. Незабаром перше вересня, а ти й половини прикладів не розв'язав.

— Ой, мамо, ну годі! Я не гулятиму. Значить, ви поїдете, а я сідаю розв'язувати приклади, потім — захотілося їсти — я вмикаю газ…

— Ще з газом що-небудь накоїть, — пробурчала мама.

— У! Я давно вже газ… — почала була Аглая, але тут примчав Антінко Дудкін з великим аркушем паперу в руках.

— Готово! Де вивішувати? — сказав він Аглаї, і вони вдвох пришпилили до парадних дверей написану чорнилом афішу; вона повідомляла, що завтра о п'ятій вечора в клубі відбудеться спектакль піонерського драматичного гуртка. Буде поставлено казку «Іванко-дурник».

Нарешті нам з татком пощастило уговтати маму. Було домовлено, що батьки поїдуть шестигодинним поїздом, а я встану, як і завжди, о восьмій, сам наведу лад у квартирі, сам закип'ячу собі чай, сам нагодую і виведу погуляти таксу Шумку, сам (тобто без погейкування) розв'яжу десять прикладів і сам розігрію собі обід. Я був на сьомому небі. Для мене все це видавалося таким новим, таким привабливим, як для іншого хлопчика можливість пожити на безлюдному острові.

Цілий вечір мама наставляла мене, вночі я довго не міг заснути, а коли прокинувся сонячного ранку, в квартирі панувала незвичайна тиша. Тільки Шумка, чухаючи собі за вухом, м'яко постукувала лапою по підлозі.

Я був сам! Я був цілковитим господарем квартири! Я міг як завгодно розпоряджатися собою.

Я схопився з ліжка і в самих трусах, узявшись кулаками в боки, голосно насвистуючи якийсь парадний марш, вирушив на огляд своїх володінь.

Я тут же намітив собі цілу програму дій. Прибираючи в квартирі, я не просто підмету паркетну підлогу, а заново натру її воском; я навіть почищу й повішу до шафи татків старий мундир, залишений ним на спинці стільця. Прикладів я розв'яжу не десять, як ми з мамою домовились, а всі двадцять штук. Увечері, коли тато з мамою затримаються, я розігрію для них вечерю, загорну її в стару ковдру, як це часом робила мама, а сам ляжу спати, залишивши на столі записку: «Котлети і картопля гарячі, в кухні на табуреті». Словом, тепер мама зрозуміє, як безглуздо було з її боку боятися зоставляти мене самого.

Я швидко одягнувся, вмився і зібрався був вивести Шумку, яка вже скавуліла біля дверей, але тут у мене промайнула така думка: а що, коли заразом піти до магазину й купити собі що-небудь на снідання? Адже одна річ, коли до магазину тебе посилає мама, й зовсім інша, коли ти сам забажав чого-небудь, пішов і купив. Заради такої втіхи не шкода було витратити копійок тридцять з півтора карбованця, що я наскладав на акваріум.

Хліб, масло і ковбаса в мене до чаю були. Трохи поміркувавши, я відчув, ніби мені хочеться сиру.

За хвилину, тримаючи Шумку на повідку, я ішов через двір, ішов неквапом, статечно, позираючи на вікна квартири на першому поверсі, в якій жила Аглая. Раптом саме з її вікна вилетіла й гепнула біля моїх ніг дохла ворона. Шумка дзявкнула від несподіванки.

— Ану, щоб духу вашого тут більше не було! — почувся з вікна сердитий жіночий голос. — Ач, понаносили різної погані! Репетирувати їм треба! Для того клуб с, щоб репетирувати, там і ходіть на головах, а людям спокій треба дати. Ну! Скільки раз мені повторювати! Геть звідси!

Услід за цим з під'їзду вискочив і підхопив на ходу ворону білявий хлопчик з обличчям поспіль із самих веснянок. За плечима в нього, наче мантія, теліпалася синя ковдра, на яку було нашито візерунки із срібного паперу від чаю, на голові криво сиділа корона, обклеєна таким самим папером.

За ним, притискаючи до грудей купу барвистих ганчірок, вискочила така сама білява. дівчинка, за дівчинкою — Антінко Дудкін, одягнутий, як завжди, а за Антінком вибігла Аглая. Я глянув на неї, та так і завмер.

Аглая мені подобалася навіть у непоказному своєму одязі, навіть тоді, коли вибігала на вулицю в старому материнському жакеті, що сягав їй до колін, і в стоптаних валянцях на тонних ногах. А тут… тут вона постала переді мною в шатах казкової принцеси. На ній була сукня з марлі, розмальованої блакитною, рожевою та жовтою фарбами; на шиї виблискувало намисто з різноколірних скляних бус, якими прикрашають ялинки; дві великі кульки від цих бус теліпалися на ниточках під вухами, над лобом у темному волоссі сяяла кошлата ялинкова зірочка, а дві такі самі зірочки, але менші, прикрашали стоптані тапочки.

Задивившись на цю красу, я аж пальця в рота засунув від захоплення. Пробігаючи мимо, Аглая ледь кивнула мені, але раптом зупинилась і спитала через плече:

— Ну що, поїхали твої?

Я швидко вийняв пальця з рота і сказав якомога недбаліше:

— Звичайно, поїхали.

— І тебе самого залишили?

— Звичайно, самого. Ото ще! Не знаєш, магазин відкрито? Хочу сиру купити собі на сніданок.

— Відкрито, — сказала Аглая, про щось думаючи. — Ти потім додому прийдеш?

— Еге. От тільки сиру куплю. Сиру щось заманулося. Надумав сиру купити.

— Гей! Ходіть-но сюди! — крикнула Аглая своїм приятелям і, коли ті підійшли, звернулася до мене: — Тебе Олексійком звати, так? Олексійку, можна ми до тебе прийдемо? А то нам репетирувати треба, а нас звідусіль женуть і клуб зачинено… а ти сам у квартирі. Гаразд?

— Будь ласка, звичайно! — зрадів я. — Я от тільки в квартирі приберу, приклади розв'яжу, і приходьте.

Обличчя Аглаї стало якимось пісним:

— У-у! Приклади! А тебе що, примушують від самого ранку вчити уроки? Мене, приміром, ніхто не примушує. Коли хочу, тоді і вчу.

— А мене хіба примушують? Мене зовсім ніхто й не примушує, це я сам хотів, — заквапився я. — Будь ласка! Хоч зараз ходімо! Я й квартиру можу не прибирати… Коли захочу, тоді й приберу. Будь ласка! Шумко, додому!

Великими, впевненими кроками я пройшов попереду артистів до свого під'їзду, піднявся разом з ними на другий поверх, одімкнув ключем двері і широко розчинив їх.

— Прошу! Ви в якій кімнаті бажаєте? У цій чи в тій? В якій бажаєте, в тій і репетируйте. Будь ласка!

Артисти пройшли до великої кімнати, яка правила за нашу їдальню і водночас за мою спальню. Я із шкури пнувся, щоб показати, яка я незалежна людина і який гостинний господар.

— Аглає, ти не соромся, кажи, що треба. Стіл заважає? Стіл можна відсунути, і дуже навіть просто. Шумко, на місце! Не плутайся під ногами! Як треба, так і зробимо, як захочемо, так і влаштуємо. Так, Аглає?

«Принцеса» розглядала себе у великому дзеркалі, що стояло біля стіни.

— У тебе губна номада є? — спитала вона.

— Помада? У! — вигукнув я зовсім як Аглая. — Я тобі не тільки помаду можу дати, я й пудру, і фарбу для брів, і навіть одеколон…

Майнувши до другої кімнати, я взяв там велику коробку з парфюмерним набором «Білий бузок», прихопив ще коробочку з фарбою для він і приволік усе це Аглаї.

— Ось! Будь ласка! Вибирай, що забажаєш. Дуже навіть просто!

Аглая напудрила собі лоба й носа, нафарбувала губи і підрум'янила щоки. Те саме зробила Ліза — дівчинка, яка грала літню королеву. Крім того, їй густо напудрили і так біле волосся, щоб вона видавалася зовсім сивою.

— Антінку! — сказала Аглая. — Давай ти загримуйся. Знаєш, як артисти роблять, щоб красивішими стати? На носі білу риску проводять, а під бровами рожевою фарбою мажуть. І губи теж.

Але Дудкін, схрестивши руки на грудях, похнюпивши голову, з похмурим виглядом сновигав по кімнаті:

— Ану тебе! «Загримуйся»! Мені цап спокою не дає, а ти — загримуйся.

— Який цап? — спитав я.

Мені пояснили, що Дудкін грає Іванка-дурника і під час вистави має приїхати до принцеси верхи на цапі ще й з дохлою вороною в руках. Саме з цього цапа, нашвидкуруч випиляного з фанери, Антінко був вельми невдоволений.

— Дохлу ворону і ту справжню дістали, а цапа курям на сміх зробили. Треба, щоб він на чотирьох ногах був, щоб я міг сісти на нього і мене б на ньому за мотузочку і втягли. А на фанерного хіба сядеш! Волочи його між колінами, а сам плетись на батьківських. Публіка тільки реготатиме.

«Король» похмуро кивнув:

— Угу. Я казав Наталі Петрівні, що треба іншого цапа, а вона своєї: ми, мовляв, казку ставимо, а в казці і фанерний годиться.

Артисти замовкли в роздумах. Я теж мовчав і все поглядав на Аглаю. Мені дуже хотілось дізнатись, що вона думає про мене, чи переконалася нарешті, що я людина, гідна її уваги й пошани. Але Аглая не дивилася на мене. Мов на зло, вона звернула увагу на великого коня з пап'є-маше, який стояв біля ліжка і на якому я часто гасав верхи по квартирі, ганяючи за Шумкою і стріляючи в неї з жерстяного пістолета.

— Це твій кінь? — спитала вона.

Я дуже любив свого скакуна, ставився до нього, як до живої істоти, але тепер я зрікся його.

— Ні, не мій… Тобто мій, але я в нього вже давно не граюся. Він просто так стоїть. Що я, маленький, чи що?

Колупаючи в носі, «принцеса» задумливо дивилася на коня.

— Антоне! От би з цього коня цапа зробити… У нього навіть коліщатка є. Олексійку, позич нам цього коня. Га?

— Звичайно, позичу! Будь ласка! Що мені, шкода? Я в нього зовсім і не бавлюся… Він просто так стоїть, а я в нього зовсім і не бавлюся.

Присівши навпочіпки, Дудкін уважно оглянув коня.

— Цей, факт, кращий від фанерного, — сказав він. — А хвоста куди подіти? Ти цапів з такими хвостами бачила?

І тут я остаточно зрадив свого давнього друга.

— А хвоста… а хвоста можна відрізати! — дзвінким голосом випалив я і замотав головою, спостерігаючи, яке ж це справить на всіх враження.

— Тобі від матері перепаде, — сказала Ліза.

— Що? Перепаде? Ото ще!.. «Перепаде»! Це мій кінь: що хочу, те й роблю. Зараз відріжемо, та й годі! І дуже навіть просто! — Я знову побіг до другої кімнати, повернувся звідти з ножицями і присів перед конем. За хвилину пишний личаний хвіст лежав на підлозі, а я підвівся з мокрою від поту спиною. — От і все! От і будь ласка! І нічого тут такого немає… І дуже навіть просто…

Зробити з коня цапа виявилося складно й трудно. Мені довелося шукати, де у татка лежать плитки сухого столярного клею, потім товкти його, щоб він швидше розмок, потім варити в маленькій каструлі (підходящої бляшанки в хаті не виявилося).

А тоді ми взялися робити роги. Спочатку Аглая скрутила з паперу вузенькі рурочки, і ми приліпили їх до кінської голови, але Антінко сказав, що таких прямих рогів у цапа не буває. Тоді ми заходилися робити їх плоскими, вирізуючи з картону, і знівечили купу всіляких коробок від настільних ігор, перш ніж Дудкіну сподобалася форма рогів.

Для бороди ми, звичайно, використали частину відрізаного мною хвоста, але й тут довелося попомучитися, бо руки у нас були геть замазані клеєм і лико більше прилипало до пальців, аніж до кінської морди.

Коли борода була, нарешті, готова, Дудкін заявив, що коня треба перефарбувати з ясно-коричневого на якийсь інший колір, ну хоча б на білий. Зубної пасти виявилося мало, і Ліза запропонувала пофарбувати борошном. Я дістав борошна, і ми розбовтали його в тазику, так що вийшло щось схоже на тісто для млинців.

Що довше ми працювали, то більше у мене скребли на серці коти, коли я дивився на паркетну підлогу, заляпану клеєм, рідким тістом та обліплену жмутками лика. До того ж іще й Шумка весь час тинялася біля нас і незабаром так заквецялася, що стала не кращою від коня. Зрештою, коли вона сіла в калюжу з розлитого клею, я оперіщив її долонею по потилиці. Образившись, вона пішла до другої кімнати й умостилася на мамине ліжко.

Пробила друга година. «Королева» заквапилася.

— Гришо, ходімо, обідати пора. Антоне, закінчуй швидше. О п'ятій годині вистава, а ми її не репетирували сьогодні через твого цапа.

Тільки тепер я згадав, що нічого не їв від учорашнього вечора. У животі в мене бурчало, в голові неприємно гуло.

Тримаючи в лівій руці таз із тістом, а в правій — старого помазка для гоління, Дудкін мазнув по коневі ще разок, одійшов кроків на два і схилив голову набік. Потім він кинув помазок в таз, таз поставив на стіл і зітхнув:

— Дарма тільки коня зіпсували.

Аглая знизала плечима:

— У, який же ти!!! Тобі все погано! Фанерний йому поганий, цей поганий…

— А по-твоєму, гарний, так, гарний? — закричав Дудкін. — Ти поглянь на нього: у тебе мурашки по спині не бігають? Він же на чорта схожий, з якого шкуру злупили, а ти — гарний!

Я не уявляв собі, яким буває чорт без шкури, але та істота, що вийшла у нас, і справді мала страшнуватий вигляд. Непросохле тісто виблискувало слизьким блиском, один картонний ріг надломився і звис набік, куций хвіст, перемазаний клеєм, перетворився на якусь бурульку, а руда борода, навпаки, була надто пишна і стовбурчилася на всі боки.

Видно, й Аглаї стало не по собі, бо вона більше не заперечувала Антонові. На якийсь час у кімнаті запанувала похмура мовчанка.

— Аглає! — закричало раптом за вікном відразу кілька голосів. — Гей, Аглає! Дудкін!

— Ми тут! — обізвалася Аглая, підбігши до вікна.

— «Тут! Тут!» Ми вас дві години шукаємо. Пішли десь і не попередили. Хочете виставу зірвати?

— Ідіть сюди. Ми тут репетируємо, у двадцять другій. — Аглая відійшла од вікна. — Олексійку, піди відчини, це ще артисти йдуть. Антінку, ми Семенку Тараканову цапа покажемо. Він староста гуртка, нехай як хоче, так і робить.

Я відчинив вхідні двері, і до квартири всунулося ще з шестеро дітей. Серед них вирізнявся плечистий хлопчина із самовпевненою фізіономією.

— Семенку, поглянь! — звернулася до нього Аглая. — Ми он якого цапа замість фанерного зробили, а Дудкіну й цей не до вподоби.

Хлопчина подивився на наше страховидло маленькими вузькими очицями.

— Халтура! — пробурчав він і додав: — Я вам кращого цапа дістану. Живого. Справжнього.

— Ого! Справжнього! — зраділи артисти. — Звісно, добре б справжнього, тільки де ж ти його візьмеш?

— У мого дядька є цап. У сарайчику живе. Тільки буцається, чортяка.

— То нічого, що буцається, — сказав Дудкін. — Аби тільки дядько дозволив узяти.

— А ми його й не питатимемо. Візьмемо тихесенько, а після вистави повернемо.

— Тобі не перепаде?

— Ну й нехай потім перепадає. Зате вистава гарна вийде. Тільки цапа треба зараз забрати, а то дядько о третій повернеться, і тоді нічого не вийде. Тільки де б його сховати до вистави?

Усі помовчали, обмірковуючи це питання.

— У закапелку якомусь прив'язати, та й усе.

— У закапелку вкрасти можуть.

— Стерегти по черзі будемо.

Семенко похитав головою:

— Ні! Так усе одно не годиться. Дядько як побачить, що цапа немає, відразу піде шукати по всіх дворах та закапелках. От можна у Юрка цапа сховати. Юрку, в тебе батько з матір'ю в неділю працюють і квартира окрема. У тебе дядько не знайде, він узагалі по квартирах не шукатиме.

Хлопчик, якого звали Юрком, вирячив на Семенка очі.

— Ти що, збожеволів? Ти знаєш, що мені за це буде!

На Юрка напали з усіх боків:

— Не хочеш допомогти товаришам, так?

— Он Семенко напевно знає, що від дядька перепаде, а й то не боїться для загальної справи.

— Лайтеся собі скільки захочете, — відповів Юрко. — Я краще з гуртка зовсім піду, а цапа в квартиру пускати не буду. У мене голова на плечах ще є.

— А я знаю, де цапа сховати! — вигукнула Аглая. — Олексійку, ми до тебе його приведемо. Гаразд?

Тут уже я отетерів. Я відчув, що цап у квартирі, та ще майже що крадений — це вже занадто.

— Я… до мене цапа… — У мене пересохло в горлі, я поперхнувся.

Аглая цим скористалася. Швидко поглядаючи на мене, вона засокоріла з натхненням:

— До Олексійка поставимо. Олексійко не такий слинтяй, як Юрко, правда, Олексійку? Він хлопчик самостійний, не якийсь там мамій, так, Олексійку? Ми до нього поставимо цапа в передпокій, і всі підемо обідати. Він усього годинки зо дві постоїть, а перед виставою заберемо. І ніхто навіть ні про що не дізнається. Олексійку, так я кажу? Ти не злякаєшся, як Юрко, га, Олексійку?

— Я… мені… — Я знов запнувся.

Усі чекали на мою відповідь, чекала й Аглая. Вона розчервонілася, маленькі зелені очі її блищали, кольорові дзеркальні кульки похитувалися під рожевими вухами. І я не зміг відмовитися. Я подивився на Юрка, якому Аглая ставила мене за приклад, і злегка розправив плечі.

— Я… Будь ласка, звичайно… Мені, звичайно, нічого не варто… Тільки… тільки він, певно, кричатиме, а сусіди…

— У! «Кричатиме!» Чого йому кричати? А сусідам ти не відчиняй. Це твоя квартира, ти господар, і нехай вони не лізуть. — І, певно злякавшись, що я відступлюсь, Аглая знову взялася мене хвалити-вихваляти: — Ну, що я казала? Казала, що Олексійко не злякається, він і не злякався. Він не те, що Юрко, він знаєте який відчайдушний!

— Гаразд! Ходімо тоді, — сказав Семенко і кивнув до мене: — Ти чекай, значить. Ми швиденько…

Артисти посунули до виходу. У передпокої «королева» сказала, що їй з Гришею давно пора обідати.

— Ну, це вже дзуськи! Потім пообідаєш, — відрізав староста. — Нам робоча сила потрібна. Він знаєш який здоровань? Отакенного пса на смерть заколов рогами.

Почувши цю фразу, я зовсім засмутився, та було вже пізно: артисти пішли.

Я тинявся по квартирі. Я розумів, що слід прибрати запаскуджену кімнату, спробувати хоч би зіскребти тісто з коня, а насамперед що-небудь перехопити, але від тривоги у мене ні до чого не піднімалися руки. Раз у раз я вилазив на підвіконня.

Наш будинок був першою багатоповерховою будівлею в цьому районі. Його з усіх боків обступили дерев'яні будинки і будиночки, у свою чергу оточені численними сарайчиками та хижками. В одній з таких хижок, певно, і жив той клятий цап.

Минуло двадцять хвилин, потім півгодини. Артисти не поверталися. Я вже думав, що, мабуть, не так-то й легко протягти чужого цапа літнього недільного дня через прохідні двори. Може, на моє щастя, артистів ще й застукають на місці злочину. Коли годинник пробив третю, мені зовсім полегшало на серці, і я попрямував на кухню розігрівати собі обід.

— Олексійку! Олексійку! Відчиняй! — долинув цієї миті сполоханий Аглаїн голос.

Зупинившись на півдорозі, я підбіг до вікна, але у дворі вже нікого не було. В паскудному настрої я поплентався до передпокою й відчинив двері. Артистів я не побачив. Я тільки почув, що під моєю площадкою точиться приглушена, але, очевидно, відчайдушна боротьба. Там сопіли, пихтіли, кректали і човгали ногами. Часом хтось люто форкав. Іноді щось гепалося чи то об стіну, чи об сходи.

— Роги! Роги тримайте! Роги не відпускайте! — хрипко шепотіли внизу.

— Ить!.. Ще трішечки! Ить! Ще разок!

— Ой! У-юй!

— Тихше! Почують!

— Піднімай йому ногу! Піднімай йому ногу! Піднімай ногу… Уп… Є!

— Що є?

— По губах копитом.

— Ить! Ще разок! Ить!.. Мені за штани перепаде. Ить!.. Не полатаєш тепер.

Та ось на сходах, що ведуть на площадку, показалася купа рук, ніг, стрижених потилиць і розкуйовджених кіс. Вона ворушилася, судорожно смикалась і поступово посувалася ближче до мене.

Напівмертвий від жаху, я відступив у передпокій, але дверей не зачинив. Ось купа артистів виповзла на площадку. Якусь хвилинку вони тіпалися перед дверима, потім щось скоїлось, і в передпокій разом влетіли Дудкін із закривавленою губою, ще два артисти і цап. Він був чорний з білими плямами. Одного ока на білій половині морди у нього не було, а око на чорній половині було широко розкрите і дивилося божевільним поглядом, яким дивиться з картини Іван Грозний, що вбив свого сина. На правому розі його, ніби чек у магазині, був наколотий квадратний клаптик чорної матерії.

— Двері! — закричав мені Дудкін, тікаючи до виходу. — Зачиняй усі двері! А то пропадеш!

Цап повернувся, красиво став дибки. Дудкін ойкнув і миттю зачинив за собою двері. І вчасно, бо роги так торохнули по них, що згори посипався тиньк.

Я заціпенів. Секунд п'ять я не ворушив ні рукою, ні ногою. Наче крізь вату, я почув, що в двері слабенько застукали кулаком.

— Хлопчику! Хлопчику! — запищав тоненький дівчачий голосок. — У нього на розі моя кишеня від фартуха залишилася. Хлопчику, гей, хлопчику, у нього на розі моя кишеня…

Мені, ясна річ, було не до кишені. Цап знову повернувся, опустив роги і задріботів до мене. Я шмигнув у кімнату і замкнув двері на гачок.

— Дідька лисого я на такого сяду! — почувся з двору голос Дудкіна. — Я вже краще на фанерному. Що мені, життя набридло?

Я не розчув, що йому відповіли. Шумка, яка досі лише нервово дзявуліла в сусідній кімнаті, раптом зайшлася несамовитим гавкотом. Я поліз був туди і тут же відскочив назад.

Цап був уже в кімнаті батьків. Він потрапив туди через другі двері, які я не здогадався зачинити. Він повільно крутився, підставляючи Шумці роги, а та, захлинаючись від люті і припадаючи грудьми до підлоги, у свою чергу крутилася навколо цапа і націлялася хапонути його за ногу.

Гачка на дверях до цієї кімнати не було. Я забарикадував двері важким плюшевим кріслом.

І зчинилася катавасія! Гавкіт, тупіт, форкання поступово перейшли в кухню, там загриміло щось залізне, потім гамір битви знову перемістився до сусідньої кімнати. Мене було відрізано від усієї квартири. Я не міг узяти з кухні продуктів. Мені була неприступна навіть убиральня, куди я прагнув усією душею.

Тоскно виламуючи собі пальці, я тинявся по кімнаті і думав про те, як же я відчиню артистам, коли вони прийдуть по цапа, і чи прийдуть вони взагалі, якщо Дудкін відмовився на ньому їздити.

Шумка була з тих собачок, яких називають «заводними». Звичайно варто було тільки кому-небудь пройти сходами повз нашу квартиру, як вона зчиняла істерику хвилин на п'ять. Цап з'явився у нас приблизно чверть на четверту. Рівно о четвертій у квартирі тривав той самий гармидер, а Шумка навіть не захрипла. З двору вже давно лунали голоси:

— Яке неподобство!

— Це у двадцять другій!

І Шумка, як кажуть, догавкалася. Гавкіт її раптом урвався, вона голосно гикнула, а за мить заверещала таким несамовитим, таким страшним голосом, що я подумав: «Усе! Шумці кінець».

— Гей! Двадцять друга! Що ви там, збожеволіли? — закричали у дворі.

— Припиніть це хуліганство, чуєте!

Сам не знаючи навіщо, я підійшов до вікна. По той бік двору стояв двоповерховий рублений будинок. З багатьох вікон його виглядали мешканці. Кілька чоловіків і жінок стояли на ганку й біля нього, піднявши голови до вікон нашої квартири. Тільки-но я виглянув, як вони накинулися на мене:

— Гей, хлопче! Це ти там бешкетуєш?

— У тебе є совість отак собаку мордувати!

— Мати з батьком поїхали, а він і розперезався!

У моїй голові дзвеніло від Шумчиного вереску, серце змучено калатало, але все-таки я ще разочок спробував показати свою самостійність. Сумно дивлячись у вікно, голоском слабеньким, як у вмираючого, я пробелькотів:

— Вас… вас не стосується. Я… я сам… я сам знаю, що роблю. Це наша квартира. І… І вас не стосується.

Я відійшов од вікна. Шумка раптом перестала скавуліти і задзявкотіла десь на кухні верескливо, ображено.

«Хам! Грубіян! — немовби казала вона, лежачи, певно, під газовою плитою. — З тобою не варто й справи мати».

Подзявкавши трохи, вона вгамувалася. У квартирі настала тиша. Я з ногами заліз на ліжко, притиснувся спиною до стіни і теж затих. На протилежній стіні висіло дзеркало, в якому маячило моє відображення.

Ніколи ще не здавався я собі таким блідим, таким худющим.

Я дивився в дзеркало і сумно думав, що у мене, напевно, буде рак. Я чув, як дорослі говорили, що рак розвивається на нервовому грунті і першою ознакою його є схуднення.

Пробило половину на п'яту, але я вже не чекав на артистів. Я розумів, що вони не зможуть взяти у мене цапа, коли у дворі стільки людей.

У сусідній кімнаті щось полилося, потім з-під дверей до мене потекла калюжа. Мене це вже не схвилювало. Мені вже було байдуже.

Потім чи то цап зголоднів, чи йому захотілося додому, але він почав мекати. Він мекав наполегливо, вимогливо, хрипким басом.

— Бач, який зловтішний хлопчисько! — почувся з двору старечий голос. — То собаку мордував, а тепер цапом кричить. Усе на зло!

— Ні, тут щось не те, — обізвався чоловік. — Хіба хлопчина може. так ревіти? У нього й голосу не вистачить. Дивна річ!

— Дядьку Терентію! Дядьку Терентію! — раптом схвильовано крикнула якась дівчина.

— Агов! — пролунало здалеку.

— Ти цапа шукаєш? Ходи-но сюди! Це не твій горлає?

Минуло кілька секунд мовчання, потім з двору долинуло:

— Ага! Він і є! Ох люди! Ну що за люди! Серед білого дня!

Дядько Терентій став кричати нам у вікна, щоб йому негайно повернули цапа і що він нам покаже, як худобину красти. Я не відповідав. Люди у дворі заспокоювали дядька Терентія, казали, що тут, напевно, якесь непорозуміння, що квартира належить поважній людині, підполковникові^ який навряд чи вдасться до такого діла. Казали також, що підполковника зараз немає і що вдома тільки його синок, тобто я.

— А мені біс з ним, хто там удома, кого немає. Мій цап, значить, віддай! — сказав дядько Терентій. — Зінко! Стій отут? Піду дільничного приведу.

Цап притих, ніби зрозумів, що його визволення недалеко, Я не боявся, що прийде міліціонер, я навіть радів, що він прийде, і думав тільки про те, як же він потрапить у квартиру. І раптом у мене майнула така думка: цап зараз у кімнаті батьків. Що, коли я миттю проскочу через передпокій, миттю відчиню вхідні двері… а там сходи, а там двір, а там люди, від яких мені перепаде, але які визволять мене від цапа.

Я прислухався. У квартирі було тихо. Я й гадки не мав, що цап уже перебрався до передпокою і стоїть біля самісіньких дверей моєї кімнати. Я навшпиньки підкрався до цих дверей, — тихенько зняв з них защіпку, потім відразу розчинив їх і… замалим не напоровся животом на цапові роги.

Наступної миті я вже був на середині кімнати. Цап рушив до мене. Я вискочив з ногами на підвіконня. Цап підійшов упритул до підвіконня і, мотаючи головою, дивлячись на мене своїм страшним оком, хрипко замекав. І тут я остаточно забув про свою самостійність. Я відсунувся майже до самого карниза, звісив ноги назовні, підняв обличчя до неба і заголосив на весь двір, де вже зібралося дуже багато народу.

Однак я не довго плакав. Незабаром ще більший жах охопив мене так, що я й голос утратив.

У двір увійшли татко з мамою. Вони йшли не під руку, як звичайно, а десь за метр одне від одного. Обличчя в татка було червоне й дуже сердите. Вже згодом я дізнався, що мама зіпсувала таткові всю приємність од поїздки, бо весь час непокоїлася за мене і торочила, що в неї якесь важке передчуття. Вони поїхали від полковника Харитонова, навіть не пообідавши, і цілу дорогу сперечалися.

Татко був такий сердитий, що навіть не помітив юрби, яка витріщилася на моє вікно.

Побачивши мене, він зупинився і майже закричав до мами:

— На! Дивись! Цілісінький твій скарб, здоровісінький!: Та й що взагалі з ним могло трапитися?

Не слухаючи татка, мама закричала мені, щоб я ліз назад у кімнату, що я можу впасти. Але я її не послухався.

— Дядьку Терентію! Дядьку Терентію! — гукнули в цю мить у юрбі. — Ось якраз товариш підполковник. Повернувся!

У двір увійшов низенький, неохайно одягнутий дядько, з напівсивою щетиною на обличчі, а з ним кругловидий рожевощокий міліціонер. Тут татко уперше звернув увагу на юрбу і якось притих. Міліціонер підійшов до нього і віддав, честь:

— Товаришу підполковнику, дозвольте звернутися!

— Будь ласка! Слухаю!

Міліціонер ніяково посміхнувся:

— Не знаєш, як і почати… Коротше, ось від громадянина надійшла заява, що у вас у квартирі… Його… ну, свійська тварина.

— Що за нісенітниця? Яка тварина?

— Цап, — пояснив міліціонер, навіщось притишивши голос.

— Що-о?

— Цап, товаришу підполковнику.

Татко швидко підвів голову до мене. Очі його виблискували.

— Олексію! У чім річ? Що там таке у тебе?

— Ме-е-е! — заволав цап за моєю спиною.

* * *

Що було далі — розповідати не варто, про це кожен здогадається. Скажу тільки одне: я багато зазнав того дня, але найтяжчий удар, удар у саме серце, спіткав мене наступного ранку.

Татко був на службі, мама пішла до магазину. Мені заборонили виходити. Я лежав на підвіконні і дивився у двір. Піді мною на лавочці сиділа Аглая та інші театральні діячі. Учорашня вистава пройшла у них успішно, незважаючи на те, що-довелося задовольнитися фанерним цапом. За живого цапа їм, звичайно, також перепало, але вони вже забули про це й обдумували нову постановку.

— Валянці для партизанів дістанемо, кожушки знайдуться, — говорив Семенко Тараканов. — А от портупею, кобуру та польову сумку — це треба пошукати.

— Олексійко дістане, — сказала Аглая. — У нього батько військовий.

— Котрий? З двадцять другої? — втрутився Дудкін. — Ні! Не дістане. Тепер йому батько нічого не дасть.

— Це Олексійко? У! Я йому скажу, що він самостійний, — і він, не спитавшись, візьме. Я ним як хочу, так і кручу.

«ФЕОДАЛ» ДМИТРИК

Великі, чисто помиті вікна шкільної читальні було відчинено. Повівав м'який вітерець, що пахнув сирою землею, і квіти в горщиках на підвіконнях, що цілу зиму простояли нерухомо, тепер ворушили листочками.

За одним із столиків, під широким сонячним променем, сиділи троє учкомівців, за другим — винуватець Дмитрик Рожков і потерпіла Нюся Бєлєнька.

Обоє маленькі, худорляві, коротконосі, вони сиділи на різних кінцях стола і з кам'яними. обличчями очікували початку засідання. На лобі у Нюсі красувалася велика фіолетова гуля.

Учкомівців розморила весна. Мружився від світла здоровенний Паніко Грицина, щулилася од вітерця, що лоскотав за вухами, чорна, сухенька. Зоя Кольцова, тихенько насвистував якийсь вальс голова учкому Женя Глуханський. Очі його за круглими окулярами були приплющені, а довгий горбкуватий ніс у такт вальсу описував у повітрі кола й вісімки.

Хряснули двері. Вбігла Оля.

Дивовижна зміна сталася з головою учкому. Свист припинився. Женя сидів тепер випроставшись, міцно стуливши губи…

Сівши за стіл, Оля пообсмикувала рукави білої футболки, поправила світле кучеряве волосся й широко усміхнулася:

— Ой, товариші, як на вулиці гарно! Ой… я просто не знаю, як гарно!

Вона швидко глянула на голову. А той сидів прямий, як жердина, розглядаючи табличку: «Виходячи, гаси світло!»

— Дуже шкода, що погода гарна, — сказав він. — Була б трохи гірша, нам не довелося б чекати, поки Смирнова нагуляється.

Оля завмерла з руками на потилиці:

— Як не соромно! Ти сам послав меле додому по протоколи!

Голова довго, старанно позіхав, потім відповів:

— Звідки я знав, що ти милуватимешся погодою, поки інші чекають.

— Це свинство! — Оля підскочила. Кругле обличчя її почервоніло, сині очі розширилися. — Це свинство! Я цілу дорогу бігом! Я…

— Годі вам! Ви! — сказав басом Грицина.

— Нічого не годі! Мені обридли ці ідіотські причіпки! І це дуже підло — переносити свою особисту неприязнь на ділові стосунки!

Оля сіла й стала гризти кінчик носовичка.

— Істерика — найкращий спосіб самозахисту, — вирік голова.

Якусь хвилину учкомівці мовчали, похмуро поглядаючи на «підсудного» та «потерпілу». Ті совалися на стільцях, вмощуючись зручніше. Час від часу поправляючи темного, звислого на лоба чуба, Женя похмуро оголосив:

— Н-ну… Багатьох членів учкому не вистачає… Одні хворі, інші — на змаганні. Я гадаю, що ми й учотирьох зможемо обговорити питання про поведінку оцього… типа.

Голова встав на весь свій довжелезний зріст і спрямував блискучі скельця окулярів на Дмитрика:

— Рожков! Відповідай на запитання. Був такий факт? У середині цього року, коли Бєлєнька вперше прийшла до нашої школи, ти умочив її косу в чорнильницю.

Дмитрик сидів, похнюпивши голову, тримаючись руками за краї стільця.

— Був, — відповів він тихо.

— Далі! Під час зимових канікул, зустрівши Бслєньку на вулиці, ти вдарив її сніжкою в око. Так це чи ні?

— Так…

— Гаразд. Тепер скажи мені, Рожков: ти живу мишу до школи приносив?

Дмитрик мовчав. Муха сіла йому на коліно. Він машинально впіймав її і став розглядати.

— Рожков! Я тебе запитую!

— Приносив, — прошепотів Дмитрик, відриваючи у мухи лапу.

— А в буфеті, під час сніданку, ти сунув цю мишу Бслєнькій за пазуху?

Дмитрик мовчав. Зоя постукала олівцем об стіл:

— Рожков! Ти не в себе дома! Кинь муху і відповідай!

— За комір, а не за пазуху, — сказав Дмитрик і хмуро зиркнув на неї з-під чубчика.

— Добре, — вів далі голова. — Ми тебе, здається, попереджали, що отаке цькування новеньких у радянській школі неприпустиме, що коли ти не кинеш своїх витівок, то тобі це так не минеться. І от, замість того, щоб виправитися, ти вчора підставив Бєлєнькій ніжку. Вона впала й розбила собі лоба. Так, якщо я не помиляюся?

Дмитрик сидів, відкопиливши губи. Він важко дихав і часто шморгав носом. Нюся підвелася з-за стола. Стоячи струнко, вона проговорила тихим, тремтячим голосом:

— І ще позавчора він у мене гумкою стрельнув… Замалим кров із вуха не пішла…

Вона знову сіла й завмерла з нерухомим обличчям. Женя теж сів, відхилився на спинку стільця і витягнув довгі ноги:

— Н-ну… Я гадаю, що тут справа проста. Висловлюйте свої думки, і край.

Учкомівці мовчали. Мовчали «підсудний» і «потерпіла». За вікном, на дротах повітряної мережі, вмостилися дві ластівки. Вони, перебираючи лапками, боком рухалися по дроту і витягували шиї, заглядаючи у вікно.

— Вигнати! — сказав басом Грицина.

Зоя підняла вказівного пальця:

— Ні, товариші! Не просто вигнати. Ми, звичайно, можемо порушити клопотання, щоб його перевели до іншої школи, але, товариші, тут зовсім інша річ. Усі ми тут старшокласники, і у нас не буває випадків, щоб хлопчаки лупцювали дівчаток. А в молодших класах, товариші, це масове лихо. Хлопчаки…

— Хлопчики, — озвався басом Грицина.

— Хлопчики дивляться на дівчаток, як на істот нижчих, усіляко їх пригноблюють. І я вважаю, що це не що інше, як пережиток тих часів, коли на жінку дивились, як на рабиню, товариші…

— Загнула! — сказав Грицина.

— … І по-моєму, товариші, ми повинні організувати над Рожковим товариський суд, ми повинні зробити так, щоб про цей випадок дізнались усі в школі, ми повинні, товариші, витравити ці феодальні звички з нашого колективу.

Вона замовкла. «Феодал» Дмитрик кусав нижню губу. Нюся зиркала на нього.

— Так, — сказав голова. — Грицина — за виключення. Зоя — за товариський суд. Смирнова! Твоя думка?

Знехотя, — вона все ще гризла носовичок, — Оля промовила:

— Якби всіх за це виключали, то тебе давно б у школі не було. Як ти мене в шостому класі мучив!

Голова розлютився. Темний чуб знову затріпотів над окулярами:

— Ось що, Смирнова: ми, здається, говоримо про Рожкова… Зрозуміло тобі? По-моєму, справа ясна. Рожкова попереджували не раз, що такого хуліганства школа не потерпить і що таке хуліганство…

— Яке там хуліганство! — пролунав раптом спокійний тоненький голосок. — Ніякого тут хуліганства немає.

Всі обернулися. Читальня була мовби перегороджена голубуватим скісним промінням сонця, і за цим промінням, у віддаленому кутку, сиділа білява дівчинка років тринадцяти. Навалившись на стіл, закинувши червону краватку за плече, вона писала заголовок до стінгазети.

— Як? Що ти сказала? — перепитав Женя.

— Ніякого тут хуліганства немає.

— Так. А що ж це, по-твоєму?

Не підводячи голови, дівчинка відповіла спокійно:

— Просто сохне він. Ото й усе.

— Що? — підвів голову Грицина.

— Сохне він за нею, кажу. Ну, подобається вона йому.

Голова підвівся, зняв окуляри і поклав їх на стіл. З нього злетіла вся офіційність:

— Стривай… Що ти дурниці мелеш! А навіщо ж тоді б'є?

— Ну, всі так роблять. Он коли за мною Антошкін сохнув, я вся у синцях ходила, та й то нікому не скаржилася.

— Чортзна-що!.. Оце-то штуковина! — пробурмотів Женя і, заклавши руки за спину, заходив по читальні.

Дмитрик схопився весь червоний. Маленькі сірі оченята бігали з боку в бік.

— Нічого я за нею не сохну! — закричав він люто.

Нюся Бєлєнька сиділа, опустивши вії, така сама червона, як і Дмитрик.

— Бреше вона! Нічого я за нею не сохну! — повторив Дмитрик ще несамовитіше.

Голова зупинився над ним:

— Ану лиш… Ось що: вийдіть-но на хвилинку.

Дмитрик вибіг з кімнати. За ним, дрібочучи тонкими ніжками, вийшла Нюся. Женя знову сів за столика.

— Чортзна-що!.. Оце так задача! — Він повернувся до дівчинки. — Слухай-но!.. Як тебе!.. Ти певна, що він саме… теє… сохне?

— Угу, — сказала дівчинка. — Весь клас знає.

— Та-а-ак… — Женя подумав трохи, пощипуючи кінчик носа. — Як же вчинити? Га?.. Коли б він з хуліганства її лупцював, можна було б йому всипати. А тут — інша річ. Тут…

— Ну, а нам-то що? — сказав Грицина. — Сохне чи не сохне — однаково морду б'є.

Зоя проговорила дуже серйозно:

— Ні, Грицина. Це, знаєш, формальний підхід. Перед нами жива людина все-таки. І, може, він навіть страждає, товариші.

Оля, нарешті, вийняла з рота носовичок, поклала його на стіл і зіжмакала двома руками.

— Мене цікавить одне питання, — заговорила вона повільно, не відводячи очей. — Виходить, що коли тобі хто-небудь не подобається і ти його мучиш, то тебе за це покарають. Якщо ж тобі подобається хто-небудь, то знущайся над ним скільки завгодно, і тебе за це ще й пожаліють. Дивно дуже!

Голову ледь почервонів:

— Нічого немає дивного. Тут слід зважати на психологію.

— Цікаво! Яка ж це психологія?

— А така: хлопцеві подобається дівчинка. Він не осмілюється їй про це сказати, ну й…

Він затнувся. Зоя допомогла йому:

— Розумієш, він не осмілюється їй сказати, але йому хочеться звернути на себе увагу. Розумієш?

— І лупцює?

— Так. Але не в порядку хуліганства, а щоб звернути увагу.

Оля підвелась і подивилася Жені просто у вічі:

— Дайте мені слово, товаришу голово.

— Бери, хто його тобі не дає!

— Ось що я скажу. Рожков у нас не єдиний. От… у нас багато схожих на нього… І навіть у десятих класах є. І я вважаю, що Рожкова і таких, як він, треба судити товариським судом, правильно сказала Зоя… Бо це неподобство! Ніхто не винен, що їм самолюбство не дозволяє поводитися по-людськи. Коли б моя воля, я б цього Рожкова із школи вигнала… Вони гадають, що ніхто нічого не знає. Ні! Даруйте, Женечко! Про Рожкова вона каже, що всі знають, і про інших теж усі знають. І, будь ласка, увільніть нас від таких…

Знову запанувала мовчанка.

Обличчя голови було в затінку, а вуха, крізь які просвічувало сонце, палали, немов два світлофори.

— Нічого не розумію, — забубонів він. — Наговорила, наговорила, а що наговорила, й сама не добере.

— Доберу чудово! І ти добереш, — буркнула Оля й знову вчепилася зубами за носовичок.

— Якісь узагальнення… які нікому не потрібні… Говорила б конкретно, що робити з Рожковим.

— Я знаю, що робити, — сказала Зоя, — Треба, товариші, не адмініструвати, а створити умови для нормальних дружніх взаємин.

— Паняйте. Створюйте, — знизав плечима Грицина.

— Конкретно: треба Бєлєнькій і Рожкову дати спільну роботу.

— Правильно, — сказав голова.

— Марно, — сказала Оля.

— Чому марно? Спільна робота завжди зближує.

— А знаю, що марно!

Голова обернувся до неї і майже закричав:

— Ось що, Смирнова! Хочеш говорити, то говори прямо. Зрозуміло?

— Я й так прямо говорю.

— Конкретно: яку роботу дамо?

Грицина потягнувся й позіхнув:

— Дати їм написати гасла до Першого травня.

— Не можна, — сказала Зоя. — Потрібна ініціативна робота.

Вони помовчали й задумались. Голова гриз ніготь. Грицина розглядав свої великі, перемазані чорнилом кулаки. Оля широко відкритими злими очима дивилася поперед себе, притиснувши до рота носовичок. Так минуло хвилин зо дві.

— Нічого я за нею не сохну, — пролунало за дверима.

Долинув звук ляпасів — одного, другого, третього, а потім приглушений писк. Учкомівці посхоплювалися зі своїх місць. Один стілець полетів на підлогу.

— Рожков! Знову! — загорлав Женя. — Ану, увійдіть сюди.

За дверима все стихло.

— Увійдіть сюди, я вам кажу!

Двері відчинились. Увійшла Нюся, червона й скуйовджена. Вона трималася рукою за потилицю.

— А де Рожков?

— Повтікав, — тихо відповіла Нюся. — Тобто він утік.

— Він знов лупцював тебе?

Нюся швидко прийняла руку з потилиці.

— Я питаю: він знову тебе вдарив?

Нюся подумала трохи, опустивши очі.

— Нє-е!.. — коротко відповіла вона.

У світлій читальні було тихо й порожньо. Дівчинка, яка трудилася над стінгазетою, підвелася з-за столу, потяглася і, підійшовши до підвіконня, сіла на нього. Дриґаючи ногами, мугикаючи якусь пісеньку, вона дивилася вниз на теплий, тихий провулок. Дахи будинків були вже зовсім сухі, але на бруківці поміж голубуватим, рожевуватим і сірим камінням ще чорніла волога земля.

Ось із дверей школи вийшли Зоя і Грицина. Вони потисли одне одному руки й розійшлися в різні боки.

Ось вибігла Нюся. Вона весело пострибала тротуаром на тонких прямих ногах.

Ось вийшли Оля в сірому пальтечку й довготелесий голова учкому в чорному костюмі. У кожній руці він тримав по портфелю. Вони зупинилися, поговорили трохи і повільно побрели чистим тротуаром, обминаючи маленькі підсихаючі калюжі. Два портфелі по черзі били голову по довгих ногах.

Дівчинка сповзла з підвіконня і повернулася до свого столу. Намотуючи кінчик червоної краватки на палець, вона сумно дивилася на зіпсований заголовок стінгазети. Там було написано: «За вімінне навчання».

ДРЕСИРУВАЛЬНИКИ

У передпокої пролунав короткий дзвоник. Бабуся вийшла з кухні і відчинила двері. На площадці стояв хлопчик, якого бабуся ще не бачила. Він злегка вклонився і дуже ввічливо запитав:

— Пробачте, будь ласка. Чи тут живе Гриша Уточкін?

— Ту-ут, — протягла бабуся, підозріло оглядаючи гостя.

Сам хлопчик справив на неї досить приємне враження. Він був одягнутий у старанно випрасувані сині штани і чистеньку жовту теніску з короткими рукавцятами. На грудях у нього червоніла шовкова краватка, золотий чуб його був акуратно розчесаний на проділ.

При всьому тому він тримав під пахвою дуже брудну й подерту ватянку, а в другій його руці був затиснутий кінець мотузка, прив'язаного до нашийника криволапої, непевної масті собаки з шерстю, що стирчала пасмами. Через оцю собаку та оцю ватянку бабуся насторожилася.

— Скажіть, а можна бачити Гришу?

— Мо-о-ожна, — після деякого вагання протягом сказала бабуся. Вона хотіла була сказати, що собак не слід водити в кімнати, що від них самий тільки бруд, але стрималась і лише додала: — В оті двері йди.

Однак хлопчик не повів собаки до кімнати, а суворим голосом звелів:

— Пальмо, сидіти! Сидіти! Пальмо, кому сказано? Сидіти!

Пальма позіхнула й сіла з виразом безнадійної нудьги на бородатій морді. Хлопчик прив'язав кінець мотузка до поручнів сходів і тільки після цього постукав у вказані бабусею двері.

Гриша, кремезний, з копицею темного розкуйовдженого чуба і з суворим виразом обличчя, пиляв у цей час якусь дощечку, притиснувши її коліном до сидіння стільця. Він трохи здивувався, впізнавши в гостеві Олега Волошина, який учився в паралельному класі і з яким він майже не був знайомий. Гриша випрямився і, заправляючи сорочку в штани, мовчки втупився поглядом у гостя.

— Драстуй, Уточкін, — сказав той, причинивши за собою двері. — Ти не дивуйся, що я до тебе прийшов. У мене до тебе одне прохання.

— Ну? — коротко спитав Гриша.

— Ти міг би допомогти мені дресирувати собаку?

Гриша завжди був ладен узятися до будь-якого діла, але говорити багато не любив:

— Міг би. А як?

— Розумієш, я її дресирую на собаку охоронно-сторожової служби. Я вже навчив її ходити поряд, сідати по команді, лягати… Тепер я з нею відпрацьовую команду «фас»… Щоб вона кидалася, на кого я накажу. А для цього потрібен асистент, зовсім не знайома собаці людина.

— Щоб вона на неї кидалася?

— Ага. Ми вже дресирували з хлоп'ятами нашого класу, і вона душе добре кидалась, але тепер вона з ними перезнайомилась і більше не кидається. А треба зміцнити рефлекс. От я тебе і прошу…

Гриша, роздумуючи, почухав широкого носа:

— А як покусає?

— По-перше, я її триматиму на повідцеві, а по-друге, асистент надягає захисний спецодяг. — Олег розгорнув ватянку і витяг із неї такі самі подерті ватяні штани. — Зі мною всі хлопці нашого класу її дресирували, а вона тільки одного Сергійка Лаптєва трішки вкусила. Згоден?

— Згоден. А де твоя собака?

— Я її на сходах залишив, щоб вона не знала, що ми з тобою знайомі. Я зараз вийду з Пальмою і ждатиму тебе на Тихій вулиці. А ти надягай спецодяг, приходь туди і скрадайся до Пальми, ніби злочинець. Гаразд?

— Гаразд. Іди!

Олег пішов. Гриша надів кепку і став одягатися в спецівку. Це виявилося справою нелегкою, бо штани були величезні. Стягнувши їх поясом під пахвами і зав'язавши шворочками біля кісточок, Гриша став схожий на дуже велику, дивовижної форми гармошку. Ватяна куртка, яку він надів, дещо поправила діло: звисаючи за коліна, вона майже зовсім прикрила штани. Рукави, що теліпалися сантиметрів на двадцять нижче кистей рук, Гриша не засукував.

Гриші, звичайно, не хотілося, щоб бабуся побачила його в такому костюмі, тому, перш ніж вийти з кімнати, він трохи прочинив двері і прислухався, а вже потім вислизнув із квартири.

Вулиця Тиха і справді була дуже тиха вуличка. Тут уздовж тротуарів там і сям росли старі липи, за якими ховалися маленькі будиночки на один і два поверхи. Рух тут був такий незначний, що між диким камінням бруківки зеленіла травичка.

Прийшовши сюди, Гриша здалеку побачив Олега, який походжав бруківкою, голосно примовляючи:

— Поряд! Пальмо, поряд!

— Гей! — неголосно гукнув «асистент».

Дресирувальник зупинився, скомандував Пальмі сидіти і кивнув Гриші головою: можна, мовляв, починати.

Асистент насунув кепку на носа, хижо випнув нижню щелепу і, злегка присідаючи, теліпаючи рукавами, зигзагами став скрадатися до собаки.

Пальма помітила асистента і, сидячи, розглядала його, нахиляючи бородату морду то праворуч, то ліворуч. Коли Гриша підійшов до неї метрів на десять, вона встала і неголосно загарчала.

— Пальмо! Фу! Сидіти! — сказав Олег.

Пальма неохоче сіла, продовжуючи шкірити зуби. Асистент став рачки і теж загарчав.

— Фас! — крикнув Олег.

Пальма гавкнула і так стрімко кинулася на Гришу, що дресирувальник насилу втримав її за мотузок. Гриша підхопився і шарахнувся вбік.

— Бачив? — тихенько сказав Олег.

— Ага, — так само тихо відповів Гриша. — Тільки вона і без твого «фаса» кинулася б… Адже я її дражнив.

— Тепер знаєш що? Тепер давай не дражнити. Ти сховайся за рогом, а потім вийди і спокійно йди тротуаром. І навіть не дивися в наш бік. Гаразд?

— Гаразд!

Гриша добіг до перехрестя, сховався за рогом і, зачекавши там хвилинку, статечно рушив протилежним від Олега тротуаром. Ось він порівнявся з ними… Ось пройшов мимо…

— Фас!

— Рррав! Рав-рав!

Гриша обернувся і побачив, як Пальма, натягуючи мотузок, рветься до нього.

— Здорово? — сказав Олег з другого тротуару. — Все! Дякую! Перевірку зроблено! Скидай спецодяг і йди сюди.

Гриша зняв ватянку і, витираючи піт з лоба, підійшов до дресирувальника. Пальма спробувала хапонути його за ногу, але Олег крикнув на неї і примусив сісти. Він усміхався, голубі очі його блищали, а обличчя аж пашіло.

— Бачив? Бачив, що таке дресирування? Ти навіть не глянув на неї, а вона вже кинулася!

Стоячи трохи віддалік од Пальми, Гриша колупався в носі.

— Ну її що ж, що кинулася! Я її дражнив, вона мене запам'ятала, от і кинулась. Та в такому одязі вона на кожного кинеться. От якби вона на оту тіточку кинулася, тоді інша річ була б! — І Гриша показав очима на огрядну громадянку, яка йшла перевальцем на протилежному тротуарі, тримаючи в руках сумку з продуктами.

Олег перестав усміхатися і теж подивився на громадянку. Коли вона пройшла мимо, він присів поруч з Пальмою і, простягнувши руку в напрямі жінки, тихенько скомандував:

— Пальмо, фас!

Тієї ж миті пролунало дзвінке гавкання, і мотузок смикнув Олега за руку.

— Пальмо, фе! — Олег з торжеством звернувся до Гриші: — Ну що, га? Ну що, бачив?

Тільки тепер Гриша повірив у силу дресирування. Тримаючи під пахвою свій кошлатий спецодяг, він присів навпочіпки перед Пальмою і став розглядати її.

— Це яка порода? Дворняжка?

— У тім і річ, що звичайна дворняжка!

— Якби вівчарка, то вона ще краще кидалася б, — зауважив Гриша.

— А я, ти гадаєш, для чого її дресирую? Я вивчу її, піду в розплідник, де службових собак розводять, покажу, як я вмію дресирувати, і мені дадуть на виховання щеня-вівчарку.

Гриша підвівся. Він усе ще дивився на Пальму.

— Напевно дадуть? — спитав він.

— Не зовсім напевно, а просто я так думаю.

— А у нас у місті є… оті самі… де вівчарок розводять?

— Розплідники? Звичайно, є. При ДТСААФі є, при Управлінні міліції є… Я в ДТСААФ піду. От тільки відпрацюю з нею драбину, бар'єр та витримку і піду показувати.

— А що таке драбина, бар'єр та витримка?

— Драбина — це щоб вона вміла підніматися й спускатися по приставній драбині. Бар'єр — це щоб вона вміла стрибати через паркани, а витримка — це так: я, приміром, скомандую їй сидіти, а потім піду куди-небудь, хоч і на півгодини, і вона не зрушить з місця доти, поки я не повернуся.

Досі Гриша мало був знайомий із службовим собаківництвом. Він чув, що є собаки-шукачі, разів зо два він бачив у кіно надзвичайно розумних вівчарок, які чинили подвиги разом з прикордонниками. Але завжди йому здавалося, що виховання таких собак доступне тільки особливим фахівцям.

І от тепер він побачив, що не фахівець, а простий школяр примушує не вівчарку, а що не є паршивеньку дворняжку по команді ходити поряд, по команді сідати, по команді кидатися на перехожих.

На вигляд флегматичний, похмурий, Гриша був хлопець запальний, схильний захоплюватись. Він уявляв собі, як іде поряд з величезною вівчаркою, від якої всі шарахаються вбоки, як він приходить з нею до школи і як на очах у зачудованих хлопців цей лютий, ікластий звір по одному його, Гришиному, слову перелазить через паркан, піднімається по приставній драбині на горище сарая і спокійно, не сходячи з місця, сидить у дворі, поки Гриша вчиться в класі.

— Волошин, а де ти вивчився… отеє… дресирувати?

— Дуже просто. Купив собі в крамниці книжку, «Службове собаківництво» називається, по ній і навчився.

— Я собі теж таку куплю. От із собаками погано. Я б міг сяку-таку дворняжку спіймати, тільки ж бабуся прожене.

Хлопці довго розмовляли, стоячи на краю тротуару. Олег показав Гриші усі штуки, які вміла виробляти Пальма. Гриша так захопився цим, що тільки раз оглянувся, почувши неподалік неквапливі, чіткі кроки. Протилежним тротуаром йшов міліціонер — високий, стрункий, підібраний, з лейтенантськими погонами. Заклавши великі пальці рук за пояс, він поглядав на хлопців, які вовтузилися із кумедним собакою, і всміхався. Олег теж помітив міліціонера.

— Дивиться, — тихо сказав він.

Улещені увагою лейтенанта, хлоп'ята знов оглянулися на нього і теж усміхнулися. Той злегка їм підморгнув. І раптом Гриша пригадав, що, за словами Олега, в управлінні міліції теж є розплідник. Він тихенько штовхнув Олега в бік і прошепотів:

— Покажи йому! Покажи йому, як вона кидається!

— Незручно!

— Ну, чого там незручно! Адже жартома. Покажи! Олег мить завагався, потім присів, показав рукою в напрямі міліціонера і голосно, щоб той почув, крикнув:

— Пальмо, фас! Фас!

Пальма рвонулася, висмикнула мотузку із руки Олега і з лютим гавканням помчала до міліціонера.

— Тікай! — ту ж мить вигукнув Гриша.

Що було далі з Пальмою, хлопці не бачили. Кинувши ватянку на тротуар, Гриша майнув у найближчі ворота, Олег метнувся за ним.

Хлопці навіть не розгледіли двора, в який вони забігли, вони помітили тільки, що біля паркана, праворуч від воріт, височить великий стіс дров, а між стосом і парканом є щілина завширшки сантиметрів з тридцять, коли не менше. Обидва, ніби змовившись, повернули праворуч, утиснулися в що щілину й завмерли.

За якусь мить до них долинули розмірені кроки, потім стукіт пальців у шибку. Все це чулося зовсім близько, майже біля самого стосу. Минула ще мить. Клацнув засув, скрипнули двері.

Жіночий голос трохи стривожено спитав:

— Вам кого?

— Це ваші діти хуліганять, собак на перехожих нацьковують?

— Ді-іти? — протягла жінка. — У нас у всьому будинку жодної дитини немає.

— Жодної дитини немає, а я бачив, як двоє сюди побігли… Бачите, що вона мені заподіяла? Бачите?

— Прошу, заходьте й подивіться, коли не вірите. Двір у нас прохідний. Он хвіртка! Певно, туди й побігли.

Ще трохи помовчали.

— Ну, винуватий… — пробурмотів, нарешті, лейтенант.

— Прошу, — сухо відповіла жінка.

Хряснули двері. Кроки міліціонера почали віддалятися в бік, протилежний од воріт, і незабаром зовсім стихли.

Увесь цей час хлопчики простояли нерухомо, не дихаючи, затиснуті між цегляним муром і стосом.

— Вилазь, — прошепотів Гриша.

— Тихше ти, дурню! — просичав Олег і вчепився пальцями в Гришину руку трохи вище од ліктя. Він весь тремтів з переляку.

— Вилазь! А то повернеться — тут шукатиме, — сказав Гриша і силоміць виштовхнув Олега з-за стосу.

Не глянувши у двір, не поцікавившись, чи там міліціонер, чи ні, хлоп'ята вискочили за ворота і, не чуючи під собою ніг, помчали вулицею.

Вони зупинилися тільки в під'їзді Гришиного будинку. На носі й щоці в асистента красувалися великі садна: він обідрав обличчя об поліна. Новенькі сині штани дресирувальника були в смолі, до них поприлипали дрібні трісочки та лусочки соснової кори.

— Оце-то вскочили! — спроквола мовив він, коли відхекався. — Дурень я, що тебе послухався.

— Дурень, що мотузок випустив, — буркнув Гриша і сів на сходинку, спершись підборіддям на кулаки й надувши губи.

Олег підійшов до Гриші і схилився над ним:

— Ти знаєш, що тепер буде? Гадаєш, усе так облишать? На представника влади собак нацьковувати!

— І нічого не буде. Скажемо, що ненавмисне: показати хотіли, — пробурчав Гриша.

— «Показати хотіли»! — перекривив Олег. — А хто тобі повірить, що показати хотіли? Як ти доведеш, що хотіли показати?

Гриша похмуро замовк. На душі у нього було тоскно.

— А ти ще й спецодяг загубив, — допікав йому далі Олег. — Мені він не потрібен, але знаєш, що тепер буде? Нас можуть знайти по тій спецівці.

— Як іще знайти? — сумно спитав Гриша.

— А дуже навіть просто: приведуть шукача, дадуть йому понюхати спецодяг, і він за запахом знайде і мене і тебе, бо й ти ж надівав його.

Гриша геть засумував. Він підвівся, заклав руки за спину і, вчепившись пальцями в лікті, пройшовся площадкою. За хвилину він зупинився перед Олегом:

— Слухай-но! Давай так: якщо тебе впіймають, ти не кажи, де я живу, скажи, що не знаєш. А якщо мене впіймають, то я не казатиму, гаразд?

— Гаразд. — Помовчавши трохи, Олег зітхнув. — Бувай! Пішов. Тут ще уроки треба готувати…

Виткнувши голову з дверей, він подивився праворуч, подивився ліворуч і підтюпцем затрюхав вулицею, раз у раз оглядаючись… Гриша поплентався на другий поверх, у свою квартиру.

Бабуся, яка відчинила йому двері, відразу помітила садна на його обличчі:

— Ач, обідрався! Де це ти ухитрився?

— Так просто… — буркнув Гриша й пішов у кімнату.

До вечора він тинявся по квартирі без діла, часто підходив до дверей, із острахом прислухаючись до кроків на сходах, чекаючи, що ось-ось пролунає дзвоник і на порозі стане міліціонер з вівчаркою.

А надворі, мов на зло, був чудовий вересневий день. На вулиці, під вікнами у Гриші, точився напружений матч між командою хлоп'ят з Гришиного будинку, в якій він завжди грав воротарем, та футболістами сусіднього двору.

— Грипі! Іди! Програємо без тебе! — кричали до нього хлоп'ята, коли він виглядав у вікно.

— Не хочеться, — понуро відповідав Гриша і відходив у глиб кімнати.

Настав вечір. Прийшли тато й мама. Сіли вечеряти. Дивлячись собі в тарілку, Гриша жував котлету так повільно, так неохоче, що мама занепокоїлася:

— Гришенько, чого це ти сумний такий?

— Так.

Потягнувшись через стіл, мама помацала долонею Гришиного лоба:

— Завжди такий апетит у дитини, а тут ледь жує.

— Схоже, з хлопцями щось не поділив. Бачиш, носа йому подряпали, — сказав татко. — Так я кажу, Григорію Івановичу?

Гриша нічого не відповів. Він мовчав до кінця вечері і тільки, коли пили чай, звернувся до батька:

— Татку, от у нас один хлопчик нацькував собаку на міліціонера, і він його укусив. Що йому буде, цьому хлопчикові, якщо його впіймають?

— Як це — що буде? Батьків оштрафують, у школу сповістять… За таке хуліганство по голівці не погладять.

— Це, мабуть, сьогоднішній нацькував, — зауважила бабуся.

— Який це «сьогоднішній»? — перепитав татко.

— Та приходив тут до Гриші один. На вигляд акуратний такий, а з ним собака… ну такий огидний — просто гидко дивитися.

* * *

Наступного дня була неділя. Уся родина зібралася йти обідати до Гришиної тітки, яка відзначала день свого народження.

Гриша хотів був сказати, що нездужає, і зостатися дома, але потім уявив собі, як він нудитиметься в квартирі сам-самісінький, тим часом як можна було б сидіти серед веселих тітчиних гостей, їсти всілякі смачні речі й слухати радіолу…

Гриша наважився піти. Мов на зло, татко, мама й бабуся надумались автобусом не їхати, а прогулятися пішки. Кожний міліціонер здавався Гриші тим самим лейтенантом, і він не йшов вулицею, а весь час маневрував. Ледь забачивши поперед себе чоловіка в міліцейській формі, Гриша одразу відставав од батьків і йшов за ними, майже уткнувшись обличчям у таткову спину.

Виявивши міліціонера позаду, Гриша забігав наперед і йшов так близько від батьків, що вони наступали йому на п'яти.

— Слухай, друже, та йди ти, як люди ходять, чого ти крутишся мов заведений! — не витримав батько.

Цієї миті кроків за п'ятнадцять від Гриші з якоїсь крамниці вийшов міліціонер і рушив прямо до нього. Гриша не встиг розгледіти його обличчя, не помітив, які на ньому погони. Він тут же шмигнув у найближчий під'їзд і вибіг на площадку другого поверху. Хвилин зо дві вся родина Уточкіних стояла перед під'їздом, марно гукаючи:

— Григорію! Ану, годі тобі дурня клеї ги! Що, маленький, чи що?

— Гришо, пустуватимеш, — додому повернешся, чуєш?…

Не менш обачно йшов Гриша наступного ранку до школи. Біля шкільного під'їзду він зустрів Олега. На ньому замість синіх штанів були тепер сірі, замість жовтої теніски була біла сорочка. На голові в Олега сидів солом'яний кримський бриль з величезними крисами, що робив його схожим на гриб.

— Ну як? — спитав Гриша, привітавшись з Олегом.

— Поки що нічого. Я костюма змінив для маскування. Бачиш?

— Пальма повернулась?

— Учора ще. А в тебе як?

— Поки що гаразд.

Минуло три дні. Ніяких неприємностей за цей час не трапилося. Гриша поступово посмілішав. Він знову грав з хлоп'ятами у футбол і вже не шарахався у під'їзди, побачивши міліціонера. Те саме було і з Олегом. Незабаром Гриша знову мріяв про виховання вівчарки і якось, зустрівши під час перерви Олега, спитав його:

— Ну, як, дресируєш?

— Ні. У мене Пальма зараз хвора.

— На що хвора?

— Та так щось… Нічого не їсть, не п'є і весь час лежить…

— Коли знову дресируватимеш, візьми мене гаразд? Я хочу повчитися.

Дресирувальник пообіцяв покликати Гришу, а наступної неділі трапилося ось що.

Татко, мама і Гриша сиділи за обіднім столом. Бабуся навіщось пішла на кухню. Раптом пролунав дзвоник, бабуся відчинила двері і ввела до кімнати Олега. Той важко дихав, чи то від хвилювання, чи від швидкого бігу. На лобі й носі в нього блищали дрібні росинки поту.

— Драст! — сказав він і, помовчавши, додав: — Смачного!

Потім Олег помовчав ще трохи, увібрав у себе повітря і раптом випалив:

— Уточкін, я прийшов сказати, що тобі треба робити щеплення!

У кімнаті на мить стало дуже тихо.

— Які щеплення? — спитав Гриша.

— Від сказу. У нас Пальма захворіла, перестала їсти і пити, а тоді пішла кудись і пропала. Мама пішла до ветеринарної поліклініки, і їй там сказали, що у Пальми міг бути сказ, тільки тихий. От! І тепер мені, мамі, тобі та іншим асистентам треба робити щеплення.

— Та-ак! — неголосно вимовив Гришин татко.

— Ну, от немовби серце чуло! — проказала бабуся. — Тільки він прийшов зі своїм собакою цим, так… ну немовби в мене щось стрельнуло: не жди добра від цього собаки, не жди!

Олег додав, що щеплення треба робити негайно, бо Пальма могла хворіти вже давно, і пішов. Гриша розпитав батька про те, як виявляється сказ, і після цього цілий вечір бігав на кухню до крана пити воду, щоб перевірити, чи не починається у нього водобоязнь.

Він уклався спати в дуже поганому настрої, прокинувся наступного ранку теж не в гуморі. Та коли прийшов до школи, відразу розвеселився.

Біля шкільного ґанку велика група хлоп'ят зустріла його реготом та голосними вигуками:

— О! Ще один скажений!

— Привіт скаженому!

Виявилося, що в Олега в школі, окрім Гриші, було ще цілих тринадцять асистентів, і всім їм треба було сьогодні йти на Пастерівську станцію.

Уся школа вже знала про це, і жартам не було кінця-краю. «Скажені» не ображались, а, навпаки, самі розважалися щосили. Серед школярок знайшлося кілька дівчаток, які боялися підходити до Олегових помічників, вважаючи їх уже заразними. На превелику втіху всіх хлоп'ят, асистенти на кожній перерві ганялися за цими дівчатками, клацаючи зубами і страшно завиваючи.

Після закінчення уроків десятків чотири школярів задумали проводжати асистентів та дресирувальника на Пастерівську станцію.

— Олег, командуй!.. Олег, вишикуй своїх скажених! — лунали крики, коли наші герої вийшли на вулицю.

— Скажені! Шикуйсь! Праве плече вперед, кроком руш! — скомандував Олег.

Асистенти посміхаючись парами закрокували по тротуару, а ті, що проводжали, густою юрбою пішли за ними, виграючи на губах веселого марша.

Увійшовши в двір, де містилася станція, хлоп'ята зчинили такий галас, що всі медичні працівники повитикалися з вікон.

Лікарі і сестри спершу розсердились на хлоп'ят, та, дізнавшись, що це супроводжують Олега, про якого вони вже вчора чули від його мами, і що з ним чотирнадцять асистентів, і самі стали сміятися.

Проводжаючі залишились у дворі, а дресирувальник та його помічники увійшли в приміщення станції і вишикувалися в чергу біля віконця з табличкою: «Запис первинноукушених». Ця табличка ще більше всіх розсмішила. Гриша навіть вибіг у двір, щоб повідомити хлоп'ят:

— Ми тепер не скажені, а первинноукушені!

Одержавши від лікаря направлення на уколи, асистенти вийшли у двір. Олег скомандував: «Первинноукушені, шикуйсь!» — і всі урочистим маршем подалися до районної амбулаторії, де асистентам і дресирувальникові впорснули по порції сироватки в животи. І хоч уколи були вельми болючі, усім, як і раніше, було дуже весело.

Після щеплень «первинноукушені» і проводжаючі купками розійшлися в різні боки додому. Гриша й Олег жили найдалі, тому вони незабаром лишились самі.

Бадьоро крокуючи поруч з Гришею, Олег пригадав усе пережите за нинішній день.

— Ми тепер завдяки Пальмі на всю школу прославилися! — говорив він усміхаючись. — Хоч нам і уколи тепер роблять…

— Умгу, зате сміху було скільки! — додав Гриша.

— Головне — до всього ставитися з гумором, — філософствував Олег. — Якщо будеш до всього ставитися з гумором, то ніякі неприємності тобі… — Він раптом замовк, уповільнив ходу і незабаром зовсім спинився, дивлячись кудись уперед, в одну точку. Він уже не всміхався. Обличчя його зблідло й стало щонайнещаснішим.

Гриша глянув туди, куди дивився Олег, і також весь якось осунувся. Неподалік від них, на середині перехрестя стояв низенький постовий міліціонер з великими, закрученими догори вусами.

Секунд п'ятнадцять хлоп'ята мовчки дивилися на цього міліціонера, потім глянули один на одного.

— Е-е, а як же лейтенант? — зовсім тихо, кволим голосом сказав Гриша.

Олег мовчав. Хлопці машинально рушили далі й довго йшли, не мовивши і слова.

— А може, вона його не покусала, — сказав нарешті Гриша.

— Звідки я знаю, — майже пошепки відповів Олег.

— А може, вона зовсім і не скажена, га?

Олег раптом зупинився.

— А якщо скажена? А якщо покусала, тоді що? — крикнув він несподівано тоненьким, писклявим голосом.

— Попередити треба, так? — дивлячись собі під ноги, сказав Гриша.

— Ти гадаєш, не треба? Гадаєш, не треба? А як людина через нас помре? Тоді що?

— От я й кажу: треба.

— «Треба, треба»! А як ти попередиш? Як попередиш? Підеш і скажеш йому: «Драстуйте! Це ми на вас собаку нацькували. Тепер ідіть робити щеплення»? Так ти йому скажеш, га? Знаєш, що він з нами вчинить?

Хлоп'ята підійшли до ґанку стародавнього особняка, прикрашеного кам'яними левами із щербатими мордами. Олег поклав на одну із сходинок свого портфеля й сів на нього. Сів поруч з ним і Гриша. Очі у дресирувальника почервоніли, він часто кліпав мокрими віями і шморгав носом.

— Дурень я… Ні… ні, не дурень, а просто ідіот, що послухався тебе, — примовляв він, мотаючи з боку в бік головою. — Післязавтра татко з відпустки приїздить, а я… я йому такий подаруночок: «Платіть штраф карбованців із двадцять за вашого сина».

— І ще з піонерів виключать. — додав Гриша.

Довго сиділи дресирувальник та асистент на сходах ґанку між кам'яними левами. Обличчя обох виражали такий смуток, що перехожі уповільнювали ходу, поглядаючи на них.

Уже давно настав час обіду, але ні Гриша, ні Олег і не згадали про це.

Кожен з них з тугою уявляв собі, як його затримують у міліції, як викликають туди батьків, котрі нічого не підозрівають, і як, нарешті, на очах в усього класу знімають з нього піонерську краватку. І кожен відчув, що йому не під силу витримати усе це. І в кожного разом з тим мороз пробігав поза шкірою, як тільки він починав думати про лейтенанта, котрий міг померти тяжкою смертю через їхню малодушність.

— У нього, може, діти є, — повільно мовив Гриша.

Олег помовчав трохи, тоді сказав рішучим тоном:

— До приїзду татка з відпустки нічого не робитимемо. Післязавтра татко приїде, я його зустріну як слід, а після-післязавтра підемо й заявимо.

Гриша не відповів. Олег помовчав ще трохи і раптом швидко підвівся:

— Ні, не можу! Краще вже відразу, аніж іще два дні мучитись. Ходімо!

Гриша не ворушився. Він сидів на сходах, звісивши голову, і мовчав.

— Ну, ходімо! Вирішили, то вже вирішили, — сказав Олег.

— Куди ходімо? — пробурчав Гриша, не підводячи голови.

— Ну, в міліцію, у третє відділення. Підемо, розповімо все, а там вони вже самі знайдуть того лейтенанта й попередять. Ходімо!

Але Гриша і на цей раз не ворухнувся.

— А мені чого йти? Твоя собака, ти і йди.

— А, он як! Ну й будь ласка!.. Як хочеш!.. — Олег схлипнув. — Сам підбив мене, щоб нацькувати, а тепер у кущі… Як хочеш… Вудь ласка…

І Олег, витягнувшись у струнку, злегка пересмикуючи вузькими плечима, не оглядаючись, швидко рушив тротуаром.

Тут тільки Гриша підвів голову і задивився вслід товаришеві, який усе віддалявся. За хвилину він підхопився і підтюпцем наздогнав дресирувальника:

— Гаразд. Ходімо.

Приятелі рядочком ішли по тротуару. Пройшовши два квартали мовчки, Олег гучно, з якоюсь гарячковою впевненістю в голосі, заговорив:

— От побачиш, що нам нічого не буде! Ну, от побачиш!.. Адже ж вони повинні розуміти!.. Адже ж ми благородний вчинок… Адже ми йому, може, життя рятуємо, правда? Адже вони повинні зрозуміти, правда?

Гриша мовчав, тільки сопів.

І от вони зупинилися перед під'їздом, поряд з яким було прибито вивіску: «Третє відділення міліції».

— Ходімо? — ледь чутно промовив Олег, зиркнувши на Гришу.

— Ходімо, — прошепотів той.

І обидва не зрушили з місця.

— Ну, йдемо? — сказав через хвилину Олег.

— Йдемо.

Олег прочинив двері, заглянув у них, потім тихенько, ніби крадькома, увійшов у під'їзд. Слідом за ним бочком протиснувся і Гриша.

Хлопці опинилися в довгому коридорі з двома рядами зачинених дверей. Тільки перші двері праворуч були відчинені. Вони вели до кімнати, поділеної дерев'яним бар'єром на дві частини.

Перша половина кімнати була порожня, якщо не зважати на міліціонера, котрий-стояв біля дверей. За бар'єром біля столу стояв маленький, гладкий лейтенант з червоним обличчям і щось сердито кричав у телефонну трубку. За другим столом у віддаленому кутку сидів ще один міліцейський працівник.

— Вам що тут треба? — суворо спитав міліціонер біля дверей, тільки-но хлоп'ята поткнулися в кімнату.

— Нам?.. Нам… начальника… — пробелькотів Олег.

— Якого начальника? Чергового? В якому питанні?

— Нам у питанні… нам треба заявити, в дуже-дуже важливому…

— Черговий зайнятий. Посидьте тут, — сказав міліціонер, пропускаючи хлоп'ят у кімнату, і перекривив з посмішкою: — «Заявити»!

Асистент з дресирувальником сіли на лаву з високою спинкою. Обличчя їхні стали сірі від страху, бо гладкий лейтенант, поблискуючи маленькими очицями і щомить дедалі більше розпалюючись, кричав у телефон:

— А я не маю наміру діставати стягнення через вас, товаришу Фролов! Зрозуміло вам? Не маю наміру! Я краще сам на вас накладу стягнення… Листа одержано. Так, так, одержано, товаришу Фролов. — Лейтенант узяв із стола якогось зеленого конверта, потрусив ним над головою і з розмаху жбурнув на стіл. — І ви дурня не клейте, товаришу Фролов! Не прикидайтесь дитиною!

Тут Гриша відчув, як Олег штовхнув його в бока, й почув його схвильований шепіт:

— Дурні ми! Ходімо швидше! Адже листа написати можна… Напишемо листа, і край!

Хлоп'ята підвелися.

— Усе! Кінець розмовам! Усе! — люто прокричав гладкий черговий, хряснув трубкою об важіль і, сопучи, повернувся до хлопчиків — Так! Слухаю вас!

Хлопчики глянули один на одного й нічого не відповіли.

— Ну? Що вам треба? — підвищив голос черговий.

— Нам… ми… нам нічого… ми просто так… — пробурмотів Олег.

— Як це «просто так»? Погуляти, чи що, сюди прийшли?

— Ми… ми… Ходімо, Уточкін, — швидко сказав Олег.

Хлопчики шарпнулися були до виходу, але тут же застигли на місці від жаху, пороззявлявши роти і повитріщавши очі. У дверях стояв той самий лейтенант.

Гриша так і не запам'ятав, скільки тривало страшне, моторошне мовчання. Йому здавалося, що промайнули цілі години, перш ніж Олег вимовив здавленим голосом:

— Драстуйте, товаришу лейтенанте!

— Доброго здоров'я! — відповів той, вдивляючись у хлопчаків.

І враз дресирувальник і асистент, ніби підхоплені хвилею відчаю, заговорили водночас, заговорили голосно, швидко, перебиваючи один одного, намагаючись один одного перекричати:

— Товаришу лейтенанте, ви… ви… нам пробачте, це ми на вас тоді собаку…

— Еге… ненавмисне… ми вам тільки показати…

— Ми її дресирували на собаку охоронно-сторожової служби…

— Він повідець ненароком випустив. Він вам тільки показати, а Пальма вирвалась…

— Ми відпрацьовували з нею команду «фас», і ми хотіли потім піти в розплідник і показати, як ми її дресируємо…

— Вам тепер щеплення треба робити…

— І ми хотіли попросити, щоб нам дали справжню вівчарку на виховання, і…

— Бо вона, може, скажена. Нам теж роблять щеплення…

В міру того, як дресирувальник з асистентом верзли оцю нісенітницю, обличчя лейтенанта ставало дедалі суворіше, дедалі сердитіше.

— Ясно! Годі! — зненацька крикнув він і, засунувши руки в кишені штанів, великими кроками заходив по кімнаті.

Хлопчики замовкли. Від них, як мовиться, пара йшла.

— А, ч-ч-чортяка! — прогарчав високий лейтенант.

Черговий сидів, низько схиливши голову над столом, і Гриша помітив, як він покусує губи, щоб не зареготати.

Міліціонер, що сидів у кутку, затулив обличчя розчепіреними пальцями правої руки, і плечі у нього здригалися. І Міліціонер, який стояв біля дверей, теж стримував посмішку.

— А, ч-чортяка! — повторив лейтенант і раптом, вийнявши руки з кишень, стиснувши кулаки, зупинився перед хлопчиками. — Та ви… Та я вас зараз… та я… — вигукнув він голосно і, так і не договоривши, знову заходив по кімнаті.

— Це та, що тобі штани на коліні порвала? — спитав черговий, усе ще дивлячись у стіл.

Лейтенант не відповів. Тоді черговий підвів голову і звернувся до Гриші:

— Так! Твоя адреса й прізвище?

— Кузнецький провулок, будинок три, квартира вісім, — тихо відповів той.

Черговий записав адресу на четвертинці паперу й подивився на Олега:

— Твоя?

— Проїзд Короленка, будинок п'ятнадцять, квартира один.

— Так. Ідіть!

Хлопчики подалися до дверей, але за два кроки Олег зупинився й обернувся до чергового:

— Скажіть, будь ласка, а що нам тепер буде?

— Там побачимо. Ідіть, поки цілі.

Міліціонер, який стояв на дверях, пропускаючи хлопчиків, легенько дав Гриші щигля по маківці.

Опинившись на тротуарі, хлопчаки кинулися бігти, наче боялися, що лейтенант от-от вискочить і поженеться за ними. Коли ж звернули у найближчий завулок, Олег зненацька зупинився, засунув руки в кишені штанів і обперся спиною об стіну будинку.

— Дурні, дурні і дурні! — сказав він повільно й неголосно.

— Хто… дурні?

— Ми з тобою дурні: навіщо ми справжні адреси дали? Адже ніхто не перевіряв.

У відповідь на це Гриша тільки зітхнув.

* * *

Одинадцять днів Гриша очікував, що його батьків викличуть у міліцію.

На дванадцятий день, коли Гриша був у школі, пролунав дзвінок.

Бабуся відчинила двері й побачила стрункого лейтенанта в міліцейській формі.

— Даруйте! Тут живе Гриша Уточкін?

— Ту-у-ут, — протягла бабуся ослаблим голосом.

— Удома він?

— Нема-а-а… В школі!..

— Дозвольте на хвилинку!..

Бабуся відступилася, пропускаючи лейтенанта в передпокій, і тільки тут помітила, що лейтенант веде за повідець щеня-вівчарку з гострою мордочкою, торчкастими вухами і високими товстими лапами.

— Ось передайте йому, прошу, — сказав лейтенант, укладаючи кінець повідця в бабусину руку. — На нашийнику монограма є. І скажіть, що привіт їм обом від лейтенанта Самійленка.

Лейтенант козирнув і пішов.

Бабуся випустила з рук повідець і довго стояла, упершись руками в боки, дивлячись на щеня, яке розгулювало по передпокої й потягувало носом. Потім вона сходила в кімнату, начепила окуляри і, повернувшись до передпокою, присіла навпочіпки:

— Ану, ти! Як тебе?.. Ходи-но сюди! — сказала вона, чмокнувши губами.

Щеня підійшло до неї. виляючи хвостом й усміхаючись. Притримуючи його за спину, бабуся знайшла на нашийнику металеву пластинку. На ній вигравірувано:

«Гриші Уточкіну та Олегу Волошину від працівників 3-го відділення міліції».

— Ти ба!.. — прошепотіла бабуся.

«ЛЮДИНА БЕЗ НЕРВІВ»

У Лоді була одна слабина: йому так хотілося зажити слави людини хороброї, людини надзвичайної, яка пройшла крізь вогонь і воду, що він часом не міг не прибрехати.

Коли в піонерському таборі влаштовували прогулянку на човнах по річці, він усім своїм виглядом давав зрозуміти, що йому нудно кататися в «цій посудині для сухопутних щурів та маміїв».

Якщо проходив пароплав і човни похитувалися, а дівчата весело й трохи злякано пищали, Лодя навмисне ще дужче розхитував «цю посудину» і говорив:

— Спробували б ви п'ять балів на Чорному морі!

— А ти пробував?

Лодя кивав головою і розповідав про те, як він, узявши потихеньку човна, пройшов у п'ятибальний шторм з Третього табору Артеку до Нижнього табору, замалим не розбившись по дорозі об скелю Султанку.

— Нічого страшного немає. Не розгублюйся — і все гаразд. Злякався — тоді грай похоронний марш, — закінчував він.

Особливо Лодя намагався вразити своєю відвагою дванадцятирічну Машу Брикіну з другого загону дівчаток. Їй розповідав про те, як він, власними руками задушив скаженого фокстер'єра, що напав на нього, і про те, як вони з батьком заблукали якось у пустелі Каракуми і врятувалися тільки завдяки його, Лодиній, кмітливості. Маша всьому вірила. Її кругле, дуже смагляве обличчя з кирпатим носом завмирало від жаху, великі карі очі нерухомо дивилися на щуплого Лодю. Інколи вона перебивала оповідача й схвильовано питала:

— Ні, Лодько, ти зізнайся: невже… невже ну от ніскілечки не було страшно?

— Що ж тут страшного! — знизував плечима Лодя. — Не розгублюйся — і все.

Маша від надміру почуттів мотала головою, і груба золотава коса била її по плечах.

— Ні… ні, Лодько… Ти… ти якийсь надзвичайний! Ти просто людина без нервів!

Серце Лоді приємно завмирало від таких слів. Він уже мріяв про те, як би справді довести Маші, що він «людина без нервів».

Якось надвечір Лоді та Маші доручили сходити в сусіднє село й запросити на піонерське вогнище голову колгоспу, якому було надано звання Героя Соціалістичної Праці.

До села було кілометра півтора.

Ліворуч уздовж польової дороги простягався лан вівса, праворуч упритул до дороги підступав ліс. З самого краю росли молоді ясно-зелені ялиночки; за ними, немов оберігаючи малюків, стояли дорослі ялини з важкою синюватою глицею на опущених гілках.

Маша раз у раз уповільнювала ходу, вдивляючись у глибінь лісу.

— Угадай, на скільки простягається цей ліс? — говорила вона. — Не знаєш? До самої залізниці, більш як на двадцять кілометрів! Євстигній Іванович, начальник табору, сказав, що коли хто-небудь піде в цей ліс без вожатих, то його відразу вирядять додому. Знаєш чому? Бо в цьому лісі не тільки діти, а навіть тутешні колгоспники часом плутають: кружляють, кружляють, а вийти не можуть.

— Ото мені ліс! Ти справжнього лісу не бачила, — відповідав Лодя і вже обмізковував нову оповідку про свої пригоди в Уссурійській тайзі.

Овес скінчився. Дорога відійшла од лісу й побігла навскіс через луг. Десь у кінці лугу бовваніли довгі будівлі колгоспної ферми. На лузі, кроків за п'ятнадцять від дороги, пасся великий чорний з білими плямами бугай, припнутий до стовбура самотньої берези. Порівнявшись з бугаєм, діти зупинилися.

— Берендей, — шанобливо сказала Маша.

Лодя мовчки кивнув.

— Його тиждень тому в колгосп привезли. У череду його не пускають.

— Знаю, — сказав Лодя.

— Його все село боїться, — знову напівголосно заговорила Маша. — На тому тижні, коли його вели в стійло, він коня заколов рогами, а у вівторок рахівник на велосипеді їхав, то він на нього… Рахівник прямо з велосипеда через паркан перескочив і тому зостався живий.

Усе це Лодя вже знав. Знав він також, що Берендей не підпускає до себе жодного з працівників ферми і що ладить з ним тільки колгоспний зоотехнік, який і привіз Берендея звідкись з-під Ярославля.

Берендей перестав скубти траву, підвів голову і, стоячи боком до дітей, стежив за ними блискучим некліпаючим оком.

— Ходімо, — сказала Маша. — Він чогось дивиться на нас…

Лодя побоювався корів, а бугаїв і поготів. Саме тому він і не зрушив з місця.

— Лодю, ходімо! Бачиш, він дивиться на нас.

— Не бійся. Не з такими мав справу.

Яку він мав справу з бугаями, Лодя ще не вигадав, та Маша його й не питала. Вона тільки дивилася то на щуплого Лодю в широких і довгих, не на нього, трусах, то на здоровенного бугая, в якого чорна лискуча шкура туго обтягувала кожний м'яз.

Бугай, певно, був надійно припнутий до берези. Лоді так і кортіло здивувати Машу своїм неймовірним самовладанням. Він заклопотано звів брови і сказав:

— Схоже, що налигач біля рогів перетерся.

— Ой!.. Лодько, правда?

— Так. Я зараз перевірю. Відійди якнайдалі про всяк випадок.

— Лодько, вернися! Ні, це просто божевільний якийсь! — закричала Маша, відступаючи по дорозі назад.

Лодя не звернув на цей крик ніякої уваги. Розміреною ходою він підступав ближче до бугая. Берендей повернувся рогами до Лоді і з шумом видихнув повітря: «Хух!» Від цього «хух» у Лоді відразу ослабли ноги. Він краєм ока глянув на Машу. Та стояла вже біля самого лісу й кричала:

— Лодю, не треба! Лодю, що ти робиш?!

Це підбадьорило Лодю. Він ступив ще кілька, на цей раз дуже нерівних, кроків і зупинився за півтора метра від бугая.

Берендей опустив роги, сильно вдарив себе хвостом у бік, і знову почулося: «Хух!»

— Ну-ну у мене!.. Ти не дуже! — кволеньким голоском сказав Лодя і ступив бочком ще крок.

Берендей мотнув головою, наче бажаючи скинути налигача, що подвійною вісімкою обплітав роги, і рушив до Лоді. Однак налигач напнувся і вивернув йому голову так. що одне око стало дивитися в землю, а друге — в небо. Бугай заревів протяжно й розкотисто. Маша заверещала. У Лоді щось стиснулося в животі. Він хотів був утекти, але побачив, що бугай стоїть так, як і стояв, і налигач міцно тримає його.

«Доторкнуся до морди й піду!»

Лодя знов бочком підступив до Берендея, сильно витяг ліву руку і, підлесливо примовляючи: «Бицю, бицю…», ткнув «бицю» вказівним пальцем у м'якого теплого носа. Берендей не поворухнувся. Лодя відразу посміливішав.

— Ну-ну! Не на того натрапив, — сказав він голосно, щоб Маша могла почути, і знову штурхонув бугая в носа, на цей раз кулаком.

Берендей незграбно позадкував. Тепер можна було з гідністю піти. Лодя повернувся й подався до Маші, намагаючись не квапитись і не оглядатися назад. Не оглядатися було дуже трудно, бо позаду було чутно якесь важке вовтуження. Однак Лодя не повернув голови. Він навіть вдав на обличчі безтурботну усмішку. Так Лодя пройшов приблизно половину шляху. І раптом він побачив, як Машине обличчя перекосилося, почув, як вона вереснула несвоїм голосом, як її ніби вітром змело й понесло дорогою до табору. Лодина голова сама по собі повернулася.

Берендей, опустивши роги, рівним труськом біг до нього.

«Людина без нервів» не писнула, не скрикнула. В голові промайнуло: «Тікати!», а ноги вже пронесли метрів з десять у напрямі до лісу… Потім Лодя подумав: «Сховатись!», а сам уже секунду лежав під гіллям величезної, лапатої ялини, що росла біля самої землі. Більше Лодя ні про що не думав, тільки чекав, що бугай зараз дістанеться до нього і заколе…

Але Берендей не з'являвся. Довго, дуже довго Лодя лежав крижем на сухій глиці, потім трохи підвів голову й прислухався. Довкола було тихо. Важко сказати, скільки тривала ця тиша: чи то п'ять хвилин, чи півгодини. Нарешті, десь зовсім близько пролунав тихий уриваний голос:

— Лодю!.. Лодю, де ти? Лодю!

«Людина без нервів» виповзла з-під ялини, насилу продерлася через густі зарості молодняка, яких вона не помітила, спасаючись від Берендея, й опинилася на дорозі.

Маша стояла за три кроки від Лоді. Кругле обличчя її почервоніло, вії злиплися від сліз, від гладенької зачіски відокремилося безліч тонких пасмочок, які легенько ворушилися і поблискували золотими іскорками. Лодя, навпаки, був блідий. Через носа й праву щоку його тяглося велике садно. Труси, сорочка й скуйовджений чуб були утикані глицею.

Маша довго розглядала його, потім глибоко зітхнула:

— Я вже думала, ти загинув. Лодя постарався всміхнутися.

— Ц-цікава пригода! — вичавив він, трішечки заїкаючись.

Обоє помовчали, неуважно оглядаючись на всі боки. Ні на дорозі, ні в селі, ні на лузі не було видно жодної душі. Раптом на обличчі у Маші знову відбився переляк:

— Лодько! А Берендей? Де Берендей?

Лодя байдуже махнув рукою в напрямі лісу:

— Там десь.

Маша підійшла ближче й подивилася йому у вічі.

— Лодько, ти розумієш, що ти накоїв? Розумієш? — сказала вона.

Лодя мовчав.

— Він же в ліс пішов! Він же пропаде! — майже крикнула Маша.

Тільки тепер Лодя побачив другий бік усієї цієї історії. Через нього зірвався з прив'язі колгоспний племінний бугай. Бугай може піти далеко в ліс, може заблукати, загинути… Плечі у Лоді опустилися, обличчя видовжилося.

— Ось що ти накоїв!

Маша стояла в задумі, закусивши зубами кінчик піонерської краватки, скоса, вже без будь-якого захоплення поглядаючи на «людину без нервів». Потім круто повернулась і зникла поміж молодих ялиночок. Лодя пішов за нею.

Ліс був нерівний. Густі зарості ялин скидалися на материки й острови. Поміж бухтами і протоками зеленіли галявинки з пухнастими кульками кульбаб. Маша неначе забула про свій страх перед Берендеєм, забула й про те, що в цьому лісі можна заблукати. То їй вчувався тріск сухої галузки, і вона бігла на цей звук. То їй здавалося, ніби за деревами щось ворушиться, і вона йшла в протилежному напрямі, продираючись через колючий ялинник.

Лодя повсюди йшов за нею і думав: що вони робитимуть з Берендеєм, якщо навіть знайдуть його? Адже ні він, ні Маша не наважаться підійти до бугая і на двадцять кроків. Чи не краще піти до правління колгоспу й розповісти яро все? Але як розповісти? Невже отак прямо й заявити: «Дорогі товариші! Я випустив вашого бугая, і він пішов у ліс. Підіть пошукайте його». Ні! Краще вже шукати далі, а там видно буде.

Поступово Лодя підбадьорився і почав розглядати траву, сподіваючись виявити сліди Берендея. Але трава була невисока й така пружна, що Лодя навіть власні сліди насилу розрізняв.

Так вони плутали лісом, поки не помітили, що на великих галявинах від проміння призахідного сонця зачервоніли кульбаби, а на маленьких галявинках, оточених ялинками, зробилося тьмяно й сіро.

— Лодько!.. Що ти накоїв! Ти розумієш, що ти накоїв? — удесяте повторювала Маша.

— У колгосп треба йти. Заявити, — зніченим голосом відповіла «людина без нервів».

Стомлені, сумні, вони попленталися назад. Маша невпевнено сказала, що їм треба йти трохи праворуч. Лодя так само невпевнено пропонував узяти трохи ліворуч. На душі у кожного ставало дедалі тривожніше й тривожніше.

Незабаром, однак, у деревах завиднів просвіт, і діти вийшли до прямої, широкої просіки, на якій то тут, то там росли приземкуваті кущики ялівцю. Мата відразу повеселішала:

— Ой! Це ж та сама! Вона до табору веде!

Маша розсунула гілля, вийшла на просіку, подивилася ліворуч, повернулася, глянула праворуч… І позадкувала.

Лодя підійшов до неї і теж глянув праворуч: на просіці, кроків за п'ятдесят від дітей, пасся Берендей.

Маша вчепилася в Лодину руку трохи вище од ліктя і, не зводячи очей з Берендея, прошепотіла:

— Лодько, нікому в колгоспі не казати, що це він через тебе зірвався!

— Ото ще! Буду я брехати! — прошепотів Лодя, теж уважно стежачи за бугаєм.

— Лодько, тобі нічого не буде, бо ти ще хлопчик, а для вожатих неприємності.

Лодя помовчав. Маша ще міцніше вчепилася в його руку:

— Лодько, дай мені слово честі, що не підходитимеш до нього близько!

— А що?

— Я зараз побіжу в табір, а звідти в колгосп… Ти залишайся тут і нікуди його не пускай, поки люди не прийдуть. Тільки близько не підходь. Гаразд?

— Г-гаразд, — мляво відповів Лодя, тоскно дивлячись на бугая, на темні стіни ялин, що сходилися в далечині, на велике червоне сонце, яке сідало на краю просіки.

— А якщо він усе-таки піде, то йди за ним і кричи весь час «ау».

Лодя тільки мовчки кивнув.

— Бувай!.. Ой, Лодько, я б на твоєму місці від страху вмерла!

Маша побігла. Її малинова від призахідного сонця кофтина ще довго миготіла посеред низьких кущів. На просіці панувала тиша. Ніколи ще Лодя не відчував себе таким самотнім.

Він підняв із землі велику суху гілку й заходився обламувати з неї сучки. Він розумів, що палицею від бугая не оборонишся, проте з нею була якось спокійніше.

Один із зламаних сучків тріснув так голосно, що Берендей підвів голову.

Лодя шмигнув за найближчу ялину. Кілька секунд бугай прислухався, потім попрямував просікою у бік, протилежний тому, куди побігла Маша., Лодя думав, що він одійде трохи і знов почне пастись. Але Берендей ішов далі, злегка помахуючи білим хвостом з брудною китицею на кінці. Обривок прив'язаного до рогів налигача волочився за ним по траві.

«Іде! Втече!..» — подумав Лодя і побіг за бугаєм.

— Берендей! — гукнув він.

Берендей усе йшов. У нього був такий вигляд, ніби він знає, куди й навіщо йде, і знає також, що дорога попереду далека. Лодю охопив такий відчай, що він ще ближче підбіг до бугая і знову крикнув:

— Берендей!

Берендей зупинився і поглянув на Лодю через плече. Той завмер на місці.

Берендей повільно повернувся всім корпусом на сто вісімдесят градусів. Лодя трохи присів. Берендей підстьобнув себе хвостом і посунув на Лодю. «Людина без нервів» великими стрибками помчала в ялинник.

Коли хлопчина знову вибрався на просіку, бугая там не було. Лодя скрадаючись рушив уперед і почув, як недалеко в лісі шелестять гілки. Лодя пішов на цей шелест і незабаром побачив посеред глиці білий хвіст Берендея.

Знову почалися блукання по галявинках. Поступово дерева ставали чорніші й неначе вищі, а трава із зеленої перетворилася «на темно-сіру. Спадала ніч. Берендей ішов усе далі й далі. Іноді він зупинявся і ревів глухо й бентежно. На деякій відстані за величезним бугаєм ішла маленька постать з кострубатою палицею в руках. Постать схлипувала і час від часу кричала:

— Ма-шо-о! Агов, Ма-шо-о!

Ніхто не обзивався.

Та ось ялинник скінчився. Берендей перетнув вузький луг і пішов до спадистого пагорба, де росли поодинокі високі, як щогли, сосни і біліли то тут, то там стовбури беріз. На схилі цього пагорба Берендей, зупинився і знову замукав тихо-тихо, ніби побоювався, що його почують. Поступово, настороженість його розвіялась, голова понуро опустилася. За кілька хвилин він ліг спиною до Лоді і став схожий на великий чорний валун, обляпаний у кількох місцях вапном.

Лодя сів на широкий, вологий від роси пень. Його тапочки промокли. Він страшенно змерз і хотів їсти.

У голові снувалися зовсім невеселі думки. Що, коли вони помилилися, гадаючи, що просіка виведе Машу до табору? Що, коли це якась інша просіка і Маша заблукала, і колгоспники шукають тепер бугая десь далеко звідси? Коли розвидниться, Берендей знов кружлятиме лісом. Ідучи за бугаєм, можна проблукати без їжі, без теплого одягу й день, і два, і цілий тиждень, можна, зрештою, загинути в такій глушині, де ніхто й кісток не знайде!..

Лоді дуже захотілося підвестись і піти. Адже Маша не скаже, що це він випустив бугая, отже, й відповідати йому не доведеться. Але тільки-но Лодя подумав про те, як на душі йому зробилося невимовно гидко.

А що, коли Маша не заблукала? Що, коли його зараз шукають десятки колгоспників, вожаті, старші піонери? Може, всі вони тільки й сподіваються, що він, Лодя, не злякається, затримає бугая. І, звичайно ж, Маша вже впевнена, що він не підведе…

Лодя зрозумів: якщо він зараз покине Берендея, то ніколи не позбудеться зневаги до самого себе.

Лодя встав із свого пня й підійшов ближче до Берендея. Уже зовсім запала ніч. Місяць не сходив, але небо було по-літньому ясне, з ледь помітними зорями.

Лодя зміг розгледіти роги Берендея, що стирчали з-за чорної крутої спини, і прив'язаного до них налигача, кінець якого губився в траві. Лодя пригадав, як цей налигач волочився за бугаєм під час блукань лісом. Завдовжки він був метрів зо три, може, й більше.

Лодя перевів погляд на тонку сосонку, біля якої лежав Берендей. Добре було б набратися сміливості, підкрастися до бугая і припнути його до цієї сосонки! Тоді можна бути певним, що Берендей не піде, якщо, звичайно, його знов не роздражнити. Але тут Лодя уявив собі, як він скрадається до Берендея, а той підхоплюється і кидається на нього. Сховатися ніде: тільки пні та самотні дерева з гладенькими стовбурами. Лодя біжить, а бугай усе ближче, ближче…

Довго стояла «людина без нервів» мов укопана, не зводячи очей з налигача на рогах Берендея. Скільки раз він розповідав про свої вигадані подвиги! Скільки раз мріяв про те, як вчинить ці подвиги насправді! І от тепер, коли треба здійснити не подвиг, а просто сміливий вчинок, він…

Серце у Лоді раптом переривчасто закалатало, холод кудись зник, йому стало душно. Лодя наважився…

Маленькими, ледь помітними кроками, раз у раз зупиняючись і затамовуючи віддих, він став скрадатися до Берендея.

Що ближче Лодя підходив до бугая, то кроки ставали коротші, а зупинки довші. Ось до Берендея лишилося якихось п'ять метрів.

Хвилин за дві ця відстань скоротилася до трьох, ще за кілька хвилин Лодя стояв біля сосонки, так близько від бугая, що міг би дотягтися до нього своєю палицею, яку він тримав у руці, сам не відаючи навіщо.

Берендей не ворушився. Лише округлі боки його злегка піднімалися й опускалися від дихання. Лодя, як і раніше, бачив тільки роги та ще білі вуха бугая і не бачив його голови, повернутої вбік і схованої за тулубом.

Лодя пошарив очима в траві, відшукуючи налигач. Йому пощастило: кінець мотузки лежав неподалік від його ніг. Не сходячи з місця, Лодя дуже повільно присів, безшумно поклав у траву палицю і дотягся рукою до мотузки.

Потім він почав так само повільно підводитись. Налигач тягся за його рукою, і трава хоч і дуже тихо, але все-таки шелестіла.

Вуха Берендея ворухнулися. Лодя завмер, зігнувшись у три погибелі, але тут же збагнув, що довго так не вистоїть. Він потяг мотузку до себе, в одну мить обмотав її навколо сосонки і зробив перший вузол.

Берендей повернув голову. Лодя знав, що мотузка розв'яжеться, якщо він не зробить другого вузла. Він відчайдушно заквапився, руки його тремтіли, він дивився вже не на мотузку, а на Берендея, і тому довго не міг просунути кінець налигача в зашморг. Нарешті він затягнув вузол і побіг. За його спиною пролунало страшне «хух», бугай схопився на ноги. Лодя злетів з пагорба, промчав через лужок і зупинився лише тоді, коли добіг до любого його серцю ялинника.

Берендей стояв на тому самому місці. Через кілька хвилин він знову ліг. Лодя повернувся на пагорб і побачив, що мотузка, якою він прив'язав Берендея, ціла.

Дивовижна легкість охопила «людину без нервів». Голод, холод, мокрі від роси тапочки — все здавалося тепер дрібницями. Темний, безлюдний ліс раптом став затишним і ласкавим.

Лодя знов спустився на луг і почав походжати по ньому, дожидаючись світанку, голосно насвистуючи «Марш тореадора» й диригуючи собі обома руками.

Незабаром, однак, він помітив, що до його свисту іноді долучається сторонній звук. Він урвав свій концерт, прислухався, зрозумів усе й протяжно закричав:

— Гей! Сюди-и!

Поки люди, які шукали Лодю, нарешті дісталися до нього, стало помітно видніше.

Першими вийшли з лісу дві дівчини-колгоспниці і піонервожатий Дмитрик. Потім з другого боку виткнувся кучерявий хлопчина років вісімнадцяти. Він вів за вуздечку неосідланого коня, на якому сиділа Маша, одягнута в пальто.

Усі обступили Лодю, щось казали, перебиваючи одне одного, а Маша, не злазячи з коня, торохтіла про те, що просіка була не та і що вона тільки об одинадцятій ночі потрапила до табору.

Кучерявий хлопчина виявився колгоспним зоотехніком. Він підійшов до Берендея, що підвівся із землі, і той потягся губами до кишені його піджака, з якого стирчав окраєць хліба. Пригощаючи Берендея хлібом, зоотехнік обернувся до Лоді:

— Це ти його припнув?

— А то хто ж? — знизав плечима Лодя.

— Хоробрий ти, одначе!

Дівчата здивовано заохкали, а Маша замотала головою:

— Ні, Лодько, ні! Я завжди казала, що ти божевільний! Ти не знаєш, який ти божевільний!

Зоотехнік відв'язав бугая і потяг його за собою.

— Ні, — викрикувала Маша, — ні, Лодько, ти тільки скажи: що відчував, коли прив'язував Берендея? Невже ж аніскілечки, ну ніскілечки не було страшно?

Лодя з хвилину мовчки ішов поряд з конем, потім підвів голову, подивився на Машу й повільно відповів:

— Що відчував? Відчував, як усі жижки тремтіли. Ось що відчував!

«АРХІМЕД» ВОВКИ ГРУШИНА

Я вирішив записати цю історію тому, що коли Вовка стане знаменитим, вона являтиме собою велику цінність для всього людства.

Я сам особисто брав участь у випробуванні одного з Вовчиних винаходів. Мені за це здорово перепало від матері і піонервожатих.

Почалося все це так.

Андрійко, його сусідка Галка і я готувалися до екзамену з географії. Ми сиділи в кімнаті в Андрійка. Нам дуже не хотілося вчити. За вікном було літо, вихідний день, а біля підвіконня на карнизі стрибав горобець, цвірінькав і ніби казав нам: «Не впіймати, не впіймати вам мене!» Але ми не звертали уваги на горобця і питали одне в одного назви союзних та автономних республік.

Раптом пролунав дзвінок… За мить з гуркотом розчинилися двері кімнати. Похитнулась етажерка, бухнув на підлогу стілець. Горобець перелякано злетів з підвіконня… Це прийшов Вовка Грушин. Він примружив свої короткозорі очі й голосно спитав:

— Готуєтесь?

Вовка, маленький, гостроносий, із стриженою під перший номер головою, сам скидався на горобця, який заважав нам учити географію. Галка сердито втупилася в нього і дуже суворо відповіла:

— Так, готуємось.

— А мені ніколи готуватися, — сказав Вовка.

— Ну й провалишся! — буркнув Андрійко.

— А мені вже нікуди більше провалюватись. Я вже й так провалився з двох предметів!

Галка так і засовалася на своєму стільці:

— І він ще радується!

Вовка задер гострого носа, який уже встиг облупитися від загару:

— А ти звідки знаєш? А може, мені варто було дістати переекзаменовку?

Галка витріщилася на Вовку:

— Це ж задля чого варто?

— Ну, хоч би задля одного винаходу.

— Якого?

Вовчине обличчя стало непроникним:

— Це таємниця.

У Вовки що не винахід, то фатальна таємниця. Ми знали це і не розпитували. Він швидко, величезними кроками заходив по кімнаті.

— Я до вас на хвилинку. Андрійку, дай мені твої плоскогубці, мої зламалися. Це, розумієш, такий винахід, такий винахід!.. Я сьогодні їду на дачу… там працюватиму. Прикро — коштів бракує! Я три місяці в кіно не ходив: усе складав гроші. Ось побачите, всі газети будуть заповнені!.. Де дістати трубу метрів зо три завдовжки? Не знаєте? Шкода!.. На цій штуковині можна буде хоч навколо світу об'їхати…

— Літак? — запитав Андрійко, передаючи Вовці плоскогубці.

— «Літак»! Дивак ти… Щось краще буде! Я за це літо збудую…

Тут він пригадав, що це таємниця, і припнув язика. Галка запитала його з надією:

— А тобі, певно, добря-а-аче перепало за те, що ти дістав переекзаменовку?

— Перепало… Головне, не потрібно ніякого пального!.. Ну, бувайте, товариші! Сила-силенна справ. У табір їдете?.. А я не поїду. Батьки посилали, а я навідріз відмовився.

— А за це перепало? — запитала Галка.

— Ну й що ж?! — відповів Вовка. — Я все одно відмовився. У таборі мені не можна працювати.

— А в техгуртку?

— Дурниці! У техгуртку всілякі там модельки будують, а у мене — виняткова справа… Ну, бувайте! Пішов. Ага!.. Ледь не забув! Ми найняли дачу за два кілометри від табору. Заходитиму. Тільки не базікати. Це така справа, така справа!..

Розмахуючи руками, Вовка задкував до дверей, аж поки знову не ткнувся в етажерку, цього разу так сильно, що з неї впав гіпсовий бюст Архімеда. Вовка підхопив його на льоту.

— Це хто? — запитав він.

— Архімед, — відповів Андрійко.

— Гм! Архімед… Архімед… Це, мабуть, якась знаменита людина… — Вовка помовчав, розглядаючи бюст. — У нього симпатичне обличчя, в цього Архімеда. О! Ось побачите, це ім'я завдяки мені стане двічі знаменитим!

— Не якась знаменита… — почав був Андрійко, але Вовка вже зник.

Галина постукала себе олівцем по лобі і подивилася на нас.

… Як тільки почалися канікули, ми переїхали до табору. Ми прожили там десять днів, а Вовка не з'являвся. Тільки на одинадцятий день ми зустрілися з ним при загадкових обставинах.

На маленькій річці біля табору у нас були два плоскодонні човни. Наші техгуртківці переобладнали їх на крейсери ч<Аврора» та «Марат».

З боків на човнах приробили гребні колеса, які приводилися в рух руками. На носі кожного крейсера височіла броньована вежа з фанери. Там могла вміститися людина, якщо сидіти навпочіпки.

Іноді ми затівали морські бої. Відбувалося це так. Чоловік вісім займали місця на «Аврорі» і з десяток — на «Мараті». Усі озброювалися жерстяними кухлями.

Річка біля табору була неглибока, не більш як метр завглибшки. Судна маневрували одне біля одного, діти черпали кухлями воду і випліскували її в «противника». Гармидер — на всю річку! Щомить десятки кухлів води випліскувалися в човни; обабіч на берегах репетували діти, які поділилися на «червоних» і «синіх». Закінчувалося тим, що один човен ішов на дно. Екіпаж його, пирхаючи, вибирався на берег. Тоді дерев'яний «крейсер» спливав, і його захоплювали переможці.

Того дня я був на «Аврорі». «Марат» підійшов упритул і взяв нас на абордаж. Після запеклої сутички шестеро з нас опинилося за бортом. «Живими» лишилися тільки Галина та я. Ми кинулися тікати. «Марат», волаючи, ішов за нами метрів за п'ять. Я крутив колеса так, що з мене пара йшла. Гладка Галка пихкала на кормі й орудувала кухлем, поливаючи «противника» і цілячись в обличчя капітанові «Марата».

Раптом капітан «Марата» взяв довгу мотузку, зробив з неї зашморг і накинув його на Галку. Та закричала. Не розібравши, у чім річ, я закрутив колеса ще швидше. Галка, звичайно, вибула з ладу. Тільки бризки полетіли!

Я перестав крутити колеса. «Марат» підійшов упритул. Капітан його заявив, що бере нас у полон. «Ворожі» матроси підтягли на аркані Галину і втягли її до себе.

— Усе в порядку, — сказав мені капітан. — Приймай буксир! Але тут ми почули, що хтось і далі хлюпається біля борту.

Я оглянувся: то був Вовка Грушин. Він одпльовувався і тихенько лаявся.

— Вовко? Ти звідки?

— З води, — відповів він. — Ви мене збили з мого плоту. О-о-он мій пліт. Доженіть його!

Річкою повільно пливли дві погано зв'язані колоди… «Марат» підійшов до табору. За ним на буксирі тяглись «Аврора» та Вовчин пліт.

Капітан «Марата» рапортував начальникові штабу «синіх»:

— Крейсером «Марат» під моєю командою захоплено вороже судно «Аврора» разом з рештками екіпажу. Крім того, заарештовано підозрілу особу, що шастала вздовж узбережжя на двох колодах нібито з метою дослідження фарватеру.

Старша вожата Льоля поманила Вовку до себе:

— Ану, підозріла особо, підійди сюди!

Вовка підійшов. Їх обступили діти.

— Скажіть мені, підозріла особо, ви, здається, живете неподалік від табору?

— Два кілометри.

— А можна дізнатися, чому ви забули про свій загін?

— Я не забув. Я просто дуже зайнятий.

— Чим, дозвольте запитати?

— Я працюю над великим винаходом. Я, Льолю… Я, розумієш… Ні, ти нічого не розумієш!

— Так, я не розумію, — серйозно сказала Льоля. — Я не розумію, чому треба ставати самітником, коли що-небудь винаходиш, чому не працювати в техгуртку над своїм винаходом, чому треба цуратися своїх друзів, з якими стільки років провчився… Ну, скажи мені, що це за винахід?

Вовка підтягнув резинку промоклих оранжевих трусів і цьвохнув себе нею по животі:

— Це таємниця.

Діти тихенько засміялися.

Льоля хотіла затримати Вовку, але він пішов, пообіцявши днями прийти.

* * *

Минуло вже два тижні, а Вовка не потикався.

Якось на вогнищі про нього порушили питання. Говорили, що він одбився від колективу, говорили, що він захоплюється всілякими фантастичними проектами, і ще багато що говорили і нарешті ухвалили спорядити для розшуків Вовки експедицію, яка повинна його доставити в табір для розмови. Експедицію утворили з Галки і мене, бо ми найближчі його приятелі.

Наступного дня вранці ми запаслися бутербродами і вирушили в дорогу.

За два кілометри від табору було три селища. Ми не знали, в якому з них проживає Вовка. Але нам пощастило: в першому ж селищі в саду однієї дачі ми побачили на гілці берези оранжеві Вовчині труси і тут же почули голос його матері. Вона здалеку закричала нам:

— Нарешті завітали! Володимир у них цілими днями пропадає, а вони і носа не покажуть!

Ми розгублено перезирнулись. Я почав був:

— Як… а хіба…

Але Галка штовхнула мене в бік. Нічого не розуміючи, я замовк.

— Що ж він у вас там робить? — запитала Вовчина мама.

Галина, розмахуючи руками, завела збентежено пояснювати:

— Та-а… взагалі… Ви ж знаєте… у нас там дуже цікаво… Всілякі ігри і все таке інше…

Вовчина мама якось дивно на нас поглянула і більше ні про що не розпитувала. Вона хотіла пригостити нас суницями, але ми подякували і пішли.

По дорозі до табору ми довго йшли мовчки. Нарешті Галина сказала:

— Факт! Вовка батькам каже, що йде в табір, а сам іде працювати десь над своїм винаходом. Цікаво…

Вона не договорила. В кінці просіки, якою ми йшли, показався Андрійко. Він швидко дріботів нам назустріч. Підійшовши до нас, він уривчасто сказав:

— Вийшов вас зустрічати. Одержав листа від Грушина. Я взяв листа в Андрійка і зачитав уголос:

— «Андрійку!

Я пишу тобі, Сергійкові й Галці, як своїм близьким друзям.

Сьогодні опівночі вирішується моя доля. Я випробовую свій винахід, на який витратив усі свої заощадження і задля якого, може, залишуся на другий рік.

Мені потрібна ваша допомога, і якщо ви мені друзі, то ви не відмовите. Візьміть — свої панцерники і рівно опівночі приїздіть на те місце, де ми з вами зіткнулися. Пароль — «Архімед».

Якщо ви мені друзі, то ви це зробите. Якщо ви кому-небудь бовкнете, це буде підлість з вашого боку.

Грушин».

Прочитавши листа, ми довго мовчали. Потім Андрійко промовив:

— А що як знову ракетний двигун?

Це Андрійко згадав пригоду з моделлю ракетного автомобіля. Коли ми після аварії відвідували Вовку в лікарні, він нам пояснив, що вибух стався через помилку в конструкції, й обіцяв переробити автомобіль.

Ми довго сиділи під гілками сосни біля придорожньої канави, ворушили, немов таргани вусами, затиснутими в зубах травинками і думали, що нам робити. Втекти з табору вночі — за таке діло можна вилетіти із загону. Виказати Вовчину таємницю було б не по-товариськи. Та якщо Вовка знову будує ракетний двигун, може статися нещасний випадок, і його не можна залишити самого.

За лісом заграла сурма. Це в таборі кликали обідати. Ми підвелись із землі.

— То як же? — спитав Андрійко.

Галка обтрусила сміттячко, що поприставало до спідниці. Раптом вона почервоніла і ні з того ні з сього розсердилася:

— Ото дурень!.. Ну який же він дурень!.. Андрійко замріяно сказав:

— Звідкіль ти знаєш? Багатьох винахідників спершу мали за дурнів, а потім виявлялося, що вони генії.

Андрійко подивився на Галку своїми великими очима. Видно було, що йому дуже хотілося допомагати Вовці. Я теж був не від того. Я брав участь у літературному гуртку, і наш керівник говорив, що коли хочеш бути письменником, то треба все бачити і все пережити.

— Ну? — спитав я Галку. Галка накинулася на мене:

— «Ну, ну»! От як попадемося сьогодні вночі, то вже… то вже я не винувата!

* * *

Ми з великим нетерпінням дочекалися десятої години вечора, коли табір лягає спати. Потім, лежачи в ліжках, чекали ще півгодини, поки табір засне. Нарешті ми обережно вимкнулися з дому і зустрілися біля річки, де біля причалу з двох дощок стояв наш флот.

Галя й Андрій сіли на «Марата», я зайняв «Аврору».

Метрів сто ми йшли на тичках (побоювалися, що колеса зчинять багато шуму), потім пустили в хід машини.

Повільно рухалися наші судна темною звивистою річкою. Над берегами схилилися верби, і по їхніх вершечках слідом за нами обережно скрадався місяць. Пливли ми дуже довго. Я вже думав, що поночі проминули місце зустрічі, аж раптом чийсь голос у кущах на березі тихо мовив:

— Архімед!

Ми застопорили машини і стали дивитися на берег. Нічого не видно. Темно.

— Архімед! — тихо повторив Вовка.

Ми стали причалювати. Об борти човнів зашаруділо листя латаття. Кущі ворухнулися. З'явився Вовка. Ми висадилися на берег і прив'язали човни до великого корча.

На Вовці була бумазейна куртка, такі самі штани, заправлені в панчохи, і велика тепла кепка.

— Спасибі, що прийшли, — сказав він. — Ходімо!

— Вовко! Що ти ще вигадав? — засичала Галка.

— Ходімо! — повторив Вовка.

Він повів нас вузькою стежкою поміж величезних заростей якихось рослин на темному дні яру. Незабаром ми зрозуміли, що це кропива: Галка так заверещала, що в селі за річкою загавкали собаки.

Спотикаючись, піднімаючи руки, щоб не пожалитися кропивою, ми дійшли до якоїсь занедбаної повітки. Тут Грушин зупинився.

— Що ти ще вигадав, Вовко? — знову засичала Галка й боязко озирнулася.

Вовка трохи помовчав, тоді відповів:

— Підводний човен нового типу.

Ми відразу повеселішали: випробовувати модель підводного човна — це вам не ракетний двигун!

— Ви мені потрібні для того, щоб загвинтити мене в люк.

— Ку… куди загвинтити? — хрипко спитала Галка.

— У люк, — спокійно відповів Вовка.

Галка важко дихала. Я відчував, що зараз станеться неприємність. До Галини підійшов Андрійко. Він тихенько проказав:

— Назвався грибом — лізь у кіш.

Галка нічого не відповіла.

Жахливо заскрипіли великі двері, і ми увійшли в повітку. У темряві відгонило олійною фарбою. Вовка засвітив свічку.

Приміщення було захаращене всіляким мотлохом. Валялися в купі інструменти і старі журнали: «Всемирный следопыт», «Мир приключений». «Вокруг света». У кутку стояв примус без ніжок. біля нього — паяльник. Два здоровенні павуки квапливо підтягувалися до стелі.

Біля стіни на всю її довжину на спеціальних підставках стояв підводний човен Вовки Грушина. Він скидався на невелику байдарку. В носовій частині його височіла труба метрів зо три заввишки і сантиметрів з чотири в діаметрі. Весь човен було пофарбовано в зелений колір, а на борту червоними літерами написано: «Архімед».

Вовка пояснив нам його будову:

— Судно поринає на глибину два метри… Рухається за допомогою гвинта. Гвинт рухається за допомогою… ногами (там спеціальні педалі є). Перебуваючи в зануреному стані, судно може причепитися до підводної частини будь-якого пароплава (буде зроблено спеціальний пристрій). Пароплав іде, а підводний човен за ним. Так можна з Москви потрапити через Біломорканал у Біле море, а звідти — хоч і в океан.

Галина запитала:

— А як же в ньому сидіти?

— Сидіти? Сидіти і не треба. Можна лежати.

— А як же дихати?

— Перископ же стирчить з води, через нього й дихай. — І Вовка показав на трубу.

Андрійко потер долонею лоба:

— Гм! Ну, а як же ти спускатимешся і підніматимешся?

— Спеціальний резервуар, як у справж… ну, як у звичайному підводному човні: щоб опуститися, в нього пускають воду; щоб піднятися, накачують туди повітря й витискують воду назад.

Вовка відчинив кришку маленького люка й показав, як обладнано «Архімеда» всередині:

— Ось резервуар для води і повітряний компресор.

Ми побачили бідон від гасу і прироблений до нього велосипедний насос.

— Отам педалі для гвинта, а це ілюмінатори. — Вовка показав на припасовану в носі човна пару скелець від окулярів. — А це кишеньковий ліхтарик для освітлення.

— Вовко, тут повернутися ніде!

— У будь-якому підводному човні тісненько. Це, голубе, тобі не спортмайданчик.

— Ну, а в перископ добре видно?

— Та він ще не зовсім готовий. Тільки труба, щоб дихати. Вовка замовк. Ми теж мовчали й оглядали судно.

— Пора, — сказав Вовка. — Нумо, друзі, взяли!

— Дивак ти все-таки, Вовко! — проказала Галина.

Усі четверо ми підняли човна і замалим не впустили його — такий він був важкий. Несли ми його повільно, з перепочинками, через темний зарослий яр. Вовка всю дорогу примовляв:

— Ой друзі, любі, обережніше! Ой товаришочки, не впустіть!

Коли ми прийшли до річки, Андрійко поліз у вежу «Марата» й дістав звідти штатив, фотоапарат і чашечку для магнію.

І от відбувся урочистий спуск «Архімеда» на воду. Ми спустили спершу ніс, потім налягли на корму. Тієї ж миті чхнув Андрійків магній. «Архімед» сповз із берега і, легенько погойдуючись, став поряд з «Авророю». Я тихо спитав:

— Вово, а тут глибоко?

— Два з половиною метри. Я міряв.

— Може б, де мілкіше?

Грушин зневажливо глянув на мене і нічого не відповів. Андрій з фотоапаратом, засукавши холоші, бродив по воді і, блискаючи магнієм, знімав «Архімеда» й Вовку на лавці «Марата».

Вовка потис нам по черзі руки і сказав:

— Пора!

Він намагався бути зовсім спокійним, але я бачив, як тремтіло в нього праве коліно.

— Вов, — сказала Галка, — давай-но ми обв'яжемо твого «Ахімеда» мотузкою. На випадок чого витягнемо.

Вовка навіть не глянув на неї. Він підійшов до люка «Архімеда» і спробував залізти в нього. Але, щойно він всунув туди голову, «Архімед» гойднувся, і Вовка замалим не скупався. Тоді він звелів нам прив'язати підводного човна поміж «панцерниками» і, коли влізе в люк, обрізати мотузки. Так і зробили. Коли «Архімеда» припнули, Вовка пригнувся, всунув голову в отвір люка і вповз туди, голосно крекчучи. Там він перевернувся на спину й затулив люк ізсередини якоюсь дошкою з діркою в центрі.

— Закрийте кришку люка так, щоб гвинт потрапив у дірку!

Тут тільки ми помітили, що на кришці стирчить болт з гвинтовою нарізкою. Ми виконали наказ.

— Притримайте кришку, поки я загвинчу гайку, — глухо, немов із бочки, пробубонів Вовка.

Ми притримали. Стало. зовсім тихо. В Андрійка в руках так і стрибав фотоапарат. (На жаль, карточки не вийшли, бо всі знімки він зробив на одну платівку).

В ілюмінаторі спалахнуло світло.

— Спускайте! — прогуло всередині «Архімеда».

Ми розв'язали мотузки. «Архімед» дуже швидко пішов під воду. Ми і не стямились, як із води вже стирчав лише кінчик перископа.

Було зовсім тихо. Ми сиділи на своїх «панцерниках» і дивились, як маленькі пухирці закипають у тому місці, де занурився «Архімед». Десь дуже глибоко, як нам здавалося, мерехтіла світла цяточка: це було світло з ілюмінаторів. Минуло хвилин з п'ять. Андрій припав губами до кінця перископа:

— Вовко, ну як?

У нас мороз пішов поза шкірою, коли ми почули Вовчин голос із труби — такий він був замогильний.

— Я досяг граничної глибини.

— Живий, значить, — зітхнула Галка.

Знову поповзли довгі хвилини, і знову запитання:

— Вовк! Живий?

І замогильна відповідь:

— Викачую воду з резервуара.

Зачекали ще. Почало розвиднятися.

— Вже друга година… — промовив Андрійко.

Галина перебила його:

— Дивіться на перископ! Він зараз полізе вгору!

Але перископ не ліз угору. Я нахилився до нього:

— Вово, ну як?

Мовчання.

— Вово-о-о! Чуєш? Як?

— Я вже все викачав.

— Ну, і що ж?

— Він не піднімається.

— Чому?

— Не знаю.

Ми схвильовано перезирнулися. Потім усі троє потяглися до труби.

— Як же тепер, Вовко?

— Не знаю.

— От казала, казала ж! — заскімлила Галка. — Треба було його за мотузок прив'язати. А тепер… Як же тепер?

І раптом Вовка занепокоєним тоном сказав із труби:

— На мене щось капає.

— Звідки капає?

— З люка капає.

Ми посхоплювались, очманіло оглядаючись. Що діяти? Я крикнув був: «Перископ!» — і вхопився руками за трубу, але звідти пролунав переляканий Вовчин голос:

— Не смійте за перископ! Відірветься.

— Казала, казала! — хникала Галка.

Вова порадив:

— Підведіть під мене мотузок.

Ми взяли обидва наших причали, зв'язали їх, причепили до середини камінь, опустили його на дно й за обидва кінці стали водити мотузку вздовж бортів човнів. Але «Архімед» надто глибоко зарився в мул, і його не можна було підчепити.

— Капає, Вовко?

— Капає! У мене вже добра калюжа. Швидше! — кричав Вовка з глибини.

— Треба роздобути яку-небудь вузеньку бляшаночку. Ми спускатимемо її в перископ і витягатимемо з водою, — сказав Андрійко.

Це він непогано придумав. Я помчав через кропиву до повітки. У Вовчиній майстерні не знайшлося жодної пристойної бляшанки, зате я знайшов там гумову кишку сантиметра з півтора завтовшки. Я виміряв її довжину і вирішив, що вистачить. Повернувся і розповів про свій план товаришам.

— Вовко, тримай кишку! Викачувати будемо. Тримай так, щоб кінець весь час був у воді!

Ми просунули кишку в трубу.

— Галко, викачуй!

Галина взяла в рота верхній кінець і почала смоктати з кишки. Вона трудилася щосили, але вода не викачувалася, бо трубка сплющувалася, коли Галина втягувала в себе повітря. Поки вона працювала, ми з Андрієм намагалися зрушити «Архімеда» тичками. Але тички виявилися надто короткими. До того ж їх було дуже трудно вдержати під водою.

Вовка зрідка справлявся про хід рятувальних робіт і казав, що вода в нього хоч і прибуває, але дуже повільно. Уже майже зовсім розвиднілося.

— Досить! Нічого ми так не вдіємо, — сказав я. — Треба їхати по підмогу до табору.

Усі погодилися зі мною. Галина залишилася на місці, щоб Вовці не було страшно, а ми з Андрієм взяли «Аврору» і, збивши два величезні стовпи бризок, накручуючи щосили колеса, помчали по оранжевій від сходу сонця річці.

Я не пам'ятаю, як ми доїхали, тільки ми були зовсім мокрі від поту.

Вискочивши на берег, я задзвонив у дзвін; Андрійко кинувся в будинок і несамовито зарепетував. З дверей, з усіх вікон вискакували напіводягнені, перелякані діти й вожаті. Льоля вибігла з ковдрою на плечах.

Я заволав:

— Швидше! Вовка Грушин тоне! Візьміть мотузки! Візьміть багри!

Минуло рівно п'ять хвилин. Напхом напхана «Аврора» мчала річкою. Кожний веслував чим міг, допомагаючи колесам.

За нами в заростях, ламаючи гілля, уздовж берега продирався весь табір.

По дорозі я й Андрійко плутано розповіли, що скоїлось, але ніхто нас до пуття не зрозумів.

Ось і «Марат»… Спокійно застиг над водою кінець перископа. На борту «Марата» сиділа Галина, крутила в руках гумову трубку й гірко плакала.

— Де Вовка? — спитала Льоля.

— Тут… — показав Андрійко під воду.

— Скільки часу?

— Та вже годин зо три.

Льоля зблідла.

— Вовко, ти живий? — спитав я.

— Живий, — з річкового дна відповів Вовка і додав: — Холодно!

Діти товпилися біля берега і, пороззявлявши роти, витріщилися на перископ.

* * *

І тут розпочалася рятувальна робота. П'ятеро найкращих плавців пірнали, намагаючись підвести мотузки під «Архімеда». Всі інші тикали у воду баграми, засукавши холоші, бродили по воді і подавали тисячі порад. Стояв галас, ніби на пташнику під час годівлі. Нарешті нашим водолазам пощастило підчепити мотузками корму й ніс «Архімеда». Вони повилазили на берег змерзлі, змучені, але дуже горді.

Дужчі хлопці взялися тягти мотузки вгору. Вщухли крики. Запала цілковита тиша. Чоловік з вісімдесят спостерігали, як піднімається з води труба перископа. І коли, нарешті, виринув зелений верх «Архімеда», пролунало таке «ура», що, здавалося, сонце підстрибнуло.

Потім знову настала тиша. Кришка люка на підводному човні ворухнулась і відчинилася. З отвору виткнулася спершу одна нога, потім друга, тоді повільно висунулася Вовчина спина. Тоді плечі й голова. Винахідник був блідий і клацав зубами від холоду, але бундючності в нього вистачило б на двадцятьох капітанів Немо.

Вовку негайно доправили в табір. Там його переодягли і почали зігрівати чаєм. Ми в цей час почувалися дуже кепсько. Льоля, проходячи мимо, так на нас позирала, що ми збагнули: буде гостра розмова.

Величезна юрба дітей обступала Вовку, поки він пив чай, видивлялася на нього і засипала запитаннями:

— Як довго ти будував свій човен?

— А як ти його розраховував?

— Ніяк. Збудував, та й край.

— Ти помилився в розрахунку, і тому він затонув. Так?

— Ну, звичайно, не розрахував! — сказав хтось із старших дітей. — Не розрахував співвідношення між вагою човна та його об'ємом.

До Вовки протовпився маленький Буся Кацман і притиснувся носом до краю стола:

— А що Архімед — то риба така?

Вовка зневажливо глипнув на нього, сьорбнув з кухля чаю, прожував шматочок хліба і тільки тоді відповів:

— «Риба»! Дивак ти! Це полководець!

Ото і все, що я можу розповісти про «Архімед» Вовки Грушина.

БІЛИЙ ЩУР

Боря сурмив у сурму. Льоня бив у барабан. За ними йшли Вава та Дмитрик, а попереду виступала ланкова Таня Закатова.

Лоб її був перев'язаний бинтом (вона недавно впала з дерева), на потилиці стирчав темний віничок волосся. Цей віничок різко смикався, коли Таня оглядалася на ланку.

— Ваво! Чом ти не в ногу?.. Дмитрику! Відстаєш!

Справа була серйозна: Таня Закатова несла пакет з вельми важливим посланням. У цьому посланні повідомлялося, що «карбіди», тобто піонертабір заводу «Карбід», викликають на спортивну гру «трикотажів» — піонертабір трикотажної фабрики № 2.

Неквапливо, урочисто крокувала ланка через маленький ліс, що пролягав між обома таборами. Торохтів барабан, ревіла сурма, і з освітлених призахідним сонцем дерев раз у раз шарахалися в небо сполохані зграї граків.

Дорога вийшла з лісу на велику галявину. В кінці її стояв білий будинок з вежками та шпилястим дахом. Діти бачили, як «трикотажі» збігаються на лінійку.

— Очікують! Знають, у чім річ! — сказала Таня. — Вавко, знову не в ногу!.. Дмитрику, поправ краватку!.. Раз-два-три-чотири! Раз-два-три-чотири!

Вони увійшли у хвіртку і замарширували повз нерухомі ряди «трикотажів». Біля щогли з прапором на них чекав голова ради загону Мишко Бурлак. Таня зупинилася перед ним.

Умовкли сурма з барабаном. Стало зовсім тихо. Голова, гладкий, статечний, спідлоба позирав на представницю «карбідів», а вона, тонконога, худенька, насторожено дивилася на голову.

Щось дивне було в поведінці голови. Він намагався стояти струнко і лишатися як звичайно статечним, але час від часу робив якісь незрозумілі рухи: то поводив плечима, то зненацька випинав живіт, то зовсім ховав його. Таня передала йому пакет, заклеєний смолою. Бурлак узяв його і чомусь підняв праву ногу, зігнувши її в коліні.

На лінійці зашушукалися.

Голова розкрив пакет. Він опустив ногу, зігнувся, ніби у нього болів живіт, і почав похапцем читати тремтячим голосом, раз у раз збиваючись:

— «Відважним трикотажам од відважних карбідів. Шановні хоробрі трикотажі!

Ми, ваші сусіди, відважні карбіди, пропонуємо вам помірятися спритністю, витривалістю і кмітливістю у великій військовій грі. Гру пропонуємо почати завтра, о восьмій годині ранку, і вести її до цілковитої перемоги тієї чи іншої сторони.

Умови гри вам відомі.

Прийміть наші запевнення у великій до вас повазі…» Мишко читав, але ніхто його не слухав. Витріщивши очі, всі дивилися на ліву ногу голови: з короткої холоші його трусів повільно виповзав… білий щур.

— «… Прийміть… прийміть… запевнення… у великій до вас…»

Щур упав животом на землю, розставивши короткі лапи. І в ту ж мить несамовитий вереск пролунав над лінійкою. Два «трикотажі», збиті з ніг, покотилися на землю. Чиясь постать майнула над парканом і зникла за ним. Зчинився переполох. Півтори сотні дітей, репетуючи, обступили голову ради.

— Пустіть-но! В чім тут річ? Бурлак, що сталося?

Розштовхуючи дітей, до Бурлака підійшов старший вожатий.

— Ні в чім не річ! — бубонів голова. — Я його просто сунув за пазуху, а він — у труси і на землю… А ця чогось злякалася…

— Таню! — покликав вожатий.

Над парканом виткнулася забинтована Танина голова на тонкій шиї. Вона понуро втупилась у вожатого.

— Дивачка! Чого злякалася? Ходи сюди!

— Не піду, — відповіла Таня.

Босоногі «трикотажі» застрибали і захихотіли:

— Боягузка! Щура боїться! Від щура дременула!

— Так, боюся, — відказала Таня. — Петро Перший був хороброю людиною, а тарганів боявся!

Вожатий підняв щура й показав його Тані:

— Ну, Петро Перший, я його забираю. Йди сюди!

… З кислими обличчями вирушили «карбіди» у зворотний шлях. До хвіртки їх проводжали веселі «трикотажі»:

— Із самим Петром Першим завтра воюємо!

— Нехай щур нас охороняє! Жоден карбід не зачепить! До самого лісу за ними біг якийсь маленький хлопчик.

Пританцьовуючи, він пищав:

— Петро Перший, агов, Петро Перший! Петро Перший!

У лісі Льоня стукнув хлопчика барабаном по голові, і той побіг додому.

— Оскандалились! — пробурчав барабанщик. — А ще ланкова! Щурів боїться!

— Що-о? — Таня відразу зупинилась і повернулася до нього. — Що ти сказав?

Міцний, кремезний Льоня мовчки позадкував.

— Ану, перестрибни!

Дорогу перетинала глибока канава, через яку було перекинуто місток. Льоня пробурмотів:

— Дуже треба ноги ламати!

Таня зійшла із стежки, розбіглась і, перелетівши через канаву, впала на протилежному боці.

Більше ніхто не ремствував на ланкову. Ішли мовчки і швидко. Попереду була ще одна вельми важлива справа.

* * *

Запала ніч. Заснули «трикотажі» в своїй дачі зі шпилястими вежами. Погасли вогні в сільській школі, де жили «карбіди». Яскравий кособокий місяць поповз миготливим небом, і верхівки дерев у маленькому лісі засвітилися голубуватим світлом.

Унизу, під деревами, було темно й тихо. Обережно, мовчки скрадалася через зарості п'ятірка розвідників. Таня йшла попереду, тримаючи під пахвою фанерний ящик із саморобним телеграфним апаратом. Вава несла рюкзак з провізією, а її брат Дмитрик, такий же маленький і кучерявий, як вона, міцно притискав до себе четвертину з кип'яченою водою. Позаду всіх ішли Боря й Льоня. Зігнувшись і стримано крекчучи, вони волокли велику котушку з дротом. Котушка повільно крутилася, ледь порипуючи в нічній тиші, і чорний саперний дріт лягав на мокру від роси траву.

Йшли дуже повільно. Гілля чіплялося, невидимі корчі хапали за ноги, якісь галузки боляче стьобали по головах. Крихітний лісок, такий затишний удень, тепер глухо буркотів сухим хмизом під ногами і не хотів пропускати.

Подряпані, вони вийшли з лісу на край маленької балки, на дні якої дзюркотів струмок. Відразу ж за балкою височів пагорб. На вершині його, чітко вирізняючись на миготливому небі, чорніли три стовпи від згорілої сторожки і двосхила покрівля занедбаного льоху.

Таня спустилася в балочку і по каменях перейшла струмок. За нею рушив Дмитрик. Він став на камінь посередині струмка, вибираючи, куди б ступити далі, але раптом захитався, зігнувся і швидко випростався. Пролунав дзенькіт. Дмитрик, опустивши руки, завмер.

— Розбив! — тихенько крикнула Таня.

— Упала! — відповів Дмитрик.

— Тюхтій!

«Карбіди» пошепки лаяли Дмитрика. Боря сказав, що треба піти в табір і взяти іншу сулію.

— Авжеж! — розсердилася Таня. — Будемо цілу ніч туди й сюди бігати!.. Ходімо!

Вони переправилися через струмок, видерлися на освітлену місяцем вершину пагорба й зупинилися там, мовчазні, нашорошені. У хлопчиків були низько насунуті на лоб кепки, і в усіх поставлені коміри пальт.

За пагорбом тяглася галявина, голуба від місячного сяйва. У дальньому боці її, оточений з трьох боків темними соснами, білів будинок «трикотажів». Боря навіщось зняв кепку. На його тім'ї, немов перо індіянина, стирчав самотній прямий вихор.

— Сплять і не знають, що ми їм готуємо, — прошепотів він.

Усі мовчки кивнули головами і дивилися далі на білий будинок.

Завтра почнеться гра. Завтра загони «карбідів» і «трикотажів» з червоними і синіми пов'язками на руках повзатимуть по лісу, намагаючись промкнутися до табору «противника» і викрасти прапорець, захований в умовленому місці. І весь цей час п'ятеро відважних розвідників сидітимуть на пагорбі під самісіньким носом у «ворога». Вони стежитимуть за кожним рухом «ворога» і повідомлятимуть про все телеграфом у свій штаб. Це придумала Таня.

— Ходімо! — тихо скомандувала вона. — Борисе, Льонько, тягніть дріт!

«Карбіди» мовчки попрямували до льоху. Один за одним увійшли в низенькі двері поміж схилами покрівлі. Таня ввімкнула кишеньковий електричний ліхтар.

Надземна частина погреба була порожня. Посередині дощаної підлоги чорнів відкритий люк. Діти, стоячи навколо нього на карачках, зазирнули вниз.

У глибоку яму вела драбина. На дні ями при слабкому світлі Таниного ліхтарика діти побачили порозкидані порожні дерев'яні діжки.

— Капусту квасили, — прошепотіла Вава.

Льоня поправив кепку, що з'їхала на носа, і тихенько засміявся:

— Танько! А що як тут щури є!

— Не злякаєш. Вони б тут з голоду передохли. Замість того, щоб базікати, установлюй апарат.

Незабаром телеграфний апарат з електромагнітом від дзвоника, роликом від друкарської машинки і паперовою стрічкою, нарізаною з газетних полів, стояв у кутку під схилом покрівлі. Сидячи біля нього навпочіпки, діти дивилися, як Льоня робив пробу.

— Передай, — сказала Таня: — «Льох зайняли, незважаючи на труднощі. Повідомте, як приймаєте. Начпункту Закатова».

Льоня зняв кепку, схилив стрижену голову над апаратом і став натискувати на ключ, тихо примовляючи:

— Крапка, тире, тире, крапка… Тире, тире, тире…

Льоня передавав цю депешу хвилин п'ять і весь змок від напруження. Наприкінці він повідомив, що переходить на прийом, і повернув якийсь важілець. Тепер усі дивилися на якір магніту з олівцевим графітиком. Ось він злегка смикнувся. Льоня взяв пальцями кінчик паперової стрічки і потяг її до себе.

Десь за лісом, у кімнаті вожатого «карбідів», черговий телеграфіст табору Семенко Жуков стукав ключем, а тут на паперовій стрічці з'явилися слабкі рисочки і крапки. Насилу розбираючи їх при світлі ліхтаря, Льоня читав:

— «При-маємо дбре. Ба-жа-ємо у-пі-ху. Черговий зв'яз-ке-е-ець Жуков».

Вава тихенько засміялась і тихо заплескала долонями.

— Працює! — в захваті шепотіли «карбіди». — Працює!

Після випробування апарата вони розмістилися по різних кутках, і Таня погасила ліхтар.

Стало зовсім темно. Тільки щілини в покрівлі просвічувалися тьмяним нічним світлом. Діти притихли кожне в своєму кутку. Було чутно, як дзюрчить струмок під пагорбом і пищить самотній комар, що залетів у льох. Так спливло півгодини.

— Товариші! Ви не спите? — зашепотів раптом Боря.

«Карбіди» обурено забуркотіли в темряві:

— Ми й не думали засинати!

— Знаєте що? От усі наші сплять зараз у теплих ліжках, а ми тут пильнуємо, як на передових позиціях… Га, товариші?

— Угу! — відгукнувся хтось.

Таня завовтузилася десь біля дверей:

— Слухайте-но! А що б нам таке вчинити?

— Вчинити?.. Що вчинити?

— А от: нас із нашим табором з'єднує тільки дріт. І от би по цьому дроту послати депешу: «Сьогодні, припустімо, о нуль годині п'ятдесят хвилин, розвідники отакі вчинили оте й оте». Що-небудь особливе, подвиг, розумієте?

Ця думка всім припала до вподоби. «Карбіди» почали придумувати, який би вчинити подвиг.

— Ні! — сказав Льоня. — Таку депешу послати: «Сьогодні вночі розвідники такі й такі промкнулися… у це… як його… у місцерозташування ворога і… здійснили що-небудь отаке».

— А що саме здійснили? — спитав Боря.

— Ну який-небудь диверсійний акт.

— Ой дівчатка! — пропищала Вава. — У них там дві вівчарки й нічний сторож. Вони нам такий «диверсійний акт» покажуть, що просто жах!

— І взагалі не можна: гра ще не почалася, — сказала Таня.

Довго сушили голову «карбіди».

Поступово щілини в покрівлі посвітлішали. На підлозі стала помітна чорна пляма люка, а по кутках — невиразні постаті дітей. Вони сиділи хто навпочіпки, хто просто на підлозі і щулилися від ранкового холоду.

— Закусимо! — запропонував Боря.

Вава розв'язала мішок. Вона вийняла звідти хлібину і кілька варених картоплин. Потім, хитро зиркнувши на дітей, витягла одну за одною п'ять сушених вобл.

— Сама купила, в кооперації! — сказала вона повагом, роздаючи дітям порції на серветках з газети.

Розвідники почали голосно цмокати, обсмоктуючи кісточки вобли, і все ще мріяли вголос про подвиг.

— Хоч би гроза яка-небудь! — говорила Таня, тримаючи двома пальцями риб'ячий хвіст. — «У районі спостережного пункту вдарила гроза. Льох затопило. Ведемо спостереження далі по коліна у воді».

— А по-моєму, краще так, — запропонував Боря: — «У районі спостережного пункту громовиця. Величезне дерево впало поряд з льохом. Ведемо спостереження далі».

— Ні! Не так! Ось як! — Льоня навіть трохи підвівся. — «У районі спостережного пункту шаліє гроза. Блискавка вдарила в льох. Частину розвідників оглушило. Ведемо спостереження далі серед тліючих руїн».

— Ой дівчатка! — пропищала Вава. — Якщо все це трапиться, вожаті проженуть нас звідси і припинять гру.

* * *

Минуло годин зо три. Щілини в покрівлі стали золотавими, і від них потяглися сизі промені, в яких плавали блискучі порошинки. Похмуру картину освітили вони!

Бліді, змарнілі, діти сиділи на своїх місцях, повитягувавши шиї, щомиті роблячи судорожні ковтальні рухи. Клаптики газети, обгризені риб'ячі кістки і картопляне лушпиння валялися на підлозі.

Притиснувшись потилицею до стіни і перекочуючи голову з одного плеча на друге, Льоня голосно, з надривом шепотів:

— Ну прямо всі кишки випалило!.. Прямо, мабуть, яке-не-будь запалення тепер починається! — І, втупившись у Тацю злим поглядом, сказав: — Ну, що тобі зробиться, якщо я до струмка збігаю?

— Не пущу. Трикотажі побачать, — удесяте повторила Таня.

— «Побачать»! Вони ще сплять любісінько, а ти тут мордуйся!

Таня, бліда, рішуча, стояла на колінах, загороджуючи собою двері:

— Усі хочуть пити. І я не менш, ніж ти.

— «Не менш»! Два кухлі чаю під час вечері випила, а я…

— Не пущу! Зрозуміло?

Боря мовчки слухав цю розмову. Довга фізіономія його ще більше витяглася. Вава коротко схлипувала, ніби гикала, а її брат сидів нерухомо, страдницьки піднявши маленького носа й великі темні очі.

Раптом Боря підвівся:

— Товариші! Навіщо сваритися? Якщо кожен почне бігати до струмка і назад, то нас можуть помітити. Але хто-небудь може взяти рюкзак і принести води для всіх.

— Правильно! Він брезентовий і не протікає.

— І дуже добре! І чудово! — схвально запищала Вава.

— Не пущу!

Але тут терпець у «карбідів» урвався. Льоня, зігнувшись, підійшов до ланкової. Вава схопилася на ноги. Зле обличчя її виглядало з-за Льониної спини. Ступив уперед і Боря з юрчкуватим вихором.

— Що ж, нам тут помирати? — похмуро спитав Льоня.

— Не пущу!

— Кричала, кричала про подвиг, а як до діла дійшло — одну людину боїшся випустити!

— Не пущу!

— Ой дівчатка, яка дивна у нас ланкова! Щурів боїться, трикотажів боїться і всього боїться!

Льоня бив себе кулаком у груди:

— Ну, мене, мене пусти! Я так проповзу, що…

— Ти вже проповзеш! Знаємо тебе!

— Ну, сама йди!

— І сама не піду.

Льоня підійшов до неї ближче. Несподівано м'яким, пестливим голоском він спитав:

— Злякалася?

— Злякалася? — пискнула Вава.

Таня підхопилася, стукнулася головою об покрівлю і, тримаючись за тім'я, відрубала:

— Давайте мішок!

— От і чудово! От і чудово! І нічого такого не трапиться, — миролюбно заговорила Вава, витрушуючи з рюкзака рештки провізії.

Таня зняла пальто і взяла мішок.

— Злякалася, кажеш?

Вона відчинила двері, зігнулася, щоб знову не вдаритися об одвірок, ступила крок уперед, зупинилась на мить… І раптом, різко заточившись назад, зачинила двері.

— Чого ти? — здивувалися діти.

— Стоять! — ледь чутно відповіла Таня.

Усі кинулися до стіни і припали до щілин у дошках. Навіть Дмитрик перестав «помирати».

Покрутивши здивовано головою, він підвівся і підбіг до дверей.

На ґанку будинку «трикотажів» стояло двоє хлопчиків з рушниками через плече: один — маленький, другий — великий. Маленький, простягнувши руку, показував на льох.

«Карбіди» кинулися геть від стіни.

— Ідуть!

— Ой, дівчатка, прямо сюди йдуть.

Якусь хвилину вони метушилися по льоху, стукаючись головами об схили покрівлі.

— У люк! У діжки! — звеліла Таня. — Все прибрати!

Пальто, котушка з-під дроту, рюкзак, картопляне лушпиння, риб'ячі голови і хвости полетіли вниз, у глибину льоху. Льоня відчепив апарат від дроту і з'їхав на животі по хиткій драбині вниз. За ним скотилися інші. Крекчучи, штовхаючись, «карбіди» прийняли драбину і сховали її за діжки, що лежали двома рядами попід стінами. Кинули туди ж свої речі і рештки провізії. Потім кожний заліз у діжку, і всі притихли.

Минула хвилина, може, дві. Ось нагорі рипнули двері. Почулися два приглушені голоси. Один, статечний, басистий, схожий на голос Бурлака, сердито запитав:

— Ну, де твої карбіди?

Другий, тоненький, відповів неголосно, але палко:

— Чесне піонерське, бачив! Ота, їхня… Петро Перший… По ковбойці впізнав. Відчинила двері, а потім відразу як грюкне… А за нею ще якісь… Сам бачив.

— Скільки? — спитав голова.

— Десять… Ні, Мишко, чоловік з двадцять! Так і видивляються, так і видивляються!

— Брешеш, — ліниво сказав Бурлак.

— Ну от тобі чесне-пречесне слово! Знаю, де вони! Внизу сидять.

Притихлі в діжках «карбіди» почули, як двоє «трикотажів» підійшли до люка.

— Гей! — басом крикнув маленький хлопчик.

Льонина діжка лежала напроти Таниної. Він глянув на ланкову. Таня сиділа зігнувшись, підібгавши під себе коліна, прикусивши кінчик язика. Одне око її було прикрите пасмом волосся, друге незрушно дивилося кудись угору.

— Гей, Петро Перший! Однаково знаємо — у діжках сидите!

Діти навіть дихати перестали. Заніміли ноги, боліли спини, а ворухнутися не можна було: при найменшому русі діжки хиталися.

— У діжках сидять! Чесне піонерське, в діжках! Біжімо піднімати тривогу! Це розвідники їхні!

— Дивак ти, єй же єй! Зчини тривогу, а тут нікого не знайдемо. Смішно прямо!

— Нумо скочимо, подивимось.

— І скрутимо в'язи.

— Ну, давай я сам стрибну, собою пожертвую. Хочеш?

— Собою жертвувати неважко. А ти спробуй без жертв захопити. Це інша річ.

— А як… без жертв?

Двоє «трикотажів» зашепотіли так тихо, що «карбіди» нічого не могли почути. Потім маленький хихикнув і спитав:

— На мотузці?

— Еге ж, — відповів Бурлак.

Вони знову зашепотіли.

— Гаразд, стережи. Я зараз! — голосно сказав Бурлак і вийшов з погрібника.

Якийсь час панувала цілковита тиша. Було чутно, як над люком дихає і шморгає носом маленький «трикотаж». Рантом він пововтузився нагорі і задоволеним тоном оголосив:

— А Мишко по білого щура пішов!

«Карбіди» зачули лихе. Льоня знову глянув на Таню. Вона ще більше зіщулилася в своїй діжці.

— Гей, Петро Перший, виходь краще! — погрозливо крикнув «трикотаж».

«Карбіди» мовчали. Серця їхні шалено калатали. Хотілося голосно, глибоко зітхнути, а хлопчик над люком, як на зло, притих.

Минуло хвилин десять. Нагорі пролунали кроки, і знову почувся шепіт:

— Навіщо за ногу? За хвіст!.. Обережніше, дурню, впустиш!.. Поволі! Поволі!

Між діжками Льоні й Тані з'явився в повітрі білий щур. Крутячись і погойдуючись, сукаючи рожевими лапками, він повільно спускався, прив'язаний на шпагаті за хвоста. Ось він зашкріб передніми лапками долівку і сів, поводячи гострою мордочкою з рухливими вусиками.

— Гей, Петро Перший, виходь! Гірше буде!

Таня, бліда, закусивши губи, пильно дивилася на щура. Стиснуті кулаки її з гострими щиколотками тремтіли.

Шпагат напнувся і смикнув щура за хвіст. Той поповз у бік Льоні, тягнучи за собою мотузку. Льоня знав, що білі щури не бояться людей. Так воно і виявилося. Щур увійшов у діжку і, наступивши лапкою на Льонин мізинець, почав його обнюхувати. Льоня підняв був другу руку, щоб схопити щура й не пустити його до Тані, але пригадав, що «трикотажі» можуть смикнути за мотузку, і передумав.

Шпагат знову напнувся і витяг щура в прохід між діжками.

— Так усі діжки обстежити! Розумієш? — почули діти шепіт Бурлака.

— Єсть усі діжки обстежити!

Білий щур безшумно поповз по дну льоху. Він то заповзав в одну з діжок, то знову з'являвся на чорній долівці, і п'ять пар пильних очей, невидимих «трикотажам», стежили за кожним його рухом.

Ось він знову опинився між Льонею й Танею і знову попрямував до Льоні…

Мотузка напнулася. Щур зупинився, а потім повернув до Тані.

Діжка, в якій сиділа Вава, гойднулася. На щастя, «трикотажі» не помітили цього.

Таня міцно заплющила очі. Дедалі сильніше й сильніше тремтіли її стиснуті кулаки і худенькі плечі.

Щур часто зупинявся, звертав убік, але все-таки підходив ближче до неї. Ось він увійшов у діжку, обнюхав тремтячий кулак і, несподівано плигнувши на Танину руку, поліз на плече. Не розплющуючи очей, Таня широко відкрила рота, й Льоня збагнув, що зараз пролунає той несамовитий, пронизливий вереск, який пролунав учора на лінійці «трикотажів». Але вереску він не почув. Таня зціпила зуби і більше не робила жодного руху. А щур видерся на її плече і підповз до шиї. Його білі вусики ворушилися біля самого Таниного вуха.

Знову гойднулася діжка, в якій сиділа Вава. Льоня не боявся щурів, але по спині його бігали мурашки, коли він дивився на ланкову.

Десь далеко залунала сурма. Ту ж мить щур вилетів з діжки. Дриґаючи лапками, він злетів угору й зник.

— Годі дурня клеїти! — пробурчав над люком Бурлак.

— Та чесне піонерське, мені здалося… — уже зовсім невпевнено сказав його товариш.

— Мало що тобі здалося! Спершу перевір, потім зчиняй паніку. Ходімо!

І «трикотажі» пішли з погрібника.

Один за одним повилазили з діжок змучені, брудні «карбіди». Вони зібрали свої речі і приставили драбину. Ніхто з них не промовив жодного слова.

Мовчали вони й нагорі. Льоня прикріплював кінці дротів до апарата, інші посідали по своїх місцях і припали до щілин між дошками.

Від пережитого хвилювання спрага посилилася. Кожному здавалося, що ось-ось потріскається шкіра на язику. Але всі мовчали і час від часу поглядали на Таню. Вона стояла на колінах перед дверима і не відривалась від щілини.

— Апарат готовий, — тихо сказав Льоня.

Ланкова мовчала і все дивилася в щілину. Перед білим будинком вишикувалися чотирикутником «трикотажі». Знову заграла сурма. Почувся дріб барабана, і червоний прапор, палаючи на сонці, ривками піднявся вгору.

— Передай, — не обертаючись, сказала Таня: — «Прапор у ворога піднято».

Льоня облизав пересохлі губи і прислухався до слабкого дзюркотіння струмка під пагорбом. Він знав тепер, що він і його товариші слухатимуть це дзюркотіння три години, п'ять, може, й вісім, і ніхто з них не обмовиться й словом про те, як хочеться пити.

Нахиливши голову до апарата, Льоня почав повільно натискати на ключ, шепочучи сам собі:

— Крапка, крапка, тире, крапка… крапка, тире, крапка, крапка… «Прапор у ворога піднято!»

НЕБАЧЕНИЙ ПТАХ

Стежкою, що звивалася над стрімким берегом річки, йшло з вудочками троє дітей. Попереду простував Васько в батьківській шинелі, що балахоном звисала аж до п'ят, і в пілотці, яка сповзала на носа. За ним ішов Дмитрик — син лікаря, котрий жив у будинку Васькового батька. Позаду всіх, притримуючи біля підборіддя краї накинутої на голову теплої хустки, дріботіла молодша Васькова сестричка Нюся.

Сонце зайшло недавно, однак було темно, як уночі, бо по всьому небу клубочилися густі хмари. Зрідка й ненадовго хмари розривалися, і в просвіт, що утворювався при цьому, проглядали зеленувате небо й бліді зорі. Час від часу набігав вітерець, і тоді велике житнє поле праворуч від стежки глухо шелестіло колоссям.

Ліворуч, під урвищем, виблискувала річка, а за річкою, на низькому березі, майже біля самої води, їжачився густий чорний ліс.

— Півдороги пройшли, — не обертаючись, сказав Васько. — Тепер ще метрів з триста — і вниз, а там така яма, що ахнеш.

— Така яма… мені аж з ручками, — підтвердила Нюся.

Дмитрик ішов, затиснувши вудочки під пахвою, засунувши руки в кишені сірого пальта. Вигляд у нього був сонний, невдоволений.

— Безглуздо! — сказав він, позіхнувши.

— Що? — обернувся Васько.

— Безглуздо було так рано виходити. Могли б поспати до півночі.

— Ранувато, звичайно, зате біля вогнища посидимо і найпершу зорю застанемо. У нас знаєш яка риба? Якщо перед досвітком прийдеш — кілограмів зо три наловиш, а ледь сонечко вигулькнуло — і наче відрізало, не клює.

— Ну, щодо трьох кілограмів це ви, Васильку, теє… трішечки передали куті меду.

— Ну, три не три, а знаєш, скільки я минулого разу наловив? Вісім штук отаких йоржів та ще дві плотвички.

— Так би й казав «вісім йоржів». А то — три кілограми! Любиш ти фантазувати!

Васько більше не сперечався. Він уповільнив ходу і приглушено сказав:

— Нюсь!

— Га?

— Покажемо Дмитрикові оте місце?

— Угу! Дмитрику, зараз ми тобі таке місце покажемо! Ти просто помреш від жаху.

— Яке місце?

— Побачиш… Васильку, нічого йому не кажи! Васько пройшов ще трохи і раптом зупинився.

— Тут, — сказав він пошепки.

На тому березі при самій воді росли дві великі корчасті верби. За ними виднілася галявинка, що полого спускалася до річки, а в кінці галявинки, наполовину затулені вербами, невиразно біліли стіни великого будинку.

Нюся міцно трималася за рукав Дмитрикового пальта:

— Страшно як!.. От побачиш.

Васько підійшов до них ближче. Його обличчя, округле, з носом, схожим на ґудзика, було дуже серйозне.

— Слухай! — шепнув він і, набравши в легені повітря, крикнув: — Гей!

«Гей!» — почулося з того берега, та так голосно, що Дмитрик здригнувся.

«Гей!» — пролунало ще раз, але вже глухіше, дальше. «Гей!» — відгукнулося десь зовсім далеко.

— Страшно, га? — спитав Васько.

Дмитрик знизав плечима.

— Страшного нічого немає… — почав був він і осікся.

«… ашного нічого немає», — чітко сказав протилежний берег.

«… нічого немає», — прокотилося в кінці галявинки.

«… чого немає», — завмерло в далечині.

Дмитрик помовчав і заговорив далі, вже пошепки:

— Звичайна луна. Відбиття звуку.

— Сам знаю, що відбиття, а все-таки лячно. Ніби хтось у руїнах сидить і дражниться.

— В яких руїнах?

— А отам. Бачиш, білі? Там санаторій був, а в сорок першому його розбомбило: фашист не долетів до Москви і всі фугаски тут скинув.

— Відбудовують його?

— А що відбудовувати? Тільки дві стіни залишилося.

— Кажуть, новий побудували. В іншому місці, — додала Нюся.

Діти помовчали. Нікому більше не хотілося тривожити луну. Над річкою стояла мертва тиша.

— Ходімо? — прошепотів Васько.

— Ходімо! — відповів Дмитрик.

Але діти не встигли рушити з місця.

Нюся випадково озирнулася на житнє поле, колосся якого зливалося в далечині в темну, сіру каламуть. Хлопчики помітили, що очі у Васькової сестрички дивно розширилися. Глянули і вони у той бік, куди дивилася Нюся. Глянули — і на мить заціпеніли.

Над житом у напрямі до них, швидко збільшуючись у розмірах, мчала якась тінь. Минуло не більше секунди. Нюся тихо скрикнула і присіла, хлопчики, ніби по команді, припали до землі.

За якихось три метри від дітей пролетів величезний, небачений птах. Розплатавши у повітрі чорні крила, він майнув над стежкою, безшумно ковзнув над річкою і зник у темному листі однієї з верб, що росли на протилежному боці. Звідти долинув легенький шурхіт, потім усе стихло, наче нічого й не було.

Дуже довго діти боялися поворухнутися. Нюся сиділа навпочіпки, закрившись хусткою. Хлопчики стояли на колінах, спираючись на лікті, пригнувши голови до землі. Лише хвилини через дві Нюся тихо прошепотіла:

— Васильку!.. Ой Васильку!.. Що це таке було?

Васько обережно підвів голову, поправив пілотку.

— Дмитрику… Бачив?

Той мовчки кивнув головою.

— Птах, так?

Не міняючи пози, Дмитрик знизав плечима.

— На ту вербу сів. Так?

Дмитрик знову кивнув.

Васько повільно випростався, але все ще стояв на колінах. Усі троє дивилися на вербу за річкою. Однак у темному листі її нічого не можна було розгледіти.

— Орлів таких не буває, — знову зашепотів Васько. — І журавлів таких не буває: кожне крило понад метр!

— Такий… тільки отой., кондор буває, — сказала Нюся.

— Хто?

— Кондор. Пам'ятаєте, в «Дітях капітана Гранта»? Як він хлопчика поніс…

Усі знову замовкли. Верби на тому березі були зовсім нерухомі, і звідти не долинало ані звуку.

— Причаївся. Розглядає нас, — прошепотів Васько.

Дмитрик припав ще нижче до землі і поповз у тому напрямі, звідки вони прийшли. За ним поповзла Нюся, скребучи землю носками маленьких чобіток, за Нюсею — Васько, плутаючись у своїй шинелі.

Пілотка знову з'їхала Васькові на очі. Він наткнувся обличчям на кущ реп'яха і скрикнув.

«Ой! Ой! Ой!» — тричі відгукнулося за річкою.

Усі троє підхопились, наче підкинуті, і помчали вздовж урвища.

Метрів з триста, коли не більше, бігли діти, поки не опинилися на вулиці маленького сільця, біля воріт свого дому. Зупинившись, вони довго не мовили жодного слова. Усі троє важко дихали. Дмитрик обмахувався кепкою, Нюся махала піднятим над головою краєм хустки, Васько витирав лице пілоткою. Змоклий світлий чуб його стирчав вихорами на всі боки.

— Безглуздо! — нарешті сказав Дмитрик.

— Що — безглуздо?

— Кондори в Радянському Союзі не водяться.

— А що ж це тоді за птах?

— Такі великі птахи у нас взагалі не водяться, — рішуче заявив Дмитрик.

Васько пильно дивився на нього:

— Дмитр!

— Ну?

— А коли це насправжки кондор? Випадково залетів…

— Дурниці! Таких випадковостей не буває.

— А що як… що як це зовсім невідомий птах!.. Підстрелити б його, га? Раптом це для науки таке значення, що… — Васько помовчав, немовби до чогось дослухаючись, і зненацька метнувся у хвіртку. — Постривайте! Я зараз!

Повернувся він швидко. У руках у нього була батьківська двоствольна рушниця, замість шинелі був надітий старенький піджачок з куцими рукавами. Пілотку Васько залишив дома. Він підбіг до Дмитрика і розкрив перед його носом долоню, на якій виблискували дві мідні гільзи:

— О! Шкода тільки, що бекасинник. Ходімо спробуємо, га?

Дмитрик відступив од нього на крок:

— Що «спробуємо»? Що ти ще вигадав?

— Підстрелимо його, птаха цього. Раптом — наукове значення! Ходімо?

Васько попростував у напрямі до околиці. Нюся й Дмитрик дуже неохоче рушили за ним.

— Васильку, що ти вигадав?! Нікуди я не піду, — сказала Нюся.

— І не ходи. Ми з Дмитриком удвох…

— Зі мною? Ну ні! Я не такий уже дурень.

Васько зупинився:

— Не підеш?

Дмитрик знизав плечима:

— Чого я там не бачив? Думаєш, дуже цікаво ганятися за якимось птахом, котрий давно полетів?

— А якщо не полетів? Якщо у нього гніздо на тій вербі?

— А як нема гнізда?

— У лісі піду шукати.

— А як не знайдеш?

— А як знайду?

— А як і знайдеш, все одно шротом не вб'єш. Тільки розізлиш його, він дзьобне тебе дзьобом по голові, от тобі й капут.

— Ну й нехай капут! Значить, загинув за науку.

— Усе героя із себе корчиш, так? А хочеш знати: може, це найзвичайнісінький птах. Може, нам тільки приверзлося, що він такий великий.

— Так усім відразу й приверзлося?

— А що ти думав? Бувають оптичні обмани.

— Ану тебе! З тобою й розмовляти… — Васько махнув рукою і швидко попростував.

Нюся побігла поруч з ним.

— Ваську, я піду, тільки я близько не підходитиму. Гаразд?

Дмитрик постояв з хвилину на місці, знизав плечима.

— Безглуздо! — сказав він голосно і поплентався слідом за дітьми, що все віддалялися.

* * *

І от почалося полювання на небаченого птаха.

Ідучи стежкою над урвищем, Нюся весь час торочила г «Ваську, я більше не піду, я боюся», проте йшла далі й далі.

Трохи не дійшовши до того місця, де вони вперше побачили птаха, Васько пригадав, що ще не зарядив рушницю.

Він зупинився, обтер рукавом гільзи і вклав їх у капали стволів. Закриваючи рушницю, він тяжко зітхнув:

— Бекасинник! Хіба бекасинником такого вб'єш!..

— Васильку, я боюся, не ходи! — прошепотіла Нюся.

Васько топтався на місці, тоскно озираючись навсібіч. Хмари стали ще густіші. Ліс за річкою видавався чорнішим, густішим, а річка під урвищем — глибшою й холоднішою.

— Стій тут. На випадок чого в житі сховайся, — тихо сказав Васько й рушив уперед, виставивши поперед себе рушницю. Пройшовши кілька кроків, він обернувся: — Нюсь!

— Га?

— Коли зі мною що трапиться, ти в школі скажи: так, мовляв, і так…

— Ваську, ану тебе!.. Ваську, не ходи! — плаксиво завела Нюся, але Васько навіть не оглянувся.

Позаду, метрів за п'ятдесят від Нюсі, невиразно мріла постать Дмитрика.

— Безглуздо! — неголосно почулося звідти.

— Тихше ти там! Якийсь! — просичала Нюся.

… Ось і знайомі верби на тому боці, галявина за ними, білі плями руїн… Васько затамував подих, прислухався. Анічичирк.

Васько підняв рушницю, націлюючись у вербу, потім опустив її, облизав губи і знову прислухався.

Почувся шелест. Васько різко обернувся: зовсім близько від нього серед колосся стирчала Нюсина голова. Вона прошепотіла своє звичне: «Василечку, я боюся!» Зате у Васька прибуло, хоробрості. Він знову прицілився й голосно крикнув:

— Гей!

Луна тричі повторила його крик і затихла. Верби на тому березі не ворухнулися.

— Гей! — знову крикнув Васько. Усе, як і досі, було спокійно.

— Полетів, — сказала Нюся.

Васько підійшов до самого краю урвища, плигнув і з'їхав по крутому піщаному осипу на вельми широкий пляж. Не випускаючи з рук рушниці, він зняв тапочки, штани і пішов до води. У цей час нагорі почулися кроки. Васько озирнувся: над урвищем сиділа навпочіпки Нюся, а біля неї стояв Дмитрик.

— Ну, що я казав тобі? Казав, що нічого не вийде? Казав?

— Тут не вийшло — в лісі пошукаю, — буркнув Васько и пішов через річку бродом.

— Васильку! Васильку! — тихо покликала Нюся.

Мисливець зупинився.

— Васильку, а що як він це умисне?.. А що як сидить на дереві і взнаки не подає, а тоді як вискочить…

Васько постояв, подумав, потім дуже швидко, але безшумно повернувся на берег.

Дмитрик тихенько засміявся:

— Чого ж ти вискочив? А ще герой!

Васько не відповів. Нюся й Дмитрик бачили, як він ходить по піску, видивляючись щось у себе під ногами. Незабаром він знайшов сухий корч, підняв його, кинув у вербу і тут же скинув рушницю. Почувся плескіт: важкий корч, не долетівши до дерева, впав у воду. Васько знайшов товсту коротку палицю. Ось він виважив її у руці… прицілився, як гравець у скраклі биткою… розмахнувся… кинув…

— Мамо! — пискнула Нюся.

— Ой! — басом крикнув Дмитрик.

Вони побачили, як велика тінь відокремилась од верби і, швидко знижуючись, описуючи круту дугу, полинула над річкою. Внизу блиснув червонуватий вогонь, гримнув постріл, прогуркотівши перекотами на тому березі. Птах шугонув угору, перекинувся в повітрі і помчав прямо на маленьку темну постать, що завмерла з піднятою рушницею.

— Ма-мо! — протяжно заволала Нюся.

Знову вогонь, знову гуркіт… Птах підскочив у повітрі і… на очах у здивованих дітей розпався на шматки.

Першою схаменулася Нюся. Вона плигнула на осип, з'їхала по ньому й підійшла до Васька. Те саме вчинив і Дмитрик.

Біля Васька тхнуло порохом. Навіть у пітьмі було видно, що обличчя його зовсім мокре від поту. Він стояв нерухомо, часто дихав.

Нюся торкнула його за руку:

— Васильку… Чого ти? Злякався, так?

— Ага! — промимрив той і, ковтнувши слину, спитав: — Що то було?

Дмитрик одійшов убік і підняв один із шматків, на які розлетівся «птах». Це був довгастий плоский предмет завдовжки трохи більше як метр. Якусь хвильку Дмитрик повертів знахідку в руках. Потім сів на пісок і зареготав, обхопивши коліна руками і розхитуючись взад і вперед.

Васько й Нюся підійшли до нього:

— Дмитрику, ти що? Дмитрик зареготав ще дужче.

— Герой! — вискнув він, показуючи пальцем на Васька. — Мисливець! Ти… ти знаєш, що підстрелив? Модель! Авіамодель підстрелив! — Він впав на спину і задриґав ногами в повітрі.

* * *

Минуло півгодини. Ніхто з дітей більше не думав про риболовлю. Вони притягли Васьків мисливський трофей у село і тепер розглядали його на заскленій веранді у Дмитрика, батьки якого були сьогодні в Москві.

На столі під яскравою гасовою лампою лежали великий, майже на зріст людини, фюзеляж і крило обтічної форми. І те й те було зроблене з безлічі найтонших планочок та цигаркового паперу, покритого синім лаком. Хвостове оперення моделі збереглося, але передня частина фюзеляжу була вся зрешечена дробом. Не набагато кращий вигляд мало й крило, з якого серед клаптиків паперу стирчали зламані планочки. Другого крила діти не знайшли. Певно, його відкинуло в річку й понесло течією..

— Та-а-ак! — мовив Дмитрик, заглядаючи всередину фюзеляжу. — Резинки немає, — отже, це планер. Фюзеляжна модель планера.

— Звідки ж вона до нас потрапила? — спитав Васько.

— Хочете знати, звідки вона прилетіла?.. Із Всесоюзних авіамодельних змагань. Ви в газетах читали?

— По радіо чув. А де вони відбуваються, ці змагання?

— Не так і далеко. На станції С*** по нашій залізниці.

— А ти звідки знаєш?

— Батько розповідав, от звідки. Він з вагона бачив, як вони над аеродромом літають. — Дмитрик пройшовся по веранді. — Ти розумієш, що накоїв? Ця модель близько двадцяти кілометрів пролетіла. І це тільки по прямій. Може, вона світовий: рекорд поставила, а ти її роздовбав!

Васько стояв, спираючись на рушницю, стволи якої майже» торкалися до його підборіддя.

Він збентежено поглядав то на Дмитрика, то на знівечену модель.

— Васильку, а тут щось написано, — сказала Нюся і ткнула пальцем у фюзеляж.

Дмитрик і Васько підійшли ближче до стола.

До фюзеляжу було приклеєно паперовий ярличок. Більша частина його була зірвана, а на вцілілому клаптику можна було прочитати надруковані на машинці слова:

«… дель № 112.

росимо повернути.

соавіахіму».

— Зрозуміло! — сказав Дмитрик. — Тут було написано: «Модель № 112. Того, хто знайде, просимо повернути туди й туди».

— А якщо я не поверну? — спитав Вася.

— Тоді, значить, ти нечесний громадянин. Може, конструктор над цією штукою півроку працював… Може, вона світовий рекорд поставила… А якщо ти не повернеш — усе це пропало.

Обличчя у Васька було дуже нещасне.

— Як же… я її повезу, таку понівечену?

Дмитрик усміхнувся:

— То вже ваша справа. Не я на неї полював, а ти…

Васько довго мовчав, спідлоба дивлячись на Дмитрика.

— Перепаде, так? — похмуро сказав він.

— Та, звичайно ж, по голівці не погладять. Таку чудову модель розбити!

Васько судорожно ковтнув.

— А як не повезу… як не повезу — може, і справді у них рекорд пропаде?

Дмитрик знизав плечима:

— А ти як думав?

— Дмитр!

— Що накажете, товаришу герою?

— Дмитр!.. А ти б не відвіз, га?

— Я? Ну ні! Коли сам поїдеш, я тебе, хай уже так, супроводжуватиму, щоб ти не розгубився. А відбувати за тебе… Ні вже, дякую!

— Дмитр! А ти нікому не скажеш на аеродромі?

— Про що не скажу?

— Ну, що це я її так… Ми знаєш що скажемо? Нібито ми її так знайшли^ уже понівечену.

— Ну гаразд! Не скажу.

* * *

Наступного дня, десь о першій годині, Дмитрик та Васько прибули в електричці на станцію С***.

Обидва перед від'їздом із села наділи білі-пребілі сорочки, червоні краватки і ретельно випрасували штани. Солом'яний Васьків чуб був змочений, розчесаний на проділ і тримався в такому стані досить пристойно.

Вийшовши з електрички, хлопці побачили майже біля самої залізниці кілька великих брезентових наметів, а за наметами — ряд учбових літаків.

Хлопці попрямували в той бік. Васько ніс загорнутий у кілька газет фюзеляж. Вигляд у «мисливця» був такий, наче він іде до зубного лікаря. Дмитрик, навпаки, був веселий і ступав бадьоро, тримаючи під пахвою обгорнуте газетою крило.

Біля воріт їх зупинив хлопчина з червоною пов'язкою на рукаві. Дмитрик пояснив йому, для чого вони приїхали.

— У штабі зараз нікого немає, — сказав хлопчина. — Ідіть на поле, там спитаєте планерний старт.

Хлоп'ята пішли на аеродром.

День був ясний, сонячний. То тут, то там на широкому полі майоріли блакитні прапорці з білими літерами на полотнищах. Кожний такий прапорець позначав місце запуску моделей певного класу, і біля кожного прапорця можна було нарахувати кілька десятків авіамоделістів. Тут звучала і російська мова, й естонська, й узбецька, й українська… Тут були студенти і студентки, військові, хлопчики і дівчатка в піонерських краватках, тут були і літні люди, які годилися в батьки цим хлопчикам та дівчаткам. Одні кудись поспішали, несучи в руках гарних птахів, зроблених з планочок та цигаркового паперу, другі повзали на животі й на колінах по низенькій траві, щось налагоджуючи в своїх тендітних апаратах, треті стояли, піднявши обличчя до високого неба і стежачи за польотом моделей.

Над головами хлоп'ят з легеньким скрекотом пролітали мініатюрні літаки з гумовими моторчиками, безшумно линули моделі планерів усіх кольорів та розмірів. Один такий планер, знижуючись, дзьобнув Дмитрика в потилицю. Іншим разом товаришам довелося тікати від моделі з бензиновим мотором, яка завередувала і з страшенною тріскотнявою кружляла над землею.

Найдовше хлоп'ята затрималися біля прапорця з літерою «С» на полотнищі. Тут стартували «схемки» — найпростіші моделі, в яких фюзеляж замінено на чотиригранну планочку.

Одна з дівчаток, на вигляд трішечки старша від Нюсі, підняла над головою непоказну «схемку» і, підтримуючи пальцями пропелер, обернулася через плече:

— Іване Андрійовичу, зазначте мені.

Чоловік, що стояв біля прапорця, натиснув ґудзика секундоміра. Дівчинка випустила модель, і та дуже швидко набрала висоту. Дівчинка побігла полем слідом за «схемкою». Спершу за моделлю стежив тільки чоловік із секундоміром. Але та летіла далі й далі, дівчинка вперто бігла за нею, й авіамоделісти, що були на старті, один за одним підводили голови, починали стежити за польотом. Коли модель стала ледь помітною цяткою, а дівчинка — маленькою плямкою, чоловік із секундоміром припав до окулярів стереотруби, установленої на тринозі. Минула ще хвилина.

Люди навкруг захвилювалися:

— Літак!.. Модель зникає!.. Давайте літак!

Чоловік з секундоміром одірвався від труби і побіг до старенького «УТ-2», що стояв неподалік.

За хвилину літак з ревінням промчав над стартом і полинув у той бік, куди полетіла «схемка».

— Дмитрику, бачив? — тихенько обізвався Васько.

— Що «бачив»?

— За такою нікчемною моделлю цілий літак послали!

— А ти як думав? Може, вона рекорд поставила, а ніхто не знатиме. Ходімо!

Хлоп'ята рушили далі по аеродрому.

— Дмитрику!

— Що тобі?

— Дмитрику, нікому не скажеш, га?.. Тут таку нікчемну модель так бережуть, а я он який величезний планер знівечив! Не скажеш, Дмитрику, га?

— Та я не скажу, тільки з твого обличчя кожний здогадається.

Васько зітхнув і сповільнив ходу. Видно було, що йому дуже хочеться втекти з аеродрому. Та було пізно: хлоп'ята вже підійшли до планерного старту.

— Драстуйте, товаришко, — звернувся Дмитрик до дівчини у синьому комбінезоні із секундоміром у руці. — У вас не пропадала модель?

Та різко повернулася:

— Пропадала. Сто дванадцять? Велика синя? Невже знайшли?! — сказала вона швидко й закричала — Аббасе! Аббасе! Покличте Аббаса, модель знайшлася!

Це схвилювало всіх моделістів. З гамором, з радісними вигуками вони обступили хлоп'ят.

— Учорашній планер знайшовся!

— Де знайшли? Далеко?

— Аббасе! Аббасе! Сюди! Швидше!

Через юрбу протиснувся хлопчина такого віку, як Дмитрик. Він був смаглявий, окатий, з чорним кучерявим чубом.

— Знайшли? Де вона? Де знайшли? — промовив він уривчасто, із східним акцентом.

Настала страшна мить.

Дмитрик ткнув крило Васькові в руки й одійшов убік. Аббас вихопив у Васька фюзеляж і почав знімати газету.

— Вона… вона трохи зіпсована, — промимрив Васько.

Аббас розгорнув газету. Моделісти дружно ахнули і затихли, побачивши ніс планера, перетворений на лико.

— Як же це її так потіпало? — почувся тихий голос.

Поруч з Васьком стояв худорлявий військовий з чорними кошлатими бровами. На плечах у нього були погони полковника, а на грудях — золота зірочка.

Дівчина в комбінезоні уважно розглядала рештки планера:

— Сама по собі вона не могла так пошарпатися, товаришу полковнику.

Полковник мовчки кивнув і звернувся до Васька:

— Де ти її знайшов?

Васько назвав своє село й залізничну станцію.

— Непогано політала, — задумливо сказав полковник. — Яка ж шельма її так зіпсувала?

Дмитрик опустив очі і всміхнувся, не розтуляючи губ. Уся його кругла фізіономія неначе промовляла: «Я-то вже знаю, що це за шельма!»

Васько залопотів:

— Ми… Я так її і знайшов, товаришу полковнику. Вона така вже була…

— Яка «така» була?

— Шротом попробивана.

— Чим? — підвищив голос полковник.

— Шро… — почав був Васько і замовк, відчувши, що пробовкався.

Юрба моделістів загула. Полковник дивився Васькові просто у вічі:

— Звідки ж ти знаєш, що саме шротом? Я, наприклад, старий мисливець, та й то не здогадався.

Васько мовчав. Він дивився в одну точку і часто кліпав. Він був такий червоний, що, здавалося, навіть чуб його порожевів. Дмитрик усміхався, прикривши долонею рота. Аббас підскочив до Васька й закричав, розмахуючи руками:

— Я знаю!.. Він сам стріляв! Сам шротом модель стріляв! Дивіться, який лице! Сам стріляв!..

— Тихо, тихо! Не треба кричати, — м'яко сказав полковник і звернувся до Васька: — Ну?

Васько м'яв пальцями кінчик своєї краватки і не відриваючись дивився на них'.

— Я… я ненавмисне, — насилу видушив він.

— Тобто як «ненавмисне»?

— Я не знав, що це модель.

— Не знав? Чим же ти її вважав? Перепілкою?

З лівого Васькового ока скотилася сльоза і затрималася на кутику рота. Він швидко злизав її.

— Ко… кондором вважав, — прошепотів він ледь чутно.

— Ким?

— Кондор… Кондором…

— Ану, розкажи до ладу. Так ми все одно нічого не зрозуміємо.

Васько мовчав.

— Не хочеш говорити?

— Хай він розповість, — сказав Васько і кивнув на Дмитрика.

Моделісти присунулися ближче й затихли. Дмитрик потер долоні і, всміхаючись, почав.

— Розумієте, діло, значить, було таке. Іду я вночі ловити рибу. Зі мною, значить, оцей Васько та його сестра. Ну, тут, звичайно, вони мені плетуть усілякі рибальські побрехеньки, що в їхній річці можна наловити три кілограми риби, але це справи не стосується. Отже, значить, ідемо. Раптом над нами пролітає якась велика тінь, перелітає через річку і зникає на одному дереві. І отут цей «герой» починає кричати: «Це кондор! Це якийсь загадковий птах! Собою пожертвую для науки, а його підстрелю!»

Дмитрик розійшовся. З великим гумором він розповідав про те, як Васько й Нюся йшли на «полювання», як Васько, напівмертвий від жаху, кричав над урвищем «гей» і як він у самих трусах почав переходити річку, але, злякавшись, повернувся.

Розповідав він так дотепно, що моделісти аж заходилися від сміху. Навіть сердитий Аббас став усміхатися. Навіть сам Васько всміхнувся слабкою, жалюгідиенькою усмішкою.

Посміювався й полковник, тримаючи в зубах цигарку. Що далі посувалася розповідь, то він частіше поглядав на Васька, і тоді в глибоко запалих темних очах його під кошлатими бровами спалахувало щось ласкаве.

Коли Дмитрик почав розповідати про саму битву з небаченим птахом, полковник, сміючись, обняв Васька і поплескав його по плечу.

— … Наш «герой» бабахнув удруге, його «кондор» розпався, і от вам наслідок, — закінчив Дмитрик, плавним жестом показавши на розбиту модель.

Довго в натовпі стояв такий гамір, що нічого не можна було розібрати. Одні щось говорили, інші все ще сміялися. Дмитрик, розчервонілий, задоволений собою, обмахувався кепкою. Васько стояв, опустивши плечі, і здавалося, що він навіть схуд за ці кілька хвилин.

— Цікаво! — сказав полковник, коли галас трохи: затих. Він здув з цигарки попіл і звернувся до Дмитрика: — Ти, я бачу, людина дотепна, тобі на язичок не потрапляй. Але ось що мене цікавить: адже ти теж не знав, що це модель, так?

— Не знав, — сказав Дмитрик.

— Не знав, що це модель, і був певен, що це не кондор. Що ж ти тоді думав: що це було таке?

Дмитрик перестав обмахуватися кепкою.

— Я… я взагалі нічого не думав… Я взагалі…

— Стривай, стривай! Як же це «нічого не думав»? Не думає дерево, камінь, слимак, а людина ж завжди що-небудь думає.

Моделісти неголосно засміялися. Дмитрик почервонів.

— Я, звичайно, бачив, що це схоже на птаха, але я ж знаю, що таких великих птахів не буває.

Полковник дивився на Дмитрика, ледь посміхаючись:

— «Схоже на птаха, але таких птахів не буває». Отже, перед тобою було якесь загадкове явище… І ти навіть не спробував його дослідити. Так?

Дмитрик мовчав. Мовчали й люди, що обступили його, чекаючи, що він відповість. Але Дмитрик так нічого й не відповів.

— Яке ж ти маєш право сміятися з товариша? Ти от сидів склавши руки та критикував, а він у цей час діяв. Він же був певен, що це якась жива потвора, і не побоявся вийти на неї з дробовиком. Нехай він помилився, але він був героєм в ту мить, відважним дослідником, а ти ким був?

— А внаслідок модель усе-таки знайшлася, — голосно сказав хтось з моделістів.

— Так, — підхопив полковник, — модель знайшлася. Її вчора випустили перед самим заходом сонця, не розраховуючи, що вона залетить далеко. Але вона пішла й пішла… Льотчик, що погнався за нею, загубив її: сонце в очі світило. Модель рекорду не поставила, але результат показала добрий.

— А якби твій друг виявився таким самим, як ти, знаєш, що могло трапитися? — сказала дівчина в комбінезоні. — Першим поривом вітру модель скинуло б у річку, і шукай вітра в полі!

— І не було б у Аббаса ні моделі, ні цінного подарунка, — додав хтось із моделістів.

— Аббасе, подякуй мисливцеві!

— Аббасе, попроси вибачення!

Аббас узяв Васькову руку й двічі сильно трусонув її.

— Дякую! Прошу вибачення!

Моделісти почали розходитися. Полковник знову обняв Васька за плечі.

— Ти на літаку літав? — спитав він. Васько похитав головою.

— Ну, ходімо, я тебе влаштую.

Через п'ять хвилин життя планерного старту йшло звичайним порядком.

Моделісти бігали полем, тягнучи за собою планери на довгих тонких шнурах — леєрах. Білі, блакитні, жовті, сині птахи злітали в небо і, відчепившись від леєрів, починали ширяти.

Дмитрик, похмурий, насуплений, брів по аеродрому, засунувши руки в кишені штанів. Іноді він зупинявся, знизував плечима й неголосно промовляв:

— Безглуздо!

Почувся гуркіт мотора. Низько над Дмитриком промчав учбовий літак. Це Васько злітав у небо.

«КАЛУГА-МАРС»

Тієї дощової ночі зовсім близько від містечка бухкали гармати. Фашисти були за дванадцять кілометрів. З маленької станції щойно пішов останній ешелон, який повіз у тил жінок, старих та дітей.

Коротко постукуючи, пройшли теплушки, проповзли довгі пасажирські вагони з ледь помітним світлом у замаскованих вікнах; процокала відкрита платформа із зенітним кулеметом та червоноармійцями. Ешелон зник у темряві.

На спорожнілій станції зосталися лише кілька залізничників, вартові на пероні та двоє хлоп'ят років по десять, які причаїлися під вежею водокачки; один з них — кругловидий, у довгому пальті з піднятим коміром, обмотаним шарфом, у хутряній шанці; другий — худенький, шустрий, у короткому чорному бушлатику та чорній кепці.

Вони довго стояли мовчки під мокрою стіною, прислухаючись до кроків вартового на пероні та до гучних пострілів гармат. Потім хлопчик у довгому пальті ледь чутно прошепотів:

— Славо! Славо!

— Ну?

— Славо, ти куди записку дів?

— До мами у клунок з постіллю.

— До моєї мами?

— Ні, до моєї… Стій тихо. Почують!

Вони помовчали. За хвилину знову почувся шепіт:

— Славо! Агов, Славо!

— Чого тобі?

— Славо, що ти написав у записці?

— «Що, що»! Написав: «Дорогі мамо, бабусю й Віро Дмитрівно! Ми втекли з поїзда. Ми хочемо грудьми захищати місто від ворогів. Будь ласка, не хвилюйтесь і не турбуйтесь». Ото й усе. Стій тихо і нічого не говори! Зрозумів?

— Зрозумів!

У мовчанці минуло кілька хвилин. Кроки вартового, що віддалявся по перону, чулися все слабше. Коли вони затихли, Слава відійшов од стіни й огледівся, притримуючи за лямки рюкзак.

— Мишко! Ходімо!

Його приятель підійшов до нього з великим, туго напханим портфелем. Обидва скрадаючись пройшли через хвіртку в дерев'яній огорожі станції, на мить зупинились і кинулися бігти у дощ, у темряву.

На привокзальному майдані вони нікого не зустріли і далі пішли повільно, тримаючись ближче до парканів і стін будинків. Одна калоша у Слави раз у раз зіскакувала. Важкий портфель бив Мишка по ногах. Обидва промокли від дощу і спітніли, але йшли не зупиняючись.

Містечко, таке знайоме вдень, тепер здавалося чужим і страшним. Жодної людини не було на вулиці. Жодне вікно не пропускало світла. Навіть собаки, які звичайно гавкали в кожному дворі, тепер мовчали.

Тільки зрідка в темних парадних великих будинків або під арками воріт жевріли вогники цигарок. Це чергові мешканці стояли на своїх постах. Помітивши їх, діти або кидалися бігти, або ж ішли скрадаючись, затамувавши подих.

Так вони дісталися центру міста. Попереду, перетинаючи вулицю, прогуркотіли чи то танки, чи тягачі і звернули в і ємний завулок. Потім поспіхом, майже бігцем, назустріч дітям пройшов взвод червоноармійців.

Хлопчики сховалися від них у суточки між кіосками, де колись торгували морсом і тютюном. Вони затрималися там, щоб трохи перепочити.

— Славо! — тихо покликав Мишко.

— Що?

— Славо, а ти написав у записці, що ми тепер, може, зовсім загинемо?

Слава розсердився:

— Ти… ти, Мишко, зовсім наче маленький! У людини голова йде обертом від турботи, а він зі своїми безглуздими запитаннями! Ну навіщо я їм це писатиму? Щоб вони повмирали від страху? Так?

Мишко не відповів. Він присів навпочіпки і якийсь час мовчав, шморгаючи носом. Потім знову зашепотів, ще тихше:

— Славо!..

— Знов!

— Славо, слово честі, це останнє запитання… Славо, від якої турботи у тебе голова йде обертом?

— Від якої? А ось від якої: нам треба дістатися на передову так, щоб не потрапити на очі патрулю. Як знайти оту саму передову? Куди нам піти? Ти про це подумав?

— Я не думав про це, але, по-моєму, Славо, де гармати стріляють, там і передова.

Хлопчики попрямували далі. Ще кілька раз вони ховалися, почувши, як чалапають по калюжах важкі чоботи патрульних, і тільки за годину вибралися на околицю міста. Тут було особливо безлюдно й незатишно. Гуркіт гармат лунав дужче.

Слава зупинився на перехресті незабрукованих вулиць і спитав:

— Де ж тепер стріляють? Куди йти?

Хлопчики топталися на місці, розгублено повертаючись на всі боки. Гуркіт, важке бухкання чулися тепер не тільки спереду, але й праворуч, і ліворуч, і позаду.

— Славо! Що це? Чуєш!

Якийсь дивний свист, то наростаючи, то затихаючи, йшов згори, з миготливого неба. Слава підставив ліве вухо під дощ, щоб прислухатись, аж тут раптом пролунало виття, а не свист, у темних вікнах будинків блиснуло світло, і за мить земля задвигтіла від потужного удару.

— Славо! Знаєш що? — прокричав Мишко. — Славо, це, певно, фашисти з далекобійних стріляють. Славо!..

— Ну… ну і що ж, що стріляють? Ти тільки… ти тільки не бійся, будь ласка… Нічого тут такого немає, що стріляють.

— Славо, я не боюсь… Тільки знаєш що, Славо… Чого ми тут стоїмо? Як іти, то йти. Га, Славо?

Обидва поквапом рушили, насилу стримуючись, щоб не бігти.

— Обстріл як обстріл. Звичайна річ! — говорив Слава.

— Ага! Звичайна річ, — погоджувався другий, злегка підскакуючи з кожним новим ударом.

Раптом Слава помітив, що його товариш зник.

— Мишко! Ти де? Ти чого?..

— Славо! Знаєш… дивна річ! — долинуло з пітьми. — Впустив портфель і не можу знайти.

Слава зупинився:

— Ну! Знайшов?

— Ні. Славо… Дивна річ!

— Знайшов? — почулося за мить.

— Ні!.. Отже! Дивна річ!.. Славо, ти тут?.. Славо!

Нарешті Мишко знайшов портфель у великій калюжі і приєднався до товариша. Але тут у Слави злетіла калоша. Він нагнувся, щоб надіти її. Зненацька яскравий стовп світла шугнув з-за найближчого будинку, і прогримів такий гуркіт, що в Мишка замалим серце не вискочило. Задзвеніли шибки. Десь голосно закричала жінка.

За мить приятелі щодуху мчали по калюжах: один з портфелем, другий з калошею в руках.

Вони не помітили, як вибігли за місто, як потрапили у Великий гай. Бігли довго, дуже довго. Вибухи позаду вже припинились, а діти бігли далі, важко й хрипко дихаючи.

— Стій! Хто йде? — пролунав раптом уривчастий окрик.

Хлопці наче прикипіли до місця.

— Вклепалися! Патруль! — прошепотів Слава.

— Хто йде? — пролунало в пітьмі голосніше й тривожніше.

— Це… ми… — нерішуче сказав Мишко.

— Хто «ми»?

— Радянські громадяни, — пояснив Слава.

— Які ще там громадяни? Лягай!

Клацнув затвор гвинтівки. Хлопчики, не мовивши й слова, плюхнулися на землю. У цей момент чийсь бас проказав:

— У чім річ, Симаков?

— Ходить там хтось, товаришу караульний начальнику. Я поклав його.

— Гей! Хто там є? Відповідай! — голосно наказав бас.

— Радянські громадяни. Школярі, — повторив Слава, трохи підвівши голову.

— Ану, Жиров… За мною!

Почулися кроки. На мить спалахнуло світло кишенькового ліхтаря й засліпило дітей. Ліхтар тут же погас. Хлоп'ята побачили перед собою двох червоноармійців.

— Хто такі? Як сюди потрапили? — спитав один з них басом.

Хлоп'ята підвелися. Мишко зовсім розгубився і мовчав. А Слава поправив кепку і заявив рішучим тоном:

— Ми… Нам до командира треба.

— До якого командира? В якому питанні?

— Добровольцями хочемо вступити.

— Жиров, чуєш? — сказав бас товаришеві. Потім звернувся до хлоп'ят: — Та-ак! А батьки ваші де?

— Поїхали. Евакуювалися вони.

— А ви ж як?

— А ми зосталися.

— Втекли?

— Зовсім не втекли, — збрехав Слава. — Просто нас відпустили, і край.

— Воювати відпустили?

— Авжеж.

Червоноармійці зареготали.

— Он воно, Жиров, як! Що ж тепер робити?

— Черговому треба доповісти, товаришу сержанте.

— Черговому? Гм! Правильно! Ходімо до чергового. Нехай розбирається… Ну, вояки, ходімо!

Вони повели хлоп'ят лісом, зрідка на мить освітлюючи ліхтариком дорогу, і незабаром зупинилися біля вузької темної щілини в землі.

— Заждіть тут.

Сержант опустився в щілину дерев'яними східцями. За кілька хвилин його голос почувся звідкись ліворуч:

— Жиров! Давай їх прямо до лейтенанта.

Хлоп'ята за допомогою Жирова спустилися в щілину і пішли по ній, зачіпаючи плечима глиняні стіни.

— Славо! Правда, зовсім, як у справжніх окопах? Еге? — прошепотів Мишко.

Щілина вела під невисокий земляний пагорб. Стало зовсім темно. Та ось Жиров відчинив якісь дверцята, і всі троє опинилися в світлій землянці, обшитій дошками. Її освітлювала електрична лампочка.

У землянці було двоє військових. Один, у командирській шинелі, з протигазом і польовою шкіряною сумкою, стояв, прихилившись до стіни. Другий, смаглявий, кучерявий, з чорними вусиками, з цигаркою в зубах, сидів за маленьким столиком.

На петлицях в обох військових хлоп'яга помітили по два квадратики.

Військовий з вусиками підвівся.

— Це і є ваші герої? — спитав він Жирова.

— Так точно, товаришу лейтенанте.

Лейтенант пильно подивився на хлоп'ят і злегка всміхнувся.

Велика чорна Славина кепка так низько з'їхала на лице, що з неї виднілися тільки ніс та підборіддя. З рукавів його бушлата та з Мишкового пальта стікала вода. Панчохи, штани, черевики у хлопчиків були перемазані глиною. Обидва стояли принишклі, нерухомі.

— Воювати, кажете, зібралися? Так?

— Воювати, — почулося з-під кепки.

Лейтенант повернувся до військового біля стіни:

— Що ж, черговий, споряджай з ними зв'язкового — та й у місто.

Хлоп'ята засмучено перезирнулися.

Той, кого лейтенант назвав черговим, задумливо постукував цигаркою по цигарниці.

— У місто, то в місто, — сказав він повільно, — ну, а далі що? Батьки їхні виїхали. Дитячі установи евакуйовано. Куди зв'язковий з ними подінеться?

Лейтенант пройшовся по землянці, заклавши руки за спину:

— Гм! Це ще невідомо, поїхали чи не поїхали. Можливо, герої втекли з дому, а їх тепер розшукують на вулицях.

Він зупинився перед Славою і підняв козирок його кепки:

— Ану лиш, друзі, по правді: втекли?

— Зовсім ми… — почав був Слава.

Та лейтенант перебив його:

— Стоп! Зажди! Ви прийшли в армії служити. Так? І от з першої вже зустрічі брешете командирові. Навіщо нам такі бійці, які обдурюють командирів? Ні! Ви вже краще відверто: з дому втекли?

— З поїзда, — ледь чутно відповів Слава.

— Ми з поїзда втекли, — повторив Мишко.

— Ну от! Це інша річ!

Лейтенант знову пройшовся і став перед черговим, заклавши руки за спину.

— Ну й деньок! Що не година, то й нова морока!… — Він помовчав. — Що ж, залишити їх поки що на свою відповідальність, та й доповісти майорові? Чи перепаде?.. Може, й перепаде. Але куди їх подіти? По місту вже дві години б'ють, а тут поки що тихо.

Лейтенант замислився. Хлоп'ята стояли, не ворушачись, тільки зрідка перезирались.

— Гаразд… Жиров!

— Я вас слухаю, товаришу лейтенанте!

— Відведіть їх до телефоністів. У них місце є. Доведеться сказати старшині, щоб… ну, ніби як зарахував би їх на постачання…

Пробираючись навпомацки по темному ходу, хлоп'ята в захваті щипали і штовхали один одного. Слава голосно шепотів:

— Розумієш, що означає «зарахувати їх на постачання»? Це означає — прийняли. Значить, усе, готово!..

Вони потрапили до іншої землянки, освітленої тьмянішою лампочкою. Тут уздовж стіни йшли нари, на яких, закутавшись у шинелі, спало душ з восьмеро червоноармійців. Посеред землянки стояла залізна грубка. Було тепло й трохи душно.

Жиров показав на вільний тапчан праворуч від дверей:

— Нумо, лягайте тут. Зараз повечеряти вам роздобудемо. І щоб тихо було! Люди сплять.

Він хотів піти, але тут один з червоноармійців прокинувся, сів, обхопив коліна руками і втупився в хлоп'ят, звівши брови і потираючи рожеве обличчя:

— О! О! Що це таке?

— Поповнення вам. Тепер, Очередьку, пропав Гітлер.

Жиров пішов, тихенько причинивши двері. Очередько так здивувався, що розбуркав своїх найближчих сусідів. За хвилину вся землянка прокинулася.

Зівсебіч на хлоп'ят дивилися здивовані, усміхнені обличчя, зівсебіч сипалися запитання і вигуки:

— Як же це ви сюди дісталися?

— Утекли? Ото шельми!

— А мами ваші де?

Побачивши, що ніхто тут на них не дивиться суворо, що всі раді з їхньої появи, хлоп'ята побадьорішали. Вони зняли із себе промоклий верхній одяг і тепер сиділи на нарах і теревенили без упину. Вони розповідали про те, як замислили втечу тиждень тому, але потім відкладали її до від'їзду, щоб батьки через них не застряли в місті. Розповіли, як їм пощастило в останній момент непомітно виплигнути з вагона, як пробиралися вони через місто, недбало згадали про снаряди, які вибухали «зовсім-зовсім поряд».

Мишко при цьому зауважив, що у нього, мабуть, осколком вибило з рук портфель.

Червоноармійці, слухаючи їх, веселилися так, неначе не було війни, не було фашистів, не було грому канонади, який часом приглушено долинав сюди.

Несподівано відчинилися двері. У землянку ввійшов ставний військовий, тримаючи в руках по казанку, а під пахвою — добрий шмат хліба.

— Де тут наші добровольці? Одержуйте!

— О, це важні у нас вояки, — зауважив Очередько. — Сам старшина їм вечерю несе!

Хлоп'ята подякували і взялися до борщу та гречаної каші.

— Далеко звідси до передової? — поцікавився Слава, пережовуючи хліб.

— Так це ж вона й є, передова! Метрів з тридцять чи з сорок пройдеш — от тобі й фашист.

З того, як бійці засміялися, хлоп'ята зрозуміли, що до передової ще дуже далеко. Вони замовкли, ображені таким несерйозним до них ставленням.

Притомившись від сміху, змовкли й червоноармійці. І тоді в землянці заговорив тихий голос, якого хлоп'ята досі не чули:

— Так-так! Ну, ось що, молоді люди: дозвольте поставити вам одне запитання?

На тапчані по той бік дверей лежав худорлявий чоловік з довгим носом. Підвівшись на лікті, він мружив на хлоп'ят короткозорі очі і всміхався тонкими губами.

— Яке запитання? — спитав Слава, не перестаючи жувати.

— От ви бажаєте воювати з фашистами, захищати Батьківщину. Що ж! Прагнення похвальне. Але уявіть собі, що всі особи вашого віку покинуть школи і вирушать на фронт. Уявіть собі, що війна триватиме років три або й чотири. Скільки розведеться тоді в країні безграмотних недоростків, з яких не можна буде зробити ні інженерів, ні вчених, ні добрих командирів! Ви подумали про це?

— Ого! Ото заковика так заковика! — сказав Очередько. — Зараз почуємо, що вони скажуть!

Бійці знов засміялися і повмощувалися зручніше на нарах, поглядаючи на хлоп'ят. Ті мовчали, збентежені, поклавши казанки на коліна, спрямувавши погляд у простір.

— Ну! Починайте диспут! — сказав хтось.

— Дуже просто! — раптом відповів Мишко. — Такого зовсім не може бути.

— Тобто чого не може бути?

— Щоб усі діти пішли на фронт.

— Чому ж? Усі діти ненавидять фашистів. Ви ж утекли?

— Ми втекли, а всі не втечуть. В одних хлопців така вдача, що вони бажають учитися, а у нас така вдача, що ми бажаємо воювати.

— Значить, по-вашому, у кого яка вдача, хто що забажає, те й робить?

— Авжеж!

Їхній співрозмовник повернувся і ліг головою на протигаз, підклавши під потилицю долоні.

— Дивно! — сказав він задумливо, дивлячись у стелю. — А от у мене, приміром, така вдача, що я зовсім не відчував раніше покликання до військового життя. Що ви на це скажете?

Хлоп'ята мовчали. Їм стало якось ніяково за людину, котра сама про себе говорить такі речі. Це було однаково, коли б сказали: «А я ось, браточки, боягуз».

— Н-не знаю… Звичайно, всілякі бувають вдачі, — ухильно відповів Слава.

— Так. Ніякого покликання. Я з дитинства тільки й мріяв про те, щоб стати винахідником. Перед війною працював на заводі, вчився заочно в інституті, думав стати інженером. — Він раптом повернувся до дітей і знову підвівся на лікті: — Ви знаєте, над чим я хотів працювати? Чули коли-небудь про передачу енергії на відстань?

— Знаємо. По радіо, — сказав Слава.

— Цілком правильно. І от уявіть собі: є у вас велосипед, а на ньому маленький приймач та електромоторчик. Сіли ви на велосипед, повернули важілець — і їдете хоч би до самої Москви, без будь-якого пального, без будь-яких дротів. Непогано? Так? Ну, а тепер прийшла війна, і я от не винаходжу таких велосипедів, а служу в армії, і непогано, кажуть, служу. Що ви на це скажете?

Хлоп'ята не відповіли. Вони з повагою подивилися на цю дивну людину.

— Якби ми не воювали, фашист отаким хлопчакам життя б не дав, — зауважив Очередько.

— Винахідник повернувся обличчям до стіни і позіхнув.

— По-моєму, хлопці, якщо вже почалася війна, якщо на твою Батьківщину нападають, то ти вже мусиш робити не те, що тобі заманеться, а те, що треба робити… Ну, закінчимо вашу дискусію, а то й поспати не вдасться.

Червоноармійці повкладались і затихли. Лягли й хлоп'ята, накрившись чиїмсь плащ-наметом. Десь і далі лунали постріли. Звідкись, мабуть, із сусідньої землянки, раз у раз долинав писк телефонного зумера й монотонний голос:

— Калуга слухає… Що?.. Даю Місяць. Алло! Марс! Алло, Марс!.. Калуга говорить. Двісті десятий у себе?.. Дайте його.

— Славо! Слав! — прошепотів Мишко.

— Що?

— Славо, от би нам такий велосипедик! Правда?

— Ага! А краще — човна моторного.

Хлоп'ята повернулись один до одного спинами і більше не розмовляли, але довго ще не могли заснути. Вперше Славі виразно уявилися його мама з бабусею, розгублені, заплакані, у переповненому темному вагоні, а Мишкові пригадалася його мама, самотня, без татка, який поїхав на фронт, і от тепер без Мишка, її єдиного сина.

Мишко часто задихав, стримуючи сльози, Слава почув його і вдав, що спить.

Хлоп'ята прокинулися тому, що хтось розштовхував їх і покрикував:

— Гей! Друзі! Вставайте!

Над ними стояв червоноармієць у шинелі, з гвинтівкою.

— Лейтенант наказав вам одягтись і бути напоготові. Нікуди без наказу не виходити. Ось. Снідайте.

Він поставив на нари казанки, поклав хліб і вийшов.

Хлоп'ята сіли, кліпаючи заспаними очима. Тільки через якийсь час вони прокинулись остаточно і пригадали, де перебувають.

Землянка була майже порожня. Лише незнайомий боєць, якого хлоп'ята вночі не бачили, спав, не скинувши шинелі, не розстебнувши пояса з підсумком.

Важкий, майже безупинний гул ішов, здавалося, звідкись з-під землі.

Дошки на нарах здригалися. Часом за дверима чулися квапливі кроки, рідкі, уривчасті голоси.

Хлоп'ятам стало тривожно й водночас весело. Натягуючи ще непросохлий бушлатик, Слава сказав:

— Щось там, нагорі, діється особливе. Так, Мишку?

— Знаєш, що діється, Славо? Певно, бій точиться.

Вони одяглися, сіли поруч: один з мішечком за спиною, другий — з портфелем у руках. Голоси і кроки в проході стихли. Тільки голос телефоніста, швидкий, напружений, чіткий, усе ще долинав у землянку:

— Марс! Марс!.. Алло, Марс! Дайте сто чотирнадцять!.. Калуга слухає! Єсть, товаришу лейтенанте… Марс! Алло, Марс!..

Слава сплигнув на підлогу, трохи прочинив двері, прислухався і знову зачинив їх.

— Нікого немає, — сказав він. Мишко пильно подивився на нього:

— Славо… Як ти гадаєш, навіщо нам веліли одягтись і бути напоготові?

— Звідки я знаю навіщо!

— Славо! А що як нам завдання хочуть дати?

— Яке ще там завдання?

— Ну… ну, донесення яке-небудь віднести.

— Наставляй кишеню! Так і дадуть донесення незнайомій людині!

Вони замовкли. Нестерпно повзли хвилини, десятки хвилин, а по хлоп'ят ніхто не приходив. Гул назовні посилився. Іноді землянка здригалася так, що лампочка, яка висіла над стелею, погойдувалася. Червоноармієць, що спав, раптом сів на нарах, прислухався і вийшов за двері, навіть не глянувши на дітей.

Піднесений настрій у хлоп'ят минув. Їм стало тоскно і трохи страшно. Що діється там, нагорі? Чому всі такі збуджені? Чому ніхто не звертає на них уваги, наче всі забули про них?

І тут діти помітили, що телефоніст тривожно, голосно вже кілька хвилин повторює одне й те слово:

— Марс! Алло, Марс!.. Марс! Марс!.. Марс!.. Алло! Марс!..

Настала пауза. Потім неголосно прозвучали слова:

— Марс не відповідає, товаришу лейтенанте… Так, схоже, що перебитий, товаришу лейтенанте… Єсть, товаришу лейтенанте!

— Славо! Агов, Славо! — сказав Мишко.

— Чого?

— Славо, що таке «Марс»?

— Планета, звичайно.

— Я не про те. Тут що таке «Марс»?

— Тут? — Слава подумав. — Назва якась таємна. Може, штаб так називається.

— І він тепер не відповідає?

— Не відповідає.

Хлоп'ята присунулися один до одного ближче.

— Славо… А що як… що як від того, що він не відповідає, все пропало?

Слава похмуро дивився на носки своїх калош.

— І дуже навіть може бути, — сказав він повільно.

— І, може, фашисти вдеруться сюди?

— Може, і вдеруться. Може, нас і переб'ють тут усіх через півгодини.

Після цього вони довго сиділи, майже не розмовляючи, нерухомі, насторожені, прислухаючись до голосу телефоніста, марно намагаючись уловити в його уривчастих фразах щось втішне.

Так минуло годин зо дві, а може, зо гри. І тут нова несподіванка впала на хлоп'ят: електрична лампочка, що горіла весь час не блимаючи, раптом погасла, і в землянці настала кромішня пітьма. Першої хвилини приятелі не здригнулися, не поворушилися. Потім Слава уриваним голосом покликав:

— Мишко! Мишко! Ти… тут?

— Славо, я тут… Славо, знаєш що? Славо, ходімо звідси… Га, Славо?

Слава не відповів.

— Славо, ходімо знаєш куди? Ну, хоч би до лейтенанта ходімо. Скажемо йому що-небудь… Нехай він нам хоч завдання якесь дасть… Славо, вже краще там, нагорі, гинути, ніж тут, наче миші. Ходімо, Славо!

По проходу хтось пробіг. Слава доторкнувся до Мишкової руки:

— Тихо! Чуєш?.. Може, по нас?

Обидва затихли. Відчинилися двері. Схвильований голос крикнув у пітьмі:

— Сержант Смирнов тут? До лейтенанта!

Збентежені приятелі мовчали.

— Нема його, чи що?

Кроки віддалилися. Минуло хвилин зо дві. Щось особливо важко гримнуло нагорі. Слава сплигнув з нар:

— Ходімо!

Кілька секунд вони пихтіли, застрявши у вузьких дверях, в які полізли одночасно, і нарешті вискочили у хід сполучення.

Тут було майже так само темно. Лише десь далеко ліворуч пробивалося кволе денне світло. Обмацуючи руками глиняні стіни, Слава пішов у той бік, Мишко рухався за ним, тримаючись за його бушлатик.

Незабаром вони помітили двері, відчинили їх і опинилися в землянці лейтенанта. Там горів ліхтар «летюча миша». Лейтенант стоячи розмовляв з двома незнайомими командирами. Усі обернулися і подивилися на дітей.

— Ну? Що вам тут треба? — різко спитав лейтенант.

Приятелі мовчали і не рухалися. Тільки Мишко розгублено погойдував портфелем.

— Хто вам дозволив виходити із землянки? — майже крикнув лейтенант. — Чому розгулюєте без дозволу?

Слава відкрив рота, щоб заговорити, але тут у двері постукали.

— Увійдіть! — сказав лейтенант.

Через високий поріг переступив той самий винахідник чудесного велосипедика, з яким познайомилися цієї ночі хлоп'ята.

— Сержант Смирнов за вашим розпорядженням з'явився, товаришу лейтенанте, — сказав він неголосно, віддавши честь.

Лейтенант більше не дивився на хлоп'ят:

— Так. Добре… У нас перервано зв'язок з Марсом. Візьміть із собою двох чоловік і відновіть зв'язок.

Ставши струнко, винахідник повторив:

— Наказано взяти двох чоловік і відновити зв'язок з Марсом.

— Правильно. Ви знаєте, що Горчаков не дійшов?

— Знаю, товаришу лейтенанте.

— Ідіть. Виконуйте.

Знову віддавши честь, винахідник чітко повернувся і вийшов, трохи спіткнувшись на порозі.

Лейтенант знову звернувся до хлопчиків:

— Марш у землянку! І не швендяти у мене! Зрозуміло?

Діти поквапом вийшли за двері і повернулися до своєї землянки. Там, як і раніше, було темно, але хлоп'ята вже заспокоїлися.

Із спокійних облич військових у землянці лейтенанта вони зрозуміли, що битва точиться десь далеко і немає чого побоюватися, що вороги ось-ось удеруться в їхнє підземне житло.

Хлопчики ще довго правили теревені, сидячи в пітьмі, і зрештою відчули, що дуже стомилися від пережитих хвилювань і зовсім не виспалися цієї ночі. Вони лягли. Через якийсь час обидва спокійно сопіли.

… Слава прокинувся через кілька годин. У темній землянці пахло махоркою. Було душно. На різні голоси хропіли червоноармійці. Слава повернувся на другий бік і вже крізь сон почув голос телефоніста:

— Алло! Марс! Котра у вас година? Мій стоїть.

Хлопчиків розбудив окрик:

— Вояки! Сніданок проспите!

Під стелею горіла «летюча миша». Бійці сиділи на парах, брязкаючи ложками в казанках. Усі засміялися, коли хлоп'ята підхопилися, здивовано оглядаючись. Слава як ліг, так і проспав цілу ніч, не знімаючи бушлата й мішка. Мишко сплигнув з нар і відразу схопив свій портфель.

— Що ж це ви? Проспали фашистів. Уже вони кілометрів за сорок звідси. Як тепер доженете? — жартували червоноармійці.

Приятелі допалися до сніданку. За весь учорашній день вони майже нічого не їли. З ними пробували жартувати, розпитували їх, але хлоп'ята відповідали коротко, все ще переживаючи учорашній день.

Мишко помітив, що протилежні нари порожні, і спитав:

— А… а де він, винахідник?

Відразу в землянці стало тихо. Обличчя бійців посуворішали.

— У відпустку пішов, — не дивлячись на дітей, сказав один червоноармієць.

— У безстрокову, — додав інший. Лоб його був перев'язаний свіжим бинтом.

Хлоп'ята відчули лихе й замовкли. Один тільки Очередько пробурмотів:

— Добрі були хлопці!

Хлоп'ята зрозуміли, що винахідник загинув, і загинув, можливо, виконуючи лейтенантів наказ. Вони відклали ложки, їсти більше не хотілося. Червоноармійці незабаром пішли, а вони ще довго сиділи мовчки, дивлячись на порожні нари, де лежали дві пошарпані книжки і забута бляшанка з тютюном.

— Ніколи тепер не зробить велосипедика, — промовив нарешті Мишко.

— Загинув, а зв'язок відновив, — сказав Слава.

Колись у кіно хлоп'ята бачили чорні стовпи диму й землі від вибухів снарядів.

Недавно вони чули гуркіт вибухів справжніх снарядів та авіабомб і бачили розтрощені фугасками будинки.

І тепер вони думали про цього дивного бійця, котрий так спокійно пішов за наказом командира кудись туди, де здіймаються ці чорні стовпи, злітає в повітря роздроблене каміння, падають величезні дерева. Вони пригадували кожне його слово, кожний рух.

— Славо!.. А пам'ятаєш, як лейтенант сказав йому: «Горчаков не дійшов». Певно, Горчакова цього також убили.

— Ага! І, виходить, він знав, що, може, сам загине.

— Славо!.. І він навіть оком не змигнув. Наказав командир — він оддав честь і пішов.

— Так. А ще казав, що в нього покликання немає воювати!

Хлоп'ята помовчали. Раптом Слава сплигнув на долівку:

— Мишко!

Мишко підбіг до нього.

— Мишко! Дай слово честі. Дай найстрашніше слово честі: хоч би що трапилося, ми до кінця війни з фронту не підемо!

— Славо, даю слово честі! І знаєш що, Славо? Давай будемо мстити фашистам за винахідника.

— Давай! Нехай ми загинемо, нехай! Все одно ми з армії не підемо.

— Не підемо!.. Славо, ходімо знову до лейтенанта! Нехай він дасть нам яке завгодно завдання. А не дасть — підемо далі, аж на передній край!

Слава замислився.

— Ні, не треба, — сказав він, — треба дисципліни додержувати. Він сам нас викличе. Що ж нас, задарма, чи що, годуватимуть!..

Коли в землянку прийшли червоноармійці на обід, Слава спитав одного з них, чи не може він сходити до лейтенанта, сказати, що їм набридло сидіти без діла, що вони хочуть одержати яке-небудь завдання.

— Е-е-е! — протяг той. — Ви за це не бійтеся, хлопці. Лейтенант про вас не забуде. Він тільки ще не вирішив: чи то роту вам дати, чи батальйон.

Слава похмуро відійшов од нього. Мишко прошепотів:

— Краще не говорити. Тільки й знають, що глузутоть!

Дуже довго тягся час. Навіть учора вони так не, мучилися, як сьогодні. При найменшому шелесті за дверима вони схоплювалися, гадаючи, що то йдуть по них. Та настала й вечеря, а їх ніхто не кликав.

— Що? Ще не одержали завдання? — здивувався Очередько, входячи з товаришами до землянки. — Як же так? Лейтенант мені казав, що гадає вас у розвідку призначити.

Хлоп'ята промовчали. Серця їхні стиснулися. Правду каже цей Очередько чи знову збиткується над ними?..

Повечеряли. Бійці пограли в шашки, потеревенили і повкладалися. Лягли і хлоп'ята, сподіваючись, що хоч завтра скінчиться їхнє чекання. Вони позаплющували очі й лежали зовсім тихо, намагаючись якнайшвидше заснути. Але тут рипнули двері, увійшов хвацький старшина і сказав голосно й весело:

— Ну! Герої тут?.. До лейтенанта!

Немов підкинуті, схопилися приятелі. Гарячково поправляючи сорочку, Слава спитав:

— Навіщо? Не знаєте навіщо?

— Не знаю. Певно, завдання якесь бойове.

Бійці прокинулися.

— Швидше, хлопці! — кричали вони. — Пояси попідтягуйте, щоб заправочка була!

— Ви знаєте що? Ви як увійдете, то руку до головного убору, станьте в положення «струнко» і скажіть: «Товаришу лейтенанте, за вашим наказом боєць отакий і отакий прибув». Зрозуміли? Лейтенант дисципліну любить.

Хлоп'ята вийшли за двері.

— Гей! Гей! А кепки позабували! До простоволосої голови руку не прикладають!

Хлоп'ята повернулися, схопили кепку й шапку. Ідучи темним ходом за старшиною, Мишко схвильовано прошепотів:

— Славо! Знаєш що? Давай станемо на те саме місце, де вчора винахідник стояв. Гаразд?

— Гаразд!

Вони ввійшли до землянки. Там, окрім лейтенанта, був ще один військовий. Мишко скосив оком і став на те місце, де вчора стояв сержант Смирнов.

— Товаришу… товаришу лейтенанте… за вашим наказом боєць Розанов з'явився, — тремтячим голоском вимовив Слава.

— Боєць Снєгирьов з'явився, — промимрив за ним Мишко.

Лейтенант, який сидів за столом, усміхнувся і перезирнувся з товаришем.

— Виряджаєш? — неголосно спитав той.

— Виряджаю.

— Здорово перепало?

— Вистачить. — Лейтенант подивився в якийсь папірець. — Так от, друзі. Ми навели довідки: ваші батьки зійшли на станції Гремихіно й розшукують вас. Сьогодні туди йде наша машина. Одягніться, складіть речі. Шофер зайде по вас.

Приятелі остовпіли.

— Товаришу… командире… ми… ми хочемо в армії служити, — насилу вимовив Слава.

— Ми на фронт… — почав був Мишко.

Лейтенант раптом підвівся.

— Ви бажаєте в армії служити? — сказав він голосно.

— Так. Ми хочемо, щоб…

— Ви мене називаєте командиром. Так?

— Так. Ми…

— А знайома вам військова дисципліна?

— Ми… Нам знайома.

— А вам відомо, що наказ командира — в армії закон?

— Відомо, — ледь чутно вимовив Слава.

— У такому разі — струнко!

Лейтенант виструнчився. Хлоп'ята здригнулись і завмерли, витягнувши руки по швах. Лейтенант заговорив повільно і чітко:

— Наказую вам скласти речі до двадцять третьої години нуль-нуль і їхати до мам. Повторіть наказ!

— Скласти речі і їхати до мам, — тихо сказав Слава.

— Речі… І — до мам, — майже прошепотів Мишко.

— Кру-гом!

Секунд зо три приятелі стояли нерухомо на тому самому місці, де стояв учора сержант Смирнов. Потім вони зітхнули, подивились один на одного, повернулися кругом і обидва мовчки попрямували до дверей.

УЧИТЕЛЬ ПЛАВАННЯ

Ми з Вітею Гребньовим і ще п'ятнадцятеро хлопців із шкільного туристичного гуртка збирались у великий похід човнами по річці Синій. Ми мали піднятися вгору за течією на сімдесят кілометрів, а потім спуститися назад.

Веслувати проти течії — справа нелегка, надто без тренування. Але тут нам з Вітею пощастило. За два тижні до початку походу чоловік моєї сестри купив двовеслового човна. Він дозволив нам кататися на ньому, поки у нього не почалася відпустка. І от ми з Вітею вже кілька днів тренувались у веслуванні.

Щоправда, тренувався здебільшого я сам. Вітя — хлопчина вгодований, гладкий і не те щоб ледачий, а якийсь флегматичний. Йому більше подобалося бути стерновим. У самих трусах, у величезному солом'яному брилі, привезеному його мамою з Криму, він сидів на кормі, стернував і командував:

— Вдих, видих! Вдих, видих!

Я розмірено веслував, намагаючись правильно дихати і не загрібати весла у воду.

Гарно було того дня на річці! Ліворуч повільно сунувся назад високий, стрімкий берег, на якому серед зелені біліли будиночки міської околиці. Праворуч берег був низький, заболочений. Там при самій воді, ніби тисячі зелених багнетів, стирчало листя осоки; за осокою тяглася лука, а за лукою виднілися житні поля.

Іноді до нас на борт сідала відпочити бабка або метелик, іноді з води виплигувала риба, наче для того, щоб глянути, хто це пливе на човні.

Ми пропливли під невеликим пішохідним містком. Тут місто закінчувалося. Далі на лівому березі зеленіли городи, а внизу, дід урвищем, простягався вузький пляж з чистим піском. У вихідні дні на цьому пляжі збиралося багато купальників, але в цей мент тут було тільки двоє: Сергійко Ольховников та Женько Груздьов.

Ми пристали недалеко від них, витягли човна носом на берег і сіли на пісок, та ні Сергійко, ні Женько нас не помітили. Вони стояли метрів за три від берега. Довготелесому Сергійкові вода була по груди, а куценькому Женькові — по горло. Обидва вони відпльовувалися, важко дихали, й обличчя у них були геть змучені.

— Ти… ти, головне, спокійніше! — говорила кругла Женькова голова, що стирчала з води. — Ти не молоти по воді, а під себе підгрібай, під себе підгрібай!

Сергій нічого не відповідав. Він дивився на Женька злим лівим оком. Праве око його було затулене довгим мокрим чубом, який прилип до лиця.

— Ну! — сказала Женькова голова. — Ще разочок! Головне, спокійно!

Сергій ліг на воду і з такою силою замолотив по ній довгими руками й ногами, що бризки полетіли на всі боки метрів на п'ять, а Женькова голова зовсім зникла в білій піні. Але він викрикував далі:

— Спокійно!.. Підгрібай! Не квапся, під себе підгрібай!

Сергій швидко пішов на дно. Женько хотів його підтримати, але помилково схопив не за руку, а за ногу.

Нарешті хлопці повилазили на берег. В обох шкіра була синя і вкрилася пухирцями. Вони тепер помітили нас, але навіть не привіталися. Сергій сів на пісок поруч з Вітею, охопивши ноги руками і поклавши підборіддя на коліна. Женько зостався на ногах. Обидва вони цокотіли зубами.

— Не занеп-па-па-падай духом! — сказав Женько. — Посту-по-по-пово навчишся.

— З-з-здохнеш від та-такої науки!

Ми з Вітею перезирнулися. Вітя ліг на спину й став пригорщами сипати пісок собі на груди.

— Так, Сергійку, — сказав він, — гарно твій друг з тебе пожартував!

— Убити його мало, та-та-такого друга!

Ми з Вітею знову перезирнулись, і я подумав про себе: «Кому-кому, а Віті пощастило в дружбі. Хто-хто, а я вже ніколи не підведу його, як Женько підвів Сергія».

Сергій та Женько також збиралися в похід човнами. Піших екскурсій та походів у нашій школі завжди було дуже багато, а човнами влаштовували вперше. Нема чого й казати, з яким захопленням ми всі до нього готувалися, з яким нетерпінням чекали на перше липня, на яке було призначено старт. Сергій був одним з найзавзятіших наших туристів, а тут він просто схибнувся на човнах, на рибальських снастях, на всіляких фарватерах, ватерлініях та кільватерних колонах.

Днів за десять до початку походу всі зібралися в піонерській кімнаті.

Начальник походу — вчитель географії Трохим Іванович розподілив обов'язки і сказав, які речі треба взяти. Тут він приклав долоню до лоба:

— До речі, товариші, про найголовніше я й забув! Підніміть руку, хто не вміє плавати!

Ніхто не підняв руки. Я знав, що Вітя плавати не вміє, але, звичайно ж, не подумав його виказувати. А Женько раптом повернувся до Сергія й голосно сказав:

— Сергійку! Ну, чого ти ховаєшся? Ти ж не вмієш плавати!

Сергій страшенно почервонів. Він так подивився на Женька, що в іншого б мову відібрало, але Женько вів далі:

— Чого ти сердишся, Сергійку! Ну, чого ти сердишся? Скажеш, звичайно, я поганий товариш, якщо тебе виказую! А я тобі відповім: адже до походу не два дні, а цілих десять — отже, ти можеш навчитися плавати. Ти от усе торочиш, що вже вчився, що у тебе нічого не виходить, бо ти худий, але важкий, і що в тебе питома вага надто велика для плавання. А я тобі скажу: брехня все це. Просто у тебе наполегливості немає. Ну й от! Трапиться з тобою що-небудь, на чиїй совісті це буде? На моїй.

— Євген має рацію, — сказав Трохим Іванович. — Справі зарадити неважко, я вже домовився з Василем Васильовичем. Ти завтра, Сергію, зайди до нього додому о десятій ранку. Підете на річку вчитися плавання. Але попереджаю, друже: якщо ти до двадцять восьмого числа не навчишся хоч би триматися на воді, тоді вже пробач. На річці все може трапитись.

Коли закінчилися збори, Сергій пішов із школи, навіть не глянувши на Євгена.

Наступного ранку він пішов до викладача фізкультури, але виявилося, що Василь Васильович захворів на ангіну й лежить у ліжку. Тоді Женько сказав Сергієві, що він сам навчить його плавати. Сергій спершу і розмовляти з Женьком не хотів, але потім згодився. Що не кажи, а Женько був одним з найкращих наших плавців.

Відтоді під час наших тренувань ми з Вітею щодня бачили, як вони мучаться. От і тепер ми дивилися на них і дуже співчували Сергієві.

До початку походу зоставався лише тиждень, а він усе ще плавав, наче та сокира.

Віті було добре! Він прийшов до нашої школи цієї осені, і ніхто, окрім мене, не знав, що він не вміє плавати.

* * *

Женько ліг на пісок, підперши голову рукою. Сергій, як і раніше, сидів, поклавши підборіддя на гострі коліна. Він сказав, ні до кого не звертаючись:

— Я всі свої гроші витратив на цей похід… Літературу купив, вудочки… А тепер… тепер усе шкереберть полетіло!

— Нічого не полетіло. Навчишся, — відповів Женько.

Сергій повернувся до нього і раптом закричав тоненьким, майже плаксивим голосом:

— «Навчишся, навчишся»! Уже три дні з річки не вилазимо, а чого я навчився? Чого? Воду літрами ковтати — ось чого я в тебе навчився!

Женько спокійно розглядав на долоні якусь піщинку.

— Ти, головне, духом не занепадай. Ще тиждень попереду.

— «Тиждень попереду, тиждень попереду»! — знову закричав Сергій. — Кажуть тобі, що в мене організм такий! Не пристосований я до плавання.

— Вигадуєш ти все. «Організм»! — пробурчав Женько.

Тон у нього був такий спокійний і впевнений, що я не витримав:

— А звідки ти знаєш, що він вигадує? Може, й справді у нього питома вага надто велика!

— Тобі добре торочити: «Не занепадай духом»! — пробурмотів Віктор. — Ти ж у похід підеш. Підвів товариша, щоб принциповість свою показати, а тепер утішає: «Не занепадай духом»!

Женько встав, струсив пісок із трусів, натяг на ноги старі чорні штани, засукані до колін, і, не надівши сорочки, подався стежкою, що веде з пляжу нагору.

— Образився! — всміхнувся Віктор.

— Женю! Куди ти? — покликав я.

— Додому. Зараз прийду.

Женьків будинок був зовсім недалеко.

Хвилин за десять він повернувся. Він ніс довгу грубу мотузку, скручену в кільце. Він зупинився над Сергієм і сказав стомленим голосом:

— Уставай! Ходімо.

Сергій тільки голову підвів:

— Куди ще?

— За новим способом учитися.

— За яким ще способом?

— У тебе на мілкому місці нічого не виходить: ти, тільки що, ногами на дно стаєш. Тепер спробуймо на глибокому місці. Я тебе спущу на мотузці з мосту, а ти намагайся плавати. Коли підеш на дно, я тебе витягну.

— Нічого не вийде, — сказав Сергій і відвернувся.

Женько зачекав трохи, потім підвищив голос:

— Ходімо! Чуєш? Довго я над тобою стоятиму?

Тут уже ми з Віктором підтримали Женька.

— Справді, Сергію, чом не спробувати? — озвався я. — Мені казали, що такий спосіб допомагає.

— Дивак! — сказав Віктор. — Останню надію втрачаєш. А що як усе-таки навчишся і підеш у похід?

Видно, Сергій не схотів утрачати останньої надії. Він підвівся, і Женько обмотав його груди мотузкою, зав'язавши на спині потрійний вузол.

— Ходімо! А ви, хлопці, стійте про всяк випадок ближче до води.

Дійшовши з Сергієм до середини мосту, Женько зупинився:

— Тут будемо. Тут глибоко. Лізь!

Я знав, що під мостом Сергієві було не більш як по шию, та й взагалі в нашій річці біля міста важко знайти місце, де було б глибше. Сергій з острахом подивився вниз, і я подумав, що він зараз побачить дно. Однак вода була досить каламутна. Сергій потоптався на місці якийсь час і, зітхнувши так голосно, що навіть ми з Віктором почули з берега, переступив через поручні спершу однією ногою, потім другою. Стоячи за поручнями, він знову подивився на воду, потім на Женька.

— Лізь, лізь! — сказав той.

Сергій обхопив руками палю і посунувся вниз, а Женько поступово попускав мотузку, але так, щоб вона лишалася весь час напнутою.

От Сергій занурився у воду по плечі. Перегнувшись через поручні, Женько стежив за ним.

— Пливи! — скомандував він.

Сергій заборсався, але тільки-но Женько ослабив мотузку, він знову обняв палю й повис на ній.

— Відпусти палю! — сказав Женько.

Сергій мовчав і відпльовувався.

— Відпусти, кажу! Що ти вчепився?

Сергій відпустив палю і з страшною силою замолотив руками й ногами по воді. Женько швидко відтяг його од палі й закричав:

— Спокійно! Спокійно! Плавно під себе загрібай, плавно!

Але Сергій уже не чув його — він зник під водою, тільки кола пішли від мотузки. Женько зачекав секунд зо дві, сподіваючись, що він випливе, потім витяг свого учня на поверхню.

— Відпочинь трохи, — сказав він.

Сергій відпочив, тоді Женько знову скомандував йому: «Пливи!» — і знову той заборсався; а його учитель кричав: «Спокійно! Під себе підгрібай!» І знов Сергій зник під водою, і знов Женько витяг його, переляканого й захеканого. Так повторювалося багато раз.

Хвилин через п'ятнадцять Сергій таким голосом крикнув: «До біса! Не можу більше!», що Євген тут же підтяг його до палі й допоміг вилізти на міст.

— До бі-бі-біса все це плавання! До бі бі-біса весь цей похід! — сказав Сергій і швидко заходив по пляжу, щоб зігрітися.

Женько сів на пісок. Він весь блищав од поту, і вигляд у нього був такий стомлений, що ні я, ні Вітя більше не наважувалися його лаяти.

— Не треба мені ніякого походу! — повторив Сергій, проходячи мимо.

Ми подивилися йому вслід. Вітя неголосно сказав:

— Тепер каже «не треба», а як буде старт, захворіє з горя.

— Авжеж, — відповів я. — В усіх наших подорожах він найактивніший був. А тут усі підуть, а він сам дома сидітиме.

Женько машинально згрібав руками пісок, будував з нього піраміду.

— А я, гадаєте, піду, якщо Сергія не візьмуть? — сказав він, не підводячи голови. — Думаєте, у мене совісті немає?

Незабаром Вітя одійшов від нас і заходився вичерпувати консервною бляшанкою воду з човна. Женя про щось думав, поглядаючи то на човна, то на Сергія, який пішов на другий кінець пляжу. Раптом він, стишивши голос, звернувся до мене:

— Відпочинемо дещицю і ще один спосіб спробуємо. Тільки ви мені допоможіть.

Я присів перед ним навпочіпки:

— А що за спосіб?

— Мені Юрко Поспєлов розповідав. Каже, його так батько навчив. Посадив у човна, відплив од берега і викинув його за борт. Юрко подумав, що там глибоко, став щосили борсатися, щоб життя своє врятувати, і поплив. Допоможете?

— Допомогти, звичайно, допоможемо. Тільки де ти знайдеш глибоке місце?

— А глибокого якраз і не треба шукати. Треба тільки сказати Сергієві, що там з ручками.

— Напроти вербових кущів є таке місце, — сказав я. — Там вода якась зелена, темна, здається, що й дна немає, а насправді» аніскільки не глибоко.

Домовившись про все, ми гукнули Сергія й запропонували йому покататися. Сергій відповів, що для нього «плавати на човні — то тільки ятрити себе», але тут же взявся допомагати Вікторові вичерпувати воду. Вправившись з водою, вонп зіштовхнули човна й залізли з нього. Нам так і не вдалося попередити Вітю про те, що ми замислили. Ми посадили Сергія стернувати, я вмостився поруч з ним на кормі, Женько сіп на весла, щоб бути ближче до нас, а Вітя розташувався на носі.

До вербових кущів було метрів з п'ятсот. Наш човник, добряче навантажений, сильно осів і повільно посувався проти течії. Піщаний пляж скінчився. Праворуч потяглася майже прямовисна глиняна круча з безліччю крихітних печерок. Десятки ластівок ширяли в цьому місці над річкою, то пікіруючи до самої води, то високо злітаючи. Часом котрась із пих зникала в одній з печерок і через кілька секунд випурхувала звідти знову.

Нарешті ми дісталися до місця, де під кручею росли куші верболозу, опустивши нижнє гілля у воду. Я моргнув Женькові? і, як було домовлено, голосно спитав:

— Женько! А що, тут глибоко?

— У-у… — протяг він. — Тут навіть я не можу допірнути.

Сергій подивився на темну воду.

Ми з Женьком переморгнулись. Я обіруч уперся Сергієві в плече і штовхнув його.

— Ой, що ти робиш! — скрикнув він і вчепився в борти. Човен сильно гойднувся.

— Досить дуріти, ви! Перевернемося! — сказав Вітя, але Женько схопився і кинувся мені на допомогу.

Я відхилився і всім корпусом щосили штовхнув Сергія в бік…

Пролунав крик, я відчув, що кудись лечу, потім навколо мене зашуміла вода.

Пірнувши, я став на дно. Вода була мені по груди. За мить, на метр од мене показалася Женькова голова.

— Де Сергійко? Сергійка немає! — сказав він і пірнув.

Я оглянувся і не побачив ані Віктора, ані Сергія. Тільки човен плив догори кілем та Вітин бриль. Я теж пірнув і побачив мулисте дно, рідкі кущики якихось водоростей та Женька, який проплив повз мене, наче величезна жаба. Т більше нікого й нічого!

Ми виринули водночас один перед одним. Обличчя у Женька було сіре.

— Сергійка немає… Сергійко потонув! — сказав він хрипко.

— І Віті немає! — відповів я, ковтаючи повітря.

Ми знову пірнули.

Чого я тільки не передумав за кілька секунд, поки був під водою! Іноді за цілий день стільки не передумаєш! І про те, що я скажу Вітиним батькам, і про те, що коли б я навчив його вчасно плавати, усе обійшлося б гаразд, і про те, що ми з ним не закінчили переробляти фотоапарат під кіноплівку, і про те, що ж тепер буде з Женьком та з Сергійковою мамою, і про те, яким чином усе-таки могли втопитися два здоровенних хлопці в такому мілкому місці.

Відчувши, що я ось-ось розкрию рота й зітхну, я знову став ногами на дно й оглянувся. Берег був порожній. Не побачив я нікого і на воді. Але з-за перевернутого човна, який ішов боком до течії і якого віднесло вже метрів на двадцять, доносилися два перелякані, сердиті голоси:

— Женько! Володько! Сюди!

— Женько, де ти там?

Женькова голова на мить виткнулася над водою:

— Нема їх!

Голова знову зникла.

Женько, певно, сам помер би під волого від розриву серця, якби я силоміць не витяг його. Тільки тепер він почув крики і все зрозумів.

Швидкими сажнями ми наздогнали човна, спіймавши по дорозі одне весло і Вітиного бриля. Обійшовши човна, ми побачили біля корми Сергія, а біля носа — Віктора. Вчепившись за борт, вони били по воді ногами.

— Ставайте на дно. Тут мілко, — сказав Євген.

Ми з Женьком страшенно перехвилювалися, пробули під водою, мабуть, загалом хвилину, тоді гналися за човном і тепер тягли його до берега з останніх сил.

Я тільки й думав про те, як би швидше подолати ці п'ять-шість метрів до берега й лягти на вузькій, порослій травою смужці землі під кручею. Нарешті ми дістались, але й тут нам не відразу пощастило відпочити. Тільки-но ми вийшли на берег, як Сергій став наступати на нас, промовляючи:

— Я вам покажу, як отак жартувати! Я вам покажу, як отак жартувати!

Він навіть ляснув мене долонею по потилиці. Вітя витрушував із свого бриля воду й голосно заохочував Сергійка:

— Так їм!.. Дай їм іще! Знають, що люди плавати не вміють, і отакі коники викидають!

Потім вони видерлися на кручу й пішли. Іншим разом ні я, ні Женько не подарували б Сергієві такого поводження, але тепер нам було байдуже. Ми не гукнули їх: ми раді були, що вони пішли. Сіли на траву й відпочивали.

* * *

Наступного дня я зайшов до Віті, щоб пояснити йому вчорашню пригоду й покликати тренуватись у веслуванні. Його не було вдома — мати послала до крамниці. Я залишив записку, в якій повідомляв, що чекатиму на нього біля містка, і, взявши човна, вирушив туди.

На пляжі я побачив таку саму картину, як і вчора: по груди у воді стояв Сергій, а біля нього стирчала Женькова голова.

— Ти не хвилюйся. Ти отак роби. Отак! Дивись!

Женько повільно проплив біля Сергія.

— Ну, а я не так, чи що, роблю?.. Я ж так і роблю!

— Виходить, не так. Нумо! Ще раз!

Через кілька хвилин згори спустився Вітя. Я почав розповідати йому, чому ми вчора перекинули човна і як ми шукали його й Сергія на дні річки. Розповідав я довго, докладно й раптом зупинився.

Весь час ми чули, як Женько викрикує своє звичайне: «Не хвилюйся!», «Підгрібай!», «Тримай руки під водою!», а тут він зненацька закричав:

— Ну-ну-ну-ну! Ну, ще… Ну так! Ну-ну-ну-ну-ну!

Ми оглянулися на річку, але Сергія не побачили. Однак за мить він висунувся з води.

— Що? Проплив? — спитав він чомусь переляканим тоном. А Женько так само перелякано відповів:

— Сергійку, чесне піонерське! Метра з півтора!

Сергій нічого не сказав. Він відкинув чуба з лоба, ліг на воду і, збиваючи ногами піну, страшно витріщивши очі, то відкриваючи рота, то надуваючи щоки, рушив до берега.

— Сергійку! Хочеш — вір, хочеш — не вір! Два метри!

Скидалося на те, що Сергій і справді не повірив. Стоячи вже по коліна у воді, він з усмішкою подивився на нас і спитав:

— Проплив? Так?

— Дивак! Звичайно, проплив!

Женько вийшов на берег і впав на пісок.

— Усе! — сказав він. — Тепер він і сам з води не вилізе.

Женько не помилився. Ми вже кричали Сергієві, що він весь посинів, що він дарма так перевтомлюється, але Сергій усе брьохався, усе брьохався й щоразу, незважаючи на втому, тримався на воді довше й довше.

— Женько! Друже! — закричав він несподівано, вискочив на берег, обняв Женька й став качатися з ним по піску.

Коли Женько сяк-так від нього відбився, Сергій став сам стрибати і перекидатися. Нарешті він сів, усміхаючись, весь обліплений піском.

— З дев'яти років не міг навчитися! — вигукнув він. — Тепер подивимося, Трохиме Івановичу!.. Відпочину трохи, на боці спробую! Женько! Женчику! Друже! — І він знов кинувся обнімати Женька й качати його по піску.

Зігрівшися, Сергій знову плюхнувся в річку. Женько лежав, підперши голову рукою, усміхався, мовчав і, як видно, був дуже задоволений, що йому не треба лізти у воду.

Перемовляючись із Сергієм, подаючи йому всілякі поради, я не відразу помітив, що Віті щось не чути. Я оглянувся на нього.

Вітя сидів сумний, притихлий і покусував криса свого величезного бриля.

Я здогадався, про що він думає. Про те, що тепер він сам один з усього нашого туристичного гуртка не вміє плавати, і, можливо, про те, що, коли б у нього був такий друг, як Женько, то він би вже плавав.

Я моргнув Женькові й сказав:

— Вікторе, а тобі Женя казав про перевірку?

— Про яку ще перевірку? — спитав він знехотя.

— Ну, про те, що Трохим Іванович збирається перед походом усіх по плаванню перевірити.

— Брешеш!

— Не віриш? Спитай Женька.

— Авжеж, — обізвався той. — Двадцять восьмого, о дванадцятій нуль-нуль, буде перевірка! Я вчора Трохима Івановича зустрів, і він мені сказав.

Вітя позирнув на мене, на Євгена, помовчав…

— Женько! Допоможеш, га? А то меріє Володька пробував учити, та якось нічого не вийшло.

Женя не відразу відповів. Він поколупав пальцем у піску, витяг звідти половину черепашки, оглянув її, відкинув і, зітхнувши, повільно підвівся.

— Давай! Іди, — сказав він стомленим голосом. — Ти, головне, не хвилюйся. Дихай спокійно й підгрібай під себе.

Вітя навчився швидше від Сергія: він поплив наступного дня.

«КРОКОДИЛЯТКО»

(Із щоденника Семенка Ложечкіна)

15 лютого.

Цей вечір я проводжу дома. Вперше за півроку я не пішов до Кирила, щоб готувати разом уроки. І більше ніколи до нього не піду. Досить! Я зрозумів, що це за людина.

Усе, що трапилося сьогодні, таке важливе, що треба записати якнайдокладніше.

Коли закінчились уроки, я вийшов з класу одним з останніх. У коридорі коїлося щось дивовижне.

Великий гурт хлопчаків зібрався поряд з дверима нашого класу. Хлоп'ята витягали шиї, ставали навшпиньки, тиснули один на одного. Тільки й чути було:

— Не налягайте!

— Що тут, га? Хлопці, що тут таке, га?

— Стривайте! Задушили зовсім!

Сяк-так я протиснувся і побачив на стіні аркуш паперу. У верхньому лівому кутку його було намальовано щось схоже на ящірку. Трохи праворуч різноколірними літерами було написано:

«КРОКОДИЛЯТКО»

Сатирична газета VI кл. «Б»

виходить через день, — І

Хоч як мене штовхали, я все-таки прочитав передову, озаглавлену «На вістря сатири!». Ось що там було написано:

«Наш клас вважають одним з найкращих класів у школі, але й серед нас є ледарі та порушники дисципліни, які перешкоджають класу йти до дальших успіхів.

У нас уже є загонова стінгазета, яка бореться за успішність і дисципліну, але кожен знає, яке значення має їдкий сатиричний сміх у боротьбі з недоліками.

Тому сьогодні виходить перший номер «Крокодилятка».

Воно нещадно й незважаючи на осіб висміюватиме тих, хто тягне клас назад. Гострою зброєю сатири воно боротиметься з негативними явищами в нашому класі.

Пишіть усі до «Крокодилятка»!»

Газетка була маленька. «На вістря сатири» потрапило поки що тільки троє хлоп'ят.

«Доктор історичних наук Мишко Огурцов закінчив роботу над новим підручником з історії середніх віків, — повідомлялося в одному дописі. — Наводимо уривок з цього підручника:

«Хрестоносцям пощастило завоювати Сірію в 1781 році, але тут у них з'явився небезпечний супротивник — турецький султан Барбаросса. В таборі хрестоносців розпочалися чвари: англійський король Карл Сміливий посварився з Річардом Левове Серце і французьким королем Саладіном».

Далі йшли два малюнки: на одному було зображено богатиря, який б'ється з десятком ворогів, а на другому — хулігана, який цупить за патли переляканого малюка.

«Таким Михайло Артамонов уявляє себе, коли чіпляється до слабких дітей», — повідомляв підпис під першим малюнком.

«Такий вигляд він має насправді», — було підписано під другим.

Останній малюнок зображав хлопчика, який величезним ножем вирізує на парті свої ініціали. Тут же були вірші.

Він ім'я своє «Іван Прибилов»

В школі ввіковічив.

Багато парт, дверей, столів

Для цього понівечив.

У правому нижньому кутку газети я побачив підписи:

Редколегія:

К. Замятін (відп. редактор).

В. Пеліканов (художник).

Тепер я зрозумів, чому в Кирила Замятіна останнім часом був такий таємничий вигляд. Тепер я збагнув, про що він шептався на перервах з Валерком Пелікановим та з вожатим Ігорем.

Я навіть не образився на Кирка за те, що він приховав від мене свій намір випускати стінгазету. Я ж бо знаю, як він любить створювати всілякі несподівані ефекти!

Діти голосно хвалили нову газету. Я був дуже радий за Кирила і побіг розшукувати членів редколегії, щоб привітати їх з успіхом.

Я знайшов їх у піонерській кімнаті. Художник Валерко відскочив од дверей, коли я їх відчинив: він стежив у щілинку за натовпом читачів. Редактор стояв позаду нього і, як видно, прислухався до голосів у коридорі.

— Кирку! — крикнув я. — Ой, здорово! Поздоровляю!

Художник так і засяяв від задоволення, а редактор лишився серйозним. Вони взагалі дуже різні люди: Валерко — довготелесий, рудочубий і веселий, а Кирко — маленький, досить огрядний, він завжди має серйозний вигляд, навіть коли жартує.

— Діє? — спитав він коротко.

— Ще й як діє! Мишка Огурцова вже «істориком» дражнять, вірші про Прибилова напам'ять повивчали. А головне, знаєш, з чого дивуються: «Як це вони Мишка Артамоиова не побоялися протягти? Адже він, мовляв, Замятіна тепер напевно відлупцює. Валерка не зачепить — Валерко здоровий, а Замятіна — як пити дати!»

— Нехай спробує, — сказав художник.

— Що ж! Може, і відлупцює, — спокійно відповів редактор. — Сатирики завжди наживають багато ворогів.

— Ага! Я так хлопцям і сказав: «Саме те і цінне, — кажу, — що незважаючи на осіб. Будь ти хоч Артамонов, а хоч хто». Так, Кирку?

Тут мені здалося, що редактор і художник трохи збентежилися. Валерко сказав «гм», відійшов до стола і почав розмальовувати заголовок для-другого номера газети, а Кирило дивився на мене спідлоба, насупившись.

— Розумієш, Семене, я мушу тебе попередити… — заговорив він, помовчавши. — Хоч це й редакційна таємниця, та оскільки ти мій друг… я… Словом, ми тебе на наступний номер запланували.

Я спершу нічого не второпав:

— Як? Куди запланували?

— У фейлетон, — сказав Кирко. — На тему про базікання у класі.

— Ловко! Ти… ти це серйозно, Кириле?

— Такими речами не жартують.

— Виходить… виходить, свого друга протягуватимете, Кириле Івановичу?

— Ти якийсь дивний, Семене! Не можу ж я інших базік протягувати, а тебе ні.

— А дуже треба тобі взагалі базік протягувати! Мабуть, і без них є про що писати.

Кирко трохи розсердився:

— Знаєш, Семене… дружба дружбою, а принцип принципом. Базікання в класі — негативне явище, отже, наша сатирична газета повинна його таврувати. Тут справа в принципі.

— Гарний принцип! З друзів знущатися! Валерко раптом відкинув пензля й випростався.

— Ну, чого ти прийшов і бурчиш? — сказав він. — Давай іди звідси і не заважай працювати!

Я зрозумів, що розмовляти мені більше ні про що. Я тільки спитав:

— І карикатуру намалюєте?

Редактор кивнув:

— Авжеж. У нас усе йде з ілюстраціями.

— Гаразд, Кириле Івановичу! Дякую!.. Запам'ятаємо! — сказав я і пішов.

От до чого призводять неприємності! Писав, писав і тільки зараз пригадав, що треба вивчити формули скороченого множення. Гаразд! А може, не викличуть!

16 лютого. 7 година вечора.

Сьогодні, увійшовши до класу, я не сів на своє звичайне місце, поруч з Кирилом. Я поклав перед редактором запечатаного конверта й став походжати між партами, тримаючи за спиною портфель.

У конверті був лист. Ось що я там писав:

«Замятін!

Пропоную помінятися місцями з Пелікановим. Так вам буде зручніше робити гидоту своїм колишнім друзям. Якщо Пеліканов не поміняється, то я все одно разом з тобою не сяду. Це остаточно.

С. Ложечкіи».

Кирко прочитав листа і сказав:

— Смішно, Семене!

Я мовчки знизав плечима і ходив далі.

Тоді Кирило показав листа Валеркові. Той усміхнувся, сказав: «Це діло, це нам підходить», — і переніс свої книги на парту до редактора. Я сів на його місце, поруч з Мишком Артамоновим, — з тим самим, котрого намалювали богатирем.

Після дзвоника, перед початком уроку, до нас зайшов вожатий Ігор.

— Сподобалося «Крокодилятко»? — спитав він голосно.

— Сподобалося! — хором відповів клас.

Навіть «доктор історичних наук» Мишко Огурцов сказав: «Сподобалося». Промовчали ми з Артамоновим та Іванко Прибилов.

— Начувайтеся тепер! — сказав Ігор. — «Крокодилятко» — газета оперативна: як тільки що — за хвіст та на сонце. Зрозуміло?

— Зрозуміло! — відповів клас.

— Допомагатимемо «Крокодиляткові»? Писати в нього будемо?

— Будемо! — крикнуло відразу тридцятеро дітей.

Цілий день я намагався не звертати на Кирила ніякої уваги, а він, здається, і справді не звертав на мене уваги. На всіх перервах діти приносили йому нотатки. Він переглядав їх з вельми поважним виглядом і казав: «Гаразд! Це ми опрацюємо» або: «Не піде. Це дрібниця».

Іванко Прибилов сьогодні тричі відкривав складаного ножика, але тут же збентежено ховав його.

Того самого числа. 10 годин 30 хвилин.

Настрій паскудний. Нудно вчити уроки самому. Це, певно, з незвички.

Не знаю, може, я погарячкував і марне посварився з Кирком? Зрештою, що з того, коли він разок напише про мене в газеті? І потім, хіба він винуватий, якщо у нього обов'язок такий?

Треба вчити формули скороченого множення, але на завтра багато задано з російської. Доведеться з формулами зачекати.

17 лютого.

Ні, Кириле Замятін, ніколи-ніколи Семен Ложечкін більше не обізветься до тебе ані словом!

Вони намалювали чотирьох сорок з роззявленими дзьобами, що сидять на спинці парти, а поряд зобразили чотирьох: риб, які стоять на хвостах біля дошки, понуро звісивши голови. Під цим безглуздим малюнком вони написали:

«Угадай

Сидячи за партою, ми — балакучі сороки. Стоячи біля дошки, ми — німі риби. Хто ми?

Відповідь: Артамонов, Ложечкін, Тараскін, Бодров».

І в той самий час, коли десятки дітей реготали наді мною, десятки інших хлопчиків витягували з піонерської кімнати Кирка з Валерієм і кричали:

— Качати редакторів!

Я аж зубами заскреготів, дивлячись, як художник та редактор злітають мало не до самої стелі. А тут ще Мишко Артамонов підійшов до мене і, похмуро посміхаючись, сказав:

— Ловко твій дружок на тобі шану заробляє!

— Він такий самий друг, як ти папа римський! — відрубав я.

Мишко помовчав і процідив крізь зуби:

— Хай тепер вийде на вулицю! Я йому покажу сороку та рибу!

Досить! Із завтрашнього дня не скажу ані слова під час уроків.

18 лютого.

Настрій паскудний.

На російській і на фізиці одержав зауваження за балаканину. Одержав також двійку з алгебри: не знав формул скороченого множення.

Сергійко Бодров теж одержав двійку. Це у нього вже третя. Перші дві — з російської та хімії. Він тільки й робить, що грає у дворі в хокей.

Іванко Прибилов запропонував мені поміняти загальний зошит на його складаний ніж. Поміняв.

19 лютого.

Тепер я остаточно збагнув, яка свиня отой Замятін. Він не вигадав нічого розумнішого, як знову протягти мене, на цей раз за алгебру!

Артамонов теж потрапив у «Крокодилятко». Він здібний, але вчиться якось чудно: одержить п'ятірку з російської — заробить двійку з геометрії; підтягнеться з геометрії — схопить двійку з біології.

Третім постраждав Кузя Тараскін: ходить немитий і нечесаний.

Нам тепер прямо хоч до школи не приходь! Тільки й чуємо:

— Як поживає сорока?

— Богатирю, багато ворогів зборов?

А Замятін з Валерком стали справжніми знаменитостями. Варто їм показатися в роздягальні, на сходах, у коридорі — звідусіль лунають вигуки:

— Привіт редакторам «Крокодилятка»!

— Драстуйте, майстри сатири! Коли наступний номер вийде?

Артамонов мріє, як би впіймати редактора на вулиці, але це йому не щастить: Кирило з Валерком живуть в одному провулку і завжди ходять укупі. Шкода!

20 лютого.

Нічого цікавого.

Одержав зауваження за базікання від «англійки»: засперечався з Серпиком Бодровим, який сидить поперед мене. Надто вже він вихваляється своїм хокеєм!

Огурцов одержав четвірку з історії, і його тепер не величають «доктором історичних наук».

21 лютого.

Знову «Крокодилятко», і знову там я, Бодров і Артамонов. Ми з Бодровим — за базікання, а Мишко — за геометрію.

Я хоч і не розмовляю з Кирилом, але сьогодні підійшов до нього і сказав:

— Послухай, у тебе совість, зрештою, є? Що ти все на одних і тих самих виїжджаєш?

— А що мені робити, коли іншого матеріалу немає? — відповів редактор. — І, по-друге, сатирична газета видається для викорінення недоліків. Якщо який-небудь недолік не викорінюється, значить, треба бити в одну точку. Газета має бути дієвою. Розумієш?

Але ми цієї справи так не полишили. Ми з Бодровим та Артамоновим пішли до вожатого Ігоря і сказали йому, що це неподобство. Більше як половина дітей зовсім не потрапила в «Крокодилятко», інші хоч і потрапляли, але дуже рідко, а ми троє наче приклеєні до цієї газети. Ігор відповів дуже коротко:

— Дописи справедливі? Справедливі. Самі винуваті, що з вас сміються.

22 лютого.

Ось що сталося на уроці фізики.

Іван Денисович походжав перед класною дошкою, пояснюючи нам принцип дії гідравлічного преса. Раптом він зупинився і пильно подивився з-під окулярів на Кирка з Валерком. Подивився на них і я. Художник малював карикатуру, а редактор, суплячи брови, гриз кінчик ручки: перед ним лежав аркуш із зошита з недописаними віршами.

Учитель підійшов до стола:

— Отже, повторюю: якщо на великому поршні ми маємо програш у відстані, то зате в стільки ж раз виграємо… Пеліканов, у чому ми виграємо?

Валерко схопився і почервонів наче рак.

— Отже, у чому ми виграємо? — повторив Іван Денисович.

— У воді! — бовкнув художник. Усі, звичайно, зареготали.

— Сідайте, Пеліканові.. У чому ж ми виграємо, Замятін?

— В об'ємі? — промимрив Кирко.

— Сідайте, Замятін!.. Виграємо в силі, — сказав учитель, записавши щось у журнал.

Після уроків Артамонов, Бодров і я постукали в двері піонерської кімнати. Усі ми були в дуже веселому настрої, підштовхували один одного ліктями і переморгувалися між собою.

Кирило відчинив нам і переглянувся з художником, який стояв посеред кімнати, тримаючи в одній руці склянку з водою, а в другій — пензлик. Я запитав дуже ввічливим тоном:

— Пробачте, ми не заважатимемо?

— Заходьте, — сказав редактор.

Ми всі троє увійшли до кімнати.

— Тут у нас один дописик, — знову дуже ввічливо сказав я і подав редакторові аркуш.

Той узяв допис, підійшов до Валерія, і вони разом почали читати. Ми стояли тихо-тихо. Тільки Мишко один раз пирхнув у кулак.

Редактор згорнув дописа й спокійно поклав його в кишеню.

— Що ж, ми це передбачали, — сказав він.

— Дуже приємно, що передбачали, — відповів я. — Тепер дозвольте дізнатися: наш допис піде?

Кирило подивився мені у вічі й відрубав:

— Не піде.

— Ловко! — сказав Артамонов. — Це чому ж?

— Недотепно. У нас на цю тему кращий матеріал. Хоч це й редакційна таємниця, але, якщо бажаєте, можете подивитися.

Ми підійшли до стола, на якому лежала незакінчена газета.

Там було зображене крокодилятко, яке тримає за коміри двох хлопчаків: одного — круглого, наче куля, другого — довготелесого, з оранжевим чубом. І написано було так:

«Крокодилятко. Що ви робили ці дні, такі-сякі?

Замятін і Пеліканов. Двієчників у стінгазеті висміювали.

Крокодилятко. А що вчора накоїли?

Замятін і Пеліканов. Двійки з фізики одержали».

Унизу була приписка:

«Від редакції: Редакція вважає цю критику справедливою і зобов'язується негайно ліквідувати двійки. Починаючи з цього номера, «Крокодилятко» виходитиме не через день, а двічі на тиждень».

— З'їли? — спитав Валерко.

Ми промимрили щось незрозуміле і пішли ні з чим.

Вирішив хоч би там що позбутися завтра двійки з алгебри: формули скороченого множення запишу на гранях олівця. Уявляєте собі, яку пекельну роботу мені треба виконати? Видряпувати голкою літери та цифри завбільшки як макове зернятко!

23 лютого.

Досі не можу заспокоїтися, стільки було сьогодні переживань.

По-перше, Кирковий допис про самого себе лише збільшив славу «Крокодилятка». Діти кричали:

— Оце-то газета! Оце-то справді незважаючи на осіб!

По-друге, я за допомогою олівця благополучно одержав трійку з алгебри.

По-третє, у Валерка розболівся зуб, він пішов до лікаря з останнього уроку, і Кирило лишився без охоронця.

Я вже спустився в роздягальню, але тут пригадав, що забув у класі того самого олівця. Довелося вертатись.

У порожньому коридорі третього поверху я побачив Артамонова, який походжав біля дверей піонерської кімнати і похмуро позирав на них. Мене він не помітив, бо я стояв на площадці сходів, за рогом. Я відразу забув про олівця. Я збагнув, чим це пахне.

Двері піонерської кімнати відчинились, і звідти вийшов редактор. Звичайно, йому стало дуже не по собі, коли він побачив Артамонова. Але він набрав байдужого вигляду і неквапом попрямував до сходів.

Артамонов теж набрав байдужого вигляду і пішов слідом. Я причаївся між стіною та стулкою дверей, а коли редактор з Михайлом пройшли, почав скрадатися за ними.

У роздягальні Замятін дуже довго натягав шубу, поправляв калоші і намагався вдавати, що не помічає Артамонова, а той, уже одягнутий, поглядав у дзеркало й наспівував:

— Жив собі, був собі сірий цапок…

Нарешті вони пішли, усе з таким самим байдужим виглядом.

За півхвилини я, вже одягнутий, вискочив на вулицю. Провулок, в якому стояла інкола, був тихий, майже безлюдний.

Уздовж тротуарів тяглися великі купи снігу, схожі на гірські хребти.

Кирило з Михайлом ішли неквапом, ніби прогулюючись: попереду — редактор, у чорній шубі й шапці з вухами, позаду — Артамонов, у валянках, хутряній куртці й кубанці, заломленій набакир.

Метрів за п'ятдесят від школи Кирило раптом зупинився й обернувся.

— Бити збираєшся, так? — сказав він задирливо. Артамонов щось відповів, але я не розчув.

— Ну на, бий! Все одно ти мене цим не зламаєш… Ну, чого ж їй не б'єш? Бий!

Артамонов не бив редактора. Він згріб його і поставив головою в сніг.

І тут… тут я збагнув, що маю чинити. Зараз Кирило побачить, що таке справжня дружба! Зараз він зрозуміє, з якої людини знущався він у своїй газеті!

Я підбіг до Михайла і зупинився перед ним, швидко-швидко примовляючи:

— Чого ти лізеш, чого ти лізеш, чого ти б'єшся?

Артамонов так само швидко відповідав:

— А чого тобі треба, чого тобі треба, чого тобі треба?

— Ну-ну, півні! — пролунав над нами суворий голос. Якийсь перехожий розвів нас у різні боки.

Тут ми побачили, що із школи виходять педагоги.

— Гаразд, редакторе, ще попадешся! — сказав Артамонов і побіг.

Я обернувся до Замятіна. Редакторова шапка лежала на тротуарі, голова його була обліплена снігом, але чомусь він усе-таки мав задоволений вигляд.

— Боляче? — спитав я.

— Дурниці! Я був готовий до цього, — відповів редактор, витираючи обличчя. — Нас цим не зламаєш!.. А тобі — спасибі. Ти вчинив шляхетно. Руку!

Ми міцно потисли один одному руки. Я так був схвильований, що навіть говорити не міг.

Редактор витрушував сніг з-за коміра. Обличчя його знову стало похмуре:

— Тільки ось що, Семене… Ти тільки не ображайся, але ми тебе знову запланували.

Я мовчав. Мовчав і Кирило.

— Розумієш, дружба дружбою, а принцип принципом. Ми тебе запланували на тему про шпаргалки.

Я сплюнув убік, повернувся і пішов.

— Хочеш, я тобі з алгебри допоможу? — якимось жалібним голосом спитав редактор.

Я, певна річ, навіть не оглянувся.

24 лютого.

Настрій паскудний. Сьогодні підійшов до Михайла й сказав:

— Артамонов, я вчора повівся неправильно. Тепер я пальцем не поворухну, якщо ги… Ну, словом, ти розумієш.

Артамонов похнюпив голову, подумав і зітхнув:

— Яка з того користь? Його відлупцюєш, а він тільки пишатиметься: мовляв, за принципи постраждав. Помітив? Він навіть нікому не поскаржився за вчорашнє!

25 лютого. 6 годин 30 хвилин.

Сергійко Бодров ліквідував двійки з російської та хімії. Тепер у нього тільки одна: з алгебри.

Завтра знову вийде «Крокодилятко», і я знову там висітиму. Дивно, як це у Замятіна вистачає винахідливості: пише весь час про одне й те саме та про одних і тих самих, і щоразу по-новому!

Тільки зараз у мене виникла цікава думка: «А що було б з «Крокодилятком», якби Артамонов, Бодров і я перестали одержувати двійки і базікати на уроках? Де б тоді редактори знайшли матеріал, щоб випускати газету? Адже, крім нас, у класі більше немає двієчників!»

Над цим варто подумати.

6 годин 50 хвилин.

Ні, це здорово! Уявляю собі, яка буде в Кирка фізіономія, коли він побачить, шо матеріалу для його газети немає. Зараз подзвоню Артамонову.

7 годин 15 хвилин.

Ура! План дозрів! Артамонов дві хвилини реготав по телефону.

Зараз побіжу до Сергійка Бодрова повідомити йому иаш пекельний задум.

26 лютого.

Сьогодні вийшов новий номер «Крокодилятка». На ньому замість малюнка я побачив свого олівця, списаного формулами. Його було прикріплено до паперу ниточками.

Під цим олівцем було написано:

«За найскромнішими підрахункамрі, Семенко Ложечкін витратив на цю ювелірну роботу не менш як три години.

Чи не краще було б витратити одну годину й чесно вивчити формули?»

Нічого, Кирику! Останній раз ви торжествуєте. Ви й не знаєте, які хмари збираються на вашому обрії. Ви й не знаєте, що вчора ввечері Артамонов цілу годину пояснював нам з Бодровим алгебру, а потім ми ще годину ганяли його по географії. І ви поки що не помітили, що Бодров, Артамонов та Ложечкін сиділи сьогодні на уроках, наче в рота води набрали. ВРІ не помітили, що Артамонов на перервах нікому не підставив ніжку, нікого не ляснув по потилиці. Нічого! Незабаром помітите!

Виявляється, не так і важко мовчати, якщо до тебе не забалакують.

28 лютого.

Учора не писав щоденника: сидів над алгеброю. Усі ці дні в класі мертва тиша.

Кирко з Валерком здивовано поглядають на нас, ми мовчимо і єхидно посміхаємось.

Артамонова викликала до дошки вчителька географії. Редактор і художник були нашорошились і приготували олівці, сподіваючись зібрати матеріал для фейлетону про погане знання географії, але вони прорахувались: Артамонову поставили четвірку.

Сьогодні після уроків Кирило з Валерком не пішли до піонерської кімнати робити свою газету. Уявляю собі, як вони нудьгують!

29 лютого.

«Крокодилятко» не вийшло!!!

У коридорі вже не видно було юрми смішливих дітей, і ніхто не підкидав редактора й художника!

Я відповів алгебру на п'ятірку (цікавий усе-таки це предмет), а Бодров — на трійку.

Під час великої перерви безробітні члени редколегії тинялися коридором з похмурими обличчями, а ми з Артамоновим ходили слідом за ними і кепкували.

— Шановні надталановиті редактори! — говорив я. — Дозвольте дізнатися, чому не виходить ваша чудова сатирична газета? Матеріалу бракує? Усі хулігани і ледарі застрайкували? Ох, яке неподобство!

— Ви дайте оголошення, — радив Артамонов: — так, мовляв, і так. «Кожен, хто бажає читати сатиричну газету, повинен хоч би раз на місяць одержати двійку і порушити дисципліну».

— Ви установіть премію для двієчників, — пропонував я. — Або платіть за таксою: за двійку — по карбованцю, а за балаканину на уроці — по полтинику.

1 березня.

Поспішаю записати сьогоднішній день. Важливі події! Після уроків до класу ввійшов Ігор і сказав:

— Увага! Прошу не розходитись. Учора ввечері відбулося засідання ради дружини. Зараз голова ради загону Левко Курочкін прочитає вам постанову, ухвалену на цьому засіданні.

Левко зійшов на кафедру й став читати:

«Рада дружини відзначає, що шостий клас «Б», який завжди вважався одним з найкращих класів у школі, останнім часом домігся ще більших успіхів. Останнім часом учні цього класу не мали жодного зауваження щодо дисципліни і повністю ліквідували погані оцінки».

— Ура! — закричав Артамонов.

— Ура! — закричав весь клас, і я в тому числі.

Я завжди був упевнений, що наш клас найздібніший, найдружніший в усій школі.

Левко зачекав, поки ми стихнемо, і читав далі:

— «… Рада дружини вважає, що успіхам класу немало сприяла сатирична газета «Крокодилятко», яка мужньо й незважаючи на осіб боролася з недоліками в класі і домоглася того, що навіть найнедисциплінованіші учні виправились і перестали тягти клас назад…»

Ми з Бодровим та Артамоновим перезирнулись і відразу спохмурніли, а Левко підвищив голос і читав далі:

«… Рада дружини ухвалює: Перше. Оголосити подяку редакторові газети «Крокодилятко» — піонерові четвертого загону Кирилові Замятіну та художникові «Крокодилятка» — піонерові того самого загону Валерію Пеліканову. Друге. Розширити поле діяльності «Крокодилятка», реорганізувавши його із загонової газети в сатиричну газету дружини».

Левко збіг з кафедри і сів на своє місце. Усі закричали «ура» на честь «Крокодилятка». Навіть Бодров чомусь закричав «ура».

Не кричали тільки ми з Михайлом.

Ігор перезирнувся з редакторами і підніс руку:

— Тихо!.. Тиша! Зараз на ваших очах буде випущено екстрений і останній випуск загонового «Крокодилятка». Прошу сидіти зовсім тихо й не заважати редакції в її відповідальній роботі… Товариші редактори, будь ласка!

Зрозуміло було, що вони про все домовилися заздалегідь, але про що — ніхто не знав. Весь клас притих. Із свого місця встав Валерко, зійшов на кафедру і, не кажучи ані слова, почав малювати крейдою на дошці заголовок «Крокодилятка». Внизу він дописав: «Екстрений випуск». Закінчивши свою роботу, художник так само, мовчки сів на своє місце, а до дошки попрямував редактор і почав писати. І, в міру того, як він писав, увесь клас хором по складах читав написане:

— «Ду-же при-єм-но, що Ар-та-мо-нов, Бод-ров і Ло-жеч-кін під-тяг-ли-ся. На жаль, хо-дять чут-ки, що во-ни ви-пра-ви-ли-ся ли-ше для то-го, щоб на-со-ли-ти «Кро-ко-ди-лят-ко-ві». Чи так це?»

Редактор скінчив писати і повернувся на парту. Усі діти сміялись і весело поглядали на нас, а ми сиділи червоні і не знали — злитися нам чи теж сміятися.

— Ну! Редакція чекає відповіді на цю кореспонденцію, — сказав Ігор.

Мишко Артамонов підвівся, збентежено всміхаючись, підійшов до дошки і написав:

«Критику вважаємо справедливою.

Ж. Артамонов».

Ми з Бодровим також підвелись і пішли розписуватися… Закінчую писати. Через півгодини йдемо з Кирилом у кіно.

ГАДЮКА

Повз вікна вагона проплив самотній ліхтар. Поїзд зупинився. На платформі почулися неквапливі голоси:

— Ну, в добрий час! Дивися з вікна не висовуйся!

— Не буду, бабусю!

— Як приїдеш, обов'язково телеграму!.. Борю, чуєш? Чи ж можлива річ отаку погань везти!

Поїзд рушив.

— До побачення, бабусю!

— Маму цілуй. Носовичка я тобі в кишеню…

Дідусь у панамі із сурового полотна неголосно зауважив:

— Та-ак! Зараз, значить, сюди завітає Боря.

Двері відчинились, і Боря ввійшов. Це був хлопчик років дванадцяти, вгодований, рожевощокий. Сірий кашкет сидів криво на його голові, чорна курточка розхристалася. В одній руці він тримав кошик для білизни, у другій — мотузяну сумку з великою банкою із зеленого скла. Він рухався по вагону повільно, обережно тримаючи сумку на достатній відстані від себе і не зводячи з неї очей.

Вагон був повний. Дехто з пасажирів заліз навіть на верхні полиці.

Дійшовши до середини вагона, Боря зупинився.

— Ми трохи потіснимось, а молодий чоловік сяде тут, скраєчку, — сказав дідусь у панамі.

— Дякую! — невиразно проговорив Боря і сів, спершу засунувши свій багаж під лавку.

Пасажири нишком стежили за ним. Якийсь час він сидів сумирно, тримаючись руками за коліна й глибоко дихаючи, тоді раптом сповз із свого місця, витягнув сумку й довго розглядав крізь скло те, що було в банці. Потім неголосно сказав: «Тут», сховав сумку й знову вмостився.

Багато хто у вагоні спав. До Бориної появи тиша порушувалася тільки постукуванням коліс та чиїмось розміреним хропінням. Але тепер до цих монотонних, звичних, а тому непомітних звуків додавався дивний безперервний шерех, що явно чувся з-під лавки.

Дідусь у панамі поставив ребром на колінах великий портфель і звернувся до Борі:

— У Москву їдемо, молодий чоловіче? Боря кивнув.

— На дачі були?

— У селі. В бабусі.

— Так, так!.. У селі. Це добре. — Дідусь трохи помовчав. — Тільки важкенько, мабуть, самому. Багаж-бо у вас он який, не на зріст.

— Кошик? Ні, він легкий. — Боря нагнувся навіщось, помацав кошик і додав мимохідь: — У ньому самі тільки земноводні.

— Як?

— Самі земноводні та плазуни. Він легкий зовсім.

На хвилину запанувала тиша. Потім плечистий робітник з темними вусами сказав басом:

— Це як розуміти: земноводні та плазуни?

— Ну, жаби, ящірки, вужі…

— Бррр, яка гидота! — сказала пасажирка в кутку.

Дідусь потарабанив пальцями по портфелю:

— Гм-гм! Цікаво!.. І на який же предмет ви їх, так би мовити…

— Тераріум для школи робимо. Двоє наших хлоп'ят самі тераріум будують, а я ловлю.

— Що роблять? — запитала літня колгоспниця, яка лежала на другій полиці.

— Тераріум, — пояснив дідусь, — це, знаєте, такий ящик скляний, ніби акваріум. У ньому й тримають усіх цих…

— Гадів оцих?

— Авжеж. Не гадів, а земноводних та плазунів, висловлюючись науковою мовою. — Дідусь знову звернувся до Борі: — І… І багато, значить, у вас цих земноводних?

Боря звів очі до неба й став загинати пальці на лівій руці:

— Вужів чотири штуки, жаб дві, ящірок вісім та ропух одинадцять.

— Жах який! — долинуло з темного кутка.

Літня колгоспниця звелася на лікті й подивилася вниз на Борю:

— І всіх до школи повезеш?

— Не всіх. Ми половину вужів та ропух на тритонів поміняємо в дівочій школі.

— Ото вже перепаде тобі від учителів…

Боря знизав плечима і зневажливо посміхнувся:

— «Перепаде»! Зовсім не перепаде. Навпаки, навіть спасибі скажуть.

— Якщо для навчання, виходить, не перепаде, — погодився вусатий робітник.

Розмова зацікавила інших пасажирів: із сусіднього відділення вийшов молодий засмаглий лейтенант і зупинився в проході, поклавши лікоть на другу полицю; підійшли дві дівчини-колгоспниці, голосно лузаючи горіхи; підійшов високий лисий громадянин у пенсне; підійшли два ремісничники. Борі, як видно, полестила така увага. Він заговорив жвавіше, вже не дожидаючи розпитувань:

— Ви знаєте, яку ми користь школі приносимо… Один вуж у зоомагазині сімдесят п'ять копійок коштує, та ще спробуй дістань! А ропухи! Навіть по тридцять копійок, та й то три карбованці тридцять копійок. А сам тераріум!.. Якщо такий у магазині купити, карбованців з п'ятдесят обійдеться. А ви кажете «перепаде»!

Пасажири сміялися, кивали головами.

— Молодці!

— А ви що гадаєте? І справді користь приносять.

— І довго ти їх ловив? — спитав лейтенант.

— Цілих два тижні. Вранці поснідаю — і відразу на полювання. Прийду додому, пообідаю — і знову ловити, аж до вечора. — Боря зняв кашкета з голови і став обмахуватися ним. — З ропухами та жабами ще нічого… І ящірки часто трапляються, а от з вужами… Я раз побачив одного, кинувся до нього, а він — у ставок, а я не втримався — і теж у ставок. Думаєте, безпечно?

— Небезпечно, звичайно, — погодився лейтенант.

Майже весь вагон прислухався тепер до розмови. З усіх відділень висовувались усміхнені обличчя. Коли Боря говорив, западала тиша. Коли він замовкав, звідусіль чулися приглушений сміх і тихі голоси:

— Цікавий який хлопчина!

— Маленький, а який свідомий!

— Та-ак! — протяг дідусь у панамі. — Суспільно корисна праця. У наш час, громадяни, таких дітей не було. Не було таких дітей!

— Я ще більше наловив би, коли б не бабуся, — сказав Боря. — Вона їх до смерті боїться.

— Бідолашна твоя бабуся!

— Я й так їй нічого про гадюку не сказав.

— Про кого?

— Про гадюку. Я її чотири години вистежував. Вона під камінь сховалась, а я на неї чекав. Потім вона вилізла, я її прищикнув…

— Виходить, і гадюку везеш? — перебив його робітник.

— Еге! Вона у мене в банці, окремо. — Боря махнув рукою під лавку.

— Цього ще бракувало! — простогнала пасажирка в темному кутку.

Слухачі трішки притихли. Обличчя їхні стали серйозніші. Тільки лейтенант і далі всміхався.

— А може, це й не гадюка? — спитав він.

— «Не гадюка»! — обурився Боря. — А що тоді, по-вашому?

— Ще один вуж.

— Гадаєте, я вужа розрізнити не можу?

— Ану покажи!

— Та облиште! — закричали навкруг. — Хай їй!

— Нехай, нехай покаже. Цікаво.

— Ну що там цікавого! Дивитися гидко!

— А ви не дивіться.

Боря витяг з-під лавки сумку і присів перед нею навпочіпки.

Ті, що стояли в проході, розступилися, ті, що сиділи на лавках, попідводились із своїх місць і повитягали шиї, дивлячись на зелену банку.

— Сорок років прожив, а гадюки од вужа не зумію відрізнити, — сказав громадянин у пенсне.

— От! — повчально обізвався дідусь. — А якби у вас у школі був тераріум, тоді змогли б.

— Вуж біля голови плямочки такі жовті має, — сказав Боря, заглядаючи збоку в середину банки. — А у гадюки таких плямочок… — Він раптом замовк. Обличчя його набуло зосередженого вигляду. — У гадюки… у гадюки таких плямочок… — Він знову не доказав і подивився на банку з другого боку. Потім заглянув під лавку. Тоді повільно обвів очима підлогу навколо себе.

— Що, немає? — спитав хтось.

Боря підвівся. Тримаючись руками за коліна, він усе ще дивився на банку.

— Я… я зовсім недавно її перевіряв… Тут була…

Пасажири мовчали. Боря знову заглянув під лавку:

— Ганчірка розв'язалася. Я її дуже міцно зав'язав, а вона… бачите?

Ганчірка нікого не цікавила. Усі з острахом дивилися на підлогу й переступали з ноги на ногу.

— Казна-що! — процідив крізь зуби громадянин у пенсне. — Виходить, що вона тут десь повзає.

— Та-ак! Історія!..

— Ще ужалить у тісноті!

Літня колгоспниця сіла на полиці і втупилась у Борю.

— Що ж ти зі мною зробив! Любий! Мені виходити через три зупинки, а в мене речі під лавкою. Як я тепер по них полізу?

Боря не відповів. Вуха його забарвилися в темно-червоний колір, на фізіономії проступили крапельки поту. Він то нагинався і заглядав під лавку, то стояв, опустивши руки, машинально постукуючи себе пальцями по стегнах.

— Догралися! Маленькі! — скрикнула пасажирка в темному кутку.

— Тьотю Машо! Агов, тьоть Маш! — крикнула одна з дівчат.

— Ну? — долинуло з кінця вагона.

— Акуратніше там. Гадюка під лавками повзає.

— Що-о-о?

— Яка гадюка?

У вагоні стало дуже гамірно. Дівчина-провідник вийшла із службового відділення, сонно покліпала очима й раптом широко розкрила їх.

Двоє хлопців-ремісничників підсаджували на другу полицю охайну бабусю:

— Давай, давай, бабусю, евакуюйся!

На нижніх лавках, недавно переповнених, тепер було багато вільних місць, зате з кожної третьої полиці звисало по кілька пар жіночих ніг. Пасажири, які залишилися внизу, сиділи, поклавши каблуки на протилежні лавки. У проході топталося кілька чоловіків, освітлюючи підлогу кишеньковими ліхтарями і сірниками.

Провідниця пішла вздовж вагона, заглядаючи в кожне купе:

— У чім річ? Що тут таке у вас?

Ніхто їй не відповів. Зі всіх боків чулися десятки голосів, і обурених і сміхотливих:

— Через якогось хлопчиська людям хвилювань стільки!

— Мишко! Мишко! Прокинься, гадюка у нас!

— Га? Яка станція?

Зненацька пролунав несамовитий жіночий вереск. Миттю запанувала тиша, і в цій тиші звідкись згори пролунала ласкава українська говірка:

— Та не бійтеся! Це мій ремінець на вас упав.

Боря так винувато кліпав світлими віями, що провідниця втупилася в нього поглядом і відразу спитала:

— Ну, що ти тут накоїв?

— Ганчірка розв'язалася… Я її зав'язав ганчіркою, а вона…

— Цікаво, який це педагог примушує учнів возити отруйних змій! — сказав громадянин у пенсне.

— Мене ніхто не примушував… — промимрив Боря. — Я… я сам придумав, щоб її привезти.

— Ініціативу виявив, — всміхнувся лейтенант.

Провідниця зрозуміла все.

— «Сам, сам»! — закричала вона плаксивим голосом. — Лізь ось тепер під лавку і лови! Я за тебе, чи що, полізу? Лізь, кажу!

Боря став на карачки і поліз під лавку. Провідниця вхопилася за його черевик і закричала ще голосніше:

— Ти що? Збожеволів?.. Вилазь! Вилазь, тобі кажуть!

Боря схлипнув під лавкою і злегка смикнув ногою:

— Сам… сам випустив… сам і… знайду.

— Досить, друже, не дурій, — сказав лейтенант, витягаючи мисливця з-під лавки.

Провідниця постояла, покрутила розгублено головою і рушила до виходу:

— Піду старшому доповім.

Вона довго не поверталася. Пасажири стомилися хвилюватися. Голоси звучали дедалі рідше, спокійніше. Лейтенант, двоє ремісничників і ще кілька чоловік усе ще шукали гадюку, обережно висуваючи з-під сидінь валізи й мішки. Інші зрідка справлялися про те, як у них ідуть справи, і розмовляли про отруйних змій взагалі.

— Що ви мені розповідаєте про кобр! Кобри на півдні живуть.

— … перев'язати тугіше руку, висмоктати кров, потім припалити розпеченим залізом.

— Спасибі вам! «Розпеченим залізом»!

Літня колгоспниця бідкалася, ні до кого не звертаючись:

— Хіба ж я тепер по них полізу!.. В сорок четвертому мою своячку така вкусила. Два тижні в лікарні мучилася.

Дідусь у панамі сидів уже на третій полиці.

— Дешево відбулася ваша своячка. Укус гадюки буває смертельний, — холоднокровно обізвався вія.

— Є! Тут вона! — крикнув раптом один з ремісничників. Здавалося, сам вагон полегшено зітхнув і веселіше застукотів колесами.

— Знайшли?

— Де «тут»?

— Бийте її швидше!

Ремісничника, який присів навпочіпки, обступило кілька чоловік. Штовхаючись, заважаючи один одному, вони заглядали під бокове місце, куди лейтенант світив ліхтариком.

— Під лавкою, кажете? — питали його пасажири.

— Ага! В самісінький куток заповзла.

— Як же її дістати?

— Нелегко!

— Ну, чого ви стоїте? Втече!

Прийшов старший і з ним дівчина-провідник. Старший нагнувся і, не зводячи очей з темного кутка під лавкою, помахав провідниці відведеною вбік рукою:

— Коцюбку!.. Коцюбку! Коцюбку неси!

Провідниця пішла.

Вагон притих, очікуючи розв'язки. Дідусь у панамі, сидячи на третій полиці, дістав годинник:

— Через сорок хвилин Москва. Непомітно час минув. Завдяки… гм… завдяки молодому чоловікові.

Дехто засміявся. Усі, хто зібрався навколо ремісничника, глянули на Борю, наче тільки щойно згадали про нього. Він стояв осторонь, сумний, стомлений, і повільно тер одну об другу забруднені долоні.

— Що, друже, пропали твої труди? — сказав лейтенант. — Полював, полював, бабусю допік далі нікуди, а зараз цей дядя візьме та й уколошкає твій наочний посібник.

Боря підняв долоню до самого носа й зіскрібав з неї бруд указівним пальцем.

— Шкода, мисливцю, га? — спитав ремісничник.

— Гадаєте, ні! — прошепотів Боря.

Пасажири помовчали.

— Схоже, що й справді негарно виходить, — сказав басом вусатий робітник. Він спокійно сидів на своєму місці і курив, заклавши ногу за ногу, дивлячись на носок вимазаного глиною чобота.

— Що — негарно? — обернувся старший.

— Не для пустощів хлопець її везе. Убивати ніби й незручно.

— А що з нею накажете робити? — спитав громадянин у пенсне.

— Спіймати! «Що робити»! — відповів ремісничник. — Спіймати і віддати мисливцеві.

Увійшла провідниця з коцюбою. Вигляд у неї був войовничий.

— Тут іще? Не втекла? Посвітіть хто-небудь.

Лейтенант обережно взяв у неї коцюбу:

— Товариші, може, не будемо, га? Помилуємо гадюку?.. Гляньте на хлопчину: адже працювала людина, трудилася!

Збуджені пасажири мовчали. Старший витріщився на лейтенанта і почервонів:

— Вам сміх, товаришу, а нашого брата можуть притягти, коли з пасажиром що скоїться!

— А вб'єте гадюку, вас, татусю, за інше притягнуть, — серйозно сказав ремісничник.

— «Притягнуть»… — перекривила провідниця. — А це ж за що іще притягнуть?

— За псування шкільного майна, ось за що.

Навкруг дружно зареготали, потім засперечались. Одні казали, що в школі все одно не будуть тримати гадюку; другі твердили, що тримають, але під особливим наглядом учителя біології; треті погоджувалися з другими, але вважали за небезпечне віддавати гадюку Борі: а що як він знову випустить її в трамваї чи в метро!

— Не випущу я! Ось чесне піонерське, не випущу! — сказав Боря, дивлячись на дорослих такими очима, що навіть літня колгоспниця розчулилася.

— Та не випустить він! — затягла вона жалісливо. — Либонь, тепер учений! Адже теж співчуття треба мати: інші дітлахи в канікули бігають та граються, а він зі своїми гадами два тижні мучився.

— Та-ак! Так би мовити, повага до чужої праці, — виголосив дідусь у панамі.

Громадянин у пенсне підвів голову:

— Ви там філософствуєте… А провели б дитину додому з її змією?

— Я? Гм!.. Власне…

Лейтенант махнув рукою:

— Ну гаразд! Я проведу… Де живеш?

— На вулиці Чернишевського живу.

— Проведу. Скажи спасибі. Гак через тебе роблю.

— Ну, як, мисливці, вбили? — спитав хтось із другого кінця вагона.

— Ні. Помилували. — відловів ремісничник.

Старший суворо обвів поглядом «мисливців»:

— Діти малі! — Він обернувся до провідниці: — Совок неси. Совок під неї підсунемо, а коцюбкою притиснемо. Неси!

— Діти малі! — повторила, ідучи, провідниця.

Через десять хвилин гадюка лежала в банці, а банка, на цей раз дуже солідно закрита, стояла на колінах у лейтенанта. Поруч з лейтенантом сидів Боря, мовчазний і сяючий.

До самої Москви пасажири вголос згадували свої учнівські роки, й у вагоні було дуже весело.

ЗМІСТ

Кінохроніка

Як я був самостійним

«Феодал» Дмитрик

Дресирувальники

«Людина без нервів»

«Архімед» Вовки Грушина

Білий щур

Небачений птах

«Калуга — Марс»

Учитель плавання

«Крокодилятко»

Гадюка

Примітка

1

В електронній книзі використано також малюнки з інших видань автора.

Content

Сотник Юрій "Людина без нервів"

Юрій Сотник «ЛЮДИНА БЕЗ НЕРВІВ» Оповідання

КІНОХРОНІКА

ЯК Я БУВ САМОСТІЙНИМ

«ФЕОДАЛ» ДМИТРИК

ДРЕСИРУВАЛЬНИКИ

«ЛЮДИНА БЕЗ НЕРВІВ»

«АРХІМЕД» ВОВКИ ГРУШИНА

БІЛИЙ ЩУР

НЕБАЧЕНИЙ ПТАХ

«КАЛУГА-МАРС»

УЧИТЕЛЬ ПЛАВАННЯ

«КРОКОДИЛЯТКО» (Із щоденника Семенка Ложечкіна)

ГАДЮКА

ЗМІСТ

Примітка