Джон Вердън

Затвори очи

книга втора от поредицата Дейв Гърни

Пролог

Идеалното разрешение

Стоеше пред огледалото и с огромно удовлетворение се усмихваше на отражението си. Наистина бе изключително доволен от себе си, от живота и интелигентността си. Не, беше твърде елементарно и неточно да се каже, че е просто интелигентен. Интелектуалните му способности можеха да се опишат само по един начин: той притежаваше задълбочено разбиране за всичко. Точно така. Задълбочено разбиране за всичко, многократно превъзхождащо нормалната човешка мъдрост. Наблюдаваше усмивката на лицето си, която ставаше все по-широка и самодоволна; наслаждаваше се на уместността на израза, който му бе хрумнал. В ума му думите грееха ярки и сякаш подчертани: те бяха правилните. Изпълни го едно почти физическо осъзнаване на силата на собствената му проницателност. Той знаеше и разбираше всичко, присъщо на хората. Външните събития само доказваха правотата на съжденията му.

Първият и най-важен довод за това бе простият факт, че още не го бяха заловили. Изминали бяха почти двайсет и четири часа – оставаха само някакви си секунди до изтичането им. За това време Земята бе направила почти пълно завъртане около оста си и с всяка следваща минута той се чувстваше във все по-голяма безопасност. Естествено, това можеше да се очаква: бе взел всички мерки да не оставя никакви следи. На света не съществуваше логика, която би довела копоите при него. Както и предполагаше, никой не се бе появил. Никой не го бе разкрил. Следователно спокойно можеше да приеме, че успешно е отстранил шибаната самонадеяна кучка! Наистина, успех във всяко едно отношение.

Всичко бе протекло по план, съвсем гладко. Приключило бе окончателно. Да, окончателно бе подходящата дума, която чудесно описваше нещата. Събитията се бяха развили изцяло според очакванията му, без никакви спънки и изненади... като изключим онзи звук. Хрущял? Сигурно бе това. Какво друго би могло да бъде?

Нещо толкова дребно. Странно бе, че му е направило такова силно и трайно впечатление. Същевременно бе логично – напълно възможно бе силата и продължителността на усещанията му да е естествен резултат от необикновената му, почти свръхестествена чувствителност. Остротата на възприятията си имаше цена.

Сигурен бе, че някой ден споменът за онова тихо, неприятно хрущене ще избледнее – точно както вече почти не си спомняше за всичката онази кръв. Важно бе да запази ясна и пълна представа за нещата; да помни, че всичко рано или късно отминава. Всяка вълничка от хвърлен в езерото камък в крайна сметка стихва, изчезва...

ПЪРВА ЧАСТ

МЕКСИКАНСКИЯТ ГРАДИНАР

Глава 1

Живот в провинцията

Септемврийското утро бе необичайно спокойно. Въздухът бе напълно неподвижен, какъвто сигурно е във вътрешността на потапяща се подводница: двигателите са изключени, за да не може врагът да засече шума, и дори вибрации не разтърсват метала. Целият пейзаж бе застинал в безмерно спокойствие – пълен, оглушителен покой. Това бе затишие пред буря, дълбоко и непредвидимо като океана.

Лятото бе изтекло кротко и странно унило, безводието бавно изцеждаше живота от тревата и дърветата. Сега листата вече жълтееха и безшумно капеха от клоните на кленовете и буковете наоколо. С бързи крачки настъпваше живописна есен.

Дейв Гърни бе застанал пред френските прозорци в кухнята, загледан към градината и окосената ливада, които отделяха солидната му провинциална къща от обраслото с висока трева пасище. Отвъд него се виждаха старата червена плевня и езерото. Чувстваше някакво неясно безпокойство, не можеше да си събере мислите. Вниманието му се раздвояваше между лехата с аспержи в дъното на зеленчуковата градина и малкия жълт булдозер до плевнята. Отпи от кафето си, което бързо изстиваше в хладното сухо утро.

Да ториш или да не ториш – това бе въпросът, когато ставаше дума за аспержи. Е, или поне това бе първият въпрос. Ако отговорът бе "да", веднага изникваше втори: насипен тор ли да използва, или от пакетирания в малки разфасовки? Както бе разбрал от множеството сайтове, в които бе проверил според инструкциите на Мадлин, именно видът на изкуствения тор бе ключът към успеха с аспержите. Не му стана ясно обаче дали е необходимо отново да подхранва растенията, след като вече го бе правил веднъж през пролетта.

През двете години, които бяха прекарали в Кетскилс, той се бе опитал да се потопи в тези домакинско-градинарски дейности. За разлика от Мадлин обаче, не проявяваше особен ентусиазъм. Същевременно и малкото усилия, които влагаше, се опорочаваха от непрекъснатото разкаяние заради покупката. Не съжаляваше, че е купил голямата къща, разположена насред петдесет акра живописна земя; тъкмо обратното, все още я смяташе за добра инвестиция. Проблемът бе, че действията му бяха резултат от решението му да промени изцяло живота си. Напуснал бе нюйоркската полиция и се бе пенсионирал, макар да бе само на четирийсет и шест години. Онова, което всъщност го притесняваше и не му даваше мира, бе въпросът дали не е прибързал, когато смени значката си на детектив първи клас с градинарските пособия на бъдещ земеделски стопанин...

Имаше немалко злокобни знаци, които подсказваха именно това. Първо, след като се преместиха в новия си пасторален рай, той бе получил тик – левият му клепач понякога неконтролируемо потрепваше. Освен това след петнайсет години въздържание отново бе започнал да пуши, макар и само от време на време. Този факт будеше у него раздразнение, а у Мадлин – притеснение. И да не забравяме, разбира се, най-сериозния проблем – миналата есен, едва година след така нареченото си "пенсиониране", той се бе замесил в ужасния случай с убийството на Мелъри.

Едва бе оцелял тогава, а на всичкото отгоре по време на разследването бе застрашил и Мадлин. Близостта на смъртта му бе донесла временно прозрение, което го бе накарало да се посвети изцяло на радостите на новия им живот на село. Това обаче не бе продължило дълго. Този род прозрения бяха малко странни: ясната представа за начина, по който трябва да живееш, започва да се размива. Особено ако не си я припомняш всеки ден. Мигът на щастие и покой си беше точно това – един миг. Ако не успееш да се потопиш в него, той се разсейва, стопява се и се превръща в призрак. Става неясен като спомен за нещо отминало, за образ, появил се за кратко в съня ти, неуловим и далечен.

За свое съжаление обаче Гърни бе открил, че осъзнаването на този процес по никакъв начин не му помага да разреши проблема. В ръката му не се бе появила магическа пръчка, с която да махне и да спре случващото се... И така усилията му се изчерпваха с тези половинчати опити да се впише в пасторалната среда и провинциалния начин на живот. Заради това си отношение той и жена му не бяха в хармония. Освен това го караше да се пита дали човек е в състояние да се промени наистина... И което бе по-важно, дали той самият можеше да се промени. Имаше някои мрачни моменти, в които се чувстваше напълно обезсърчен заради артритоподобната закостенялост в начина му на мислене – и дори в начина, по който живееше.

Ситуацията с булдозера бе добър пример за това. Беше купил малката машина на старо преди шест месеца, като обясни на Мадлин, че им трябва точно такава за петдесетте им акра гори и ливади и шестстотинте метра прашен черен път. Той лично възприемаше булдозера като нещо полезно и хубаво, мислеше с него да оформи зелените площи, да поддържа имота. Мадлин обаче не виждаше така нещата. От самото начало тя гледаше на новата им придобивка не като израз на желанието му да се посвети на провинциалния начин на живот, а като на безсмислена, шумна, смърдяща на дизел купчина желязо. Нещо като символ на това, че не е щастлив, че са се преместили от големия град в този запуснат планински район, на маниакалния му стремеж към контрол, заради който искаше да оформи неприемливия нов свят според собствените си разбирания... дори ако това значеше да мине с булдозера отгоре му. Всъщност тя бе изразила раздразнението си само веднъж, и то съвсем бегло: "Защо не се опиташ да приемеш всичко това като дар, един съвършен и изключително красив дар... Защо не спреш с опитите да го оправиш?"

Докато стоеше пред стъклените врати и си спомняше коментара ѝ и неприятното усещане от остротата на тона ѝ, зад гърба му се разнесе гласът ѝ и го върна в настоящето:

– Има ли някакви изгледи да се заемеш със спирачките на велосипеда ми преди утре сутринта?

– Вече ти казах, че ще се заема.

Отпи още една глътка от кафето си и се намръщи. Течността бе изстинала и неприятна на вкус. Хвърли поглед към стария стенен часовник над големия чамов бюфет. Оставаше му почти цял час, преди да тръгне към Олбъни за една от спорадичните лекции, които изнасяше в местната полицейска академия.

– Няма да е зле някой път да дойдеш с мен – заяви тя, сякаш идеята току-що ѝ бе хрумнала.

– Ще дойда – съгласи се той.

Това бе обичайният начин, по който отговаряше на всяко нейно предложение да отидат заедно на разходка с колело из хълмистите обработваеми земи и горите в западната част на Кетскилс.

Обърна се към нея. Мадлин бе застанала на прага между кухнята и всекидневната, облечена в износен клин, развлечена тениска и опръскана с боя бейзболна шапка. При вида ѝ той забрави всичко и се усмихна.

– Какво? – запита малко рязко тя и наклони глава настрани.

– Нищо – отвърна ѝ кротко.

Понякога самото ѝ присъствие бе достатъчно да го очарова на мига и да изтрие от ума му всички заплетени и отрицателни мисли. Тя бе изключително създание, каквото рядко се среща: една много красива жена, която изобщо не се вълнува как изглежда.

Мадлин пристъпи напред и застана до него. Вгледа се в пейзажа отвън.

– Сърните идват да ядат от храната за птици – каза тя по-скоро развеселено, отколкото раздразнено.

Оттатък ливадата на извити като овчарски геги поставки имаше три хранилки за птици, често навестявани от чинки. В момента и трите бяха наклонени под необичайни ъгли след набезите на горските чифтокопитни. Докато ги гледаше, Гърни осъзна, че донякъде споделя добросърдечното ѝ отношение към сърните и дребните поразии, които правеха. Това обаче бе доста странно, защото чувствата му бяха напълно различни от нейните, когато ставаше дума за грабителските похождения на пълчищата катерички. Дори и в момента няколко от тях плячкосваха семената, които сърните не бяха успели да измъкнат от хранилките. Зверчетата бяха подвижни, бързи, с резки агресивни движения, сякаш ги движеше мъчителен глад, натрапчиво желание да изядат и последната частица храна, до която успеят да се докопат.

Усмивката му бързо се стопи, докато ги наблюдаваше със смътно напрежение, което се превръщаше в автоматична реакция към твърде много неща. Напрежение, което произтичаше от скритите пукнатини в брака му, и ги правеше по-явни. За Мадлин катеричките бяха очарователни, находчиви и съобразителни, достойни за възхищение със своята енергичност и упоритост. Тя ги обичаше, точно като обичаше повечето неща в живота. На него, от друга страна, му се искаше да ги застреля до една.

Е, може би не чак да ги застреля – не и да ги убие или нарани. По-скоро да ги подплаши с въздушната пушка и да ги накара да оставят хранилките и да се върнат в гората, където им бе мястото. Никога не бе смятал убийството за разрешение на каквото и да било. Двайсет и пет години бе детектив в отдел "Убийства" в Ню Йорк и бе разследвал жестоки хора в един жесток и изпълнен с насилие град, но така и никога не бе вадил пистолета си. Всъщност почти не го бе докосвал освен на стрелбището по време на учения. Нямаше желание да го прави и сега. Причината, поради която бе постъпил в полицията и бе останал в системата толкова дълго, нямаше нищо общо с оръжията и измамно лесното разрешение, което предлагаха.

След малко осъзна, че Мадлин го гледа с характерния си, едновременно любопитен и оценяващ поглед. Вероятно бе забелязала колко силно е стиснал зъби и бе разгадала как се заканва наум на катеричките. Искаше да ѝ каже нещо остроумно, да отбележи някак изключителната ѝ проницателност... а и да оправдае враждебността, която проявяваше към въпросните пухкави дългоопашати плъхове. Обаче телефонът звънна и го изпревари... Всъщност звъннаха два телефона едновременно: стационарната линия във всекидневната и собственият му мобилен телефон на плота в кухнята. Мадлин тръгна към дневната. Гърни взе мобилния.

Глава 2

Закланата булка

Джак Хардуик бе противен, груб циник с мръсна уста и воднисти очи, който пиеше твърде много и гледаше на живота като на една голяма шега. Той имаше неколцина ентусиазирани почитатели, но в действителност изобщо не будеше доверие. Гърни бе дълбоко убеден, че мотивите, които диктуваха действията му, са най-малкото спорни. Въпреки това Гърни го смяташе за един от най-умните и най-проницателни детективи, с които бе работил през дългата си кариера. Затова сега, когато притисна телефона към ухото си и чу неподражаемия му дрезгав глас, у него се събудиха смесени чувства.

– Дейви, момчето ми! – простърга Хардуик, все едно някой бе прокарал шкурка по грапава дървена повърхност.

Гърни се намръщи. Не му прилягаше да го наричат "Дейви" и "момче", но вероятно точно затова Хардуик използваше подобни обръщения.

– С какво мога да ти помогна, Джак?

Разнесе се напомнящият магарешки рев гръмогласен смях на детектива, както обикновено дразнещ и не на място.

– Докато работехме заедно по случая "Мелъри", ти на няколко пъти се похвали, че ставаш с кокошките. Реших да проверя дали е вярно.

На човек винаги му се налагаше да изтърпи известна доза нескопосани шеги, преди Хардуик да благоволи да мине на въпроса.

– Какво искаш, Джак?

– Ти сериозно ли имаш кокошки във фермата си? Ама такива истински, дето търчат насам-натам, кудкудякат и серат, където им падне? Или използваш израза "ставам с кокошките" само в преносния му смисъл?

– Какво искаш, Джак?

– И защо, по дяволите, реши, че искам нещо? Да не е забранено да се обажда човек на добър стар приятел, за да си поговорят за добрите стари времена?

– Зарежи глупостите, Джак, и ми обясни защо се обаждаш.

Отново в ухото му гръмна мощният магарешки рев:

– Ах, какво равнодушие, Гърни! Направо ми разбиваш сърцето!

– Виж какво, още не съм си изпил втората чаша кафе. Ако до пет секунди не ми обясниш защо се обаждаш, затварям телефона. Пет... четири... три... две... едно...

– Току-що сключила брак младоженка е била пречукана по време на празненството след сватбата. Реших, че може да се заинтересуваш.

– И защо реши така?

– Мамка му, няма начин първокласен детектив от отдел "Убийства" да подмине подобна новина с безразличие. Освен това май казах, че е била пречукана, ама по-точната дума е "заклана". Оръжието на убийството е мачете.

– Първокласният детектив сега е пенсионер.

Поредната порция продължителен гръмогласен смях.

– Не се шегувам, Джак. Наистина се пенсионирах.

– Ти не беше ли вече пенсиониран, когато се включи – и набързо разреши – случая "Мелъри"?

– Това бе временно прекъсване.

– Така ли?

– Слушай, Джак... – Гърни започваше да губи търпение.

– Добре, добре. Ти си пенсионер. Схванах. Дай ми две минути да ти обясня каква възможност ти се предлага тук!

– За бога, Джак!

– Две минути, по дяволите! Само две. Толкова ли си зает да масажираш пенсионерските си топки, че не можеш да отделиш две минути на някогашния си партньор?

Думите и представата, която извикаха в ума му, предизвикаха лек тик в клепача на Гърни:

– Ние с теб никога не сме били партньори.

– Как ти се обърна езикът да го кажеш, мамка му?!

– Работихме заедно по два случая. Не бяхме партньори.

Ако трябваше да е напълно честен, Гърни щеше да признае, че поне в едно отношение двамата с Хардуик ги свързваше нещо наистина изключително. Преди десет години, докато разследваха поотделно едно и също убийство, всеки от тях намери в собствения си район (двете юрисдикции бяха отдалечени на сто и петдесет километра една от друга) по една половина от разчленения труп на жертвата. Оказа се, че тази им способност да откриват случайно странни неща е в състояние да създаде много силна, макар и необичайна връзка.

Хардуик снижи глас доверително:

– Е, ще получа ли две минути, или не?

Гърни се предаде:

– Хайде, давай.

Хардуик превключи на обичайния си ораторски тон, с който кандърдисваше хората:

– Ти явно си много зает човек, така че ще мина направо на въпроса. Искам да ти направя огромна услуга... – последва драматична пауза. – Слушаш ли ме още?

– Говори по-бързо.

– Неблагодарно копеле! Както и да е, ето какво имам за теб. Сензационно убийство, извършено преди четири месеца. Една разглезена богаташка щерка се омъжва за нашумял психоаналитик, който консултира знаменитости. Час по-късно, по време на празненството във фантастичното имение на доктора, градинарят му откача, обезглавява новоизлюпената съпруга с мачете и си плюе на петите.

Гърни бегло си спомняше няколко заглавия в жълтата преса отпреди три-четири месеца. Вероятно ставаше дума за същия случай: "От блаженство към кървава баня" и "Младоженка, заклана по време на сватбата си". Чакаше Хардуик да продължи с обясненията. Вместо това другият мъж се закашля така противно, че Гърни инстинктивно отдалечи телефона от ухото си.

След малко Хардуик се посъвзе и отново попита:

– Още ли си тук?

– Да.

– Мълчиш като труп. На всеки десет секунди трябва да цъкаш или нещо такова, за да знае човек, че още си жив!

– Джак, защо, по дяволите, ми се обаждаш?

– Сервирам ти на поднос случая на живота ти, ето защо!

– Вече не съм полицай. Не знам за какво говориш.

– А може би слухът ти изневерява – все пак вече не си в първа младост. Но като си помисля... на колко си точно, на четирийсет и осем или на осемдесет и осем? Сега, слушай внимателно. Ето същността на историята. Дъщерята на един от най-богатите неврохирурзи в света се омъжва за доста противоречив, но много популярен психиатър, който дори е гостувал на Опра, за бога! Час по-късно, докато около нея има повече от двеста гости, тя влиза в къщичката на градинаря. Изпила е няколко чаши; иска да повика градинаря да се присъедини към тостовете за здравето на младоженците. След известно време, след като тя не излиза оттам, пресният ѝ съпруг праща човек да я доведе. Вратата обаче е заключена, а жената не отговаря. Тогава съпругът, небезизвестният доктор Скот Аштън, отива лично и започва да блъска по вратата и да вика булката си. Никаква реакция. Намира ключ, отваря и я открива... седнала, както си е с булчинската рокля – и с отрязана глава. Прозорецът в задната част на бунгалото е отворен, от градинаря няма и следа. Много скоро всички ченгета от околността се събират на мястото. Ако все още не схващаш какво имам предвид, ще ти го кажа по-ясно: това са много, много важни хора. В крайна сметка случаят бе прехвърлен на нас, в щатското Бюро за криминални разследвания – и по-точно, подхвърлиха го като горещ картоф право в моя скут. В началото задачата изглеждаше елементарна: трябваше да намерим превъртелия градинар. После обаче нещата се объркаха. Оказа се, че той не е обикновен градинар. Хектор Флорес – така се казва – бил нелегален имигрант от Мексико, без работна виза и документи. Именитият доктор Аштън го взел под крилото си. Наел го, но много бързо разбрал, че мъжът е умен, при това много. Отначало го изпитвал, после започнал да го покровителства, обучавал го. В продължение на две-три години Хектор бил по-скоро протеже на доктора, отколко някой, който събира листата в двора. Станал почти част от семейството. Изглежда, че благодарение на новопридобития си статус дори успял да завърти любовна афера с жената на един от съседите на Аштън. Много интересен тип бил този сеньор Флорес. След убийството буквално потънал вдън земя заедно с жената на съседа. Последната следа от него било окървавеното мачете, което зарязал в гората на около сто и петдесет метра от местопрестъплението.

– И? Как завършва историята?

– Ами никак.

– Как така никак?

– Моят гениален капитан имаше някои определени възгледи за това как трябва да се води разследването... Спомняш ли си Род Родригес?

Така добре си го спомняше, че тръпки го побиха. Преди около година – шест месеца преди убийството, за което говореше Хардуик – Гърни бе участвал полуофициално в разследване, водено от БКР, щатското бюро за криминални разследвания – същото, начело на което стоеше досадният амбициозен бюрократ Родригес.

– Той смяташе, че трябва да доведем за разпит всички мексиканци в радиус от трийсет километра от мястото. Да ги мачкаме и заплашваме, докато издадат къде се намира Хектор Флорес или направо ни закарат при него. Искаше да вложим сто процента от ресурсите си в това.

– Нали не си се съгласил?

– Имаше по-обещаващи възможности. Много вероятно бе Хектор съвсем да не е онзи, за когото се е представял. Въобще цялата история беше странна.

– Добре, и какво стана в крайна сметка?

– Казах на Родригес, че дрънка пълни глупости.

– Наистина ли? – усмихна се Гърни за първи път.

– Да, наистина. Затова и ме отстрани от случая... даде го на Блат.

– На Блат ли?! – Самото произнасяне на името бе достатъчно да остави гаден вкус в устата му, все едно бе изял нещо развалено. Много добре си спомняше следовател Арло Блат – единственият в бюрото, който бе по-дразнещ дори от капитан Родригес. Блат въплъщаваше онова, което любимият преподавател от колежа на Гърни веднъж бе нарекъл "невежество, заредено и готово за стрелба".

Хардуик продължи:

– Блат направи точно онова, което Родригес му нареди – и не стигна доникъде. Минаха четири месеца, а днес знаем по-малко, отколкото в началото. Сигурен съм, че се питаш какво общо има това с най-награждавания детектив в историята на нюйоркската полиция?

– Да, наистина ми мина през ума... макар да не бих използвал точно този израз.

– Майката на жертвата не е доволна от резултата. Подозира, че следствието се води нескопосано, или направо е претупано. Изобщо не вярва на Родригес, а Блат смята за кръгъл идиот. Обаче е убедена, че ти си гений.

– Убедена е в какво?!

– Миналата седмица дойде при мен – точно четири месеца след убийството – да ме пита дали не мога отново да поема разследването. Или пък, ако не мога, дали бих могъл да работя по него, без никой да разбере... Отговорих ѝ, че не би било практично и няма да доведе до никъде. Казах ѝ, че ръцете ми са вързани, а и без това стъпвам по много тънък лед, що се отнася до отношенията ми с Бюрото. После споменах, че макар аз да не мога да направя нищо, познавам лично най-добрия и най-награждавания детектив в историята на нюйоркската полиция – наскоро пенсиониран и все още изпълнен с жизненост и енергия. Човек, който с удоволствие ще ѝ предложи един по-различен и значително по-добър подход от този на комбината Родригес-Блат. На всичкото отгоре по една случайност имах изрезка от списание "Ню Йорк" – нали си спомняш онази хвалебствена статия, която написаха за теб, след като разреши случая със "Сатанинския Дядо Коледа"? Как те бяха нарекли тогава – суперченге? Дамата бе много впечатлена.

Лицето на Гърни се изкриви в недоволна гримаса. Веднага му хрумнаха няколко възможни отговора, които обаче си противоречаха, така че си замълча.

Това като че ли допълнително окуражи Хардуик:

– Тя има огромно желание да се срещне с теб. А, споменах ли, че е страхотна мадама – на четирийсет и две-три, но изглежда с десет години по-млада. Освен това даде ясно да се разбере, че парите не са проблем. Съвсем спокойно можеш да ѝ поискаш, колкото ти хрумне. Сериозно говоря, дори няма да ѝ мигне окото, ако кажеш двеста долара на час. Не че очаквам да те мотивира с плебейски стимул като парите, разбира се...

– А като заговорихме за мотиви, ти какво печелиш от цялата работа?

Усилието на Хардуик да изрази невинност бе направо комично:

– Ами, достатъчно ми е да възтържествува справедливостта. И това, че ще помогна на едно семейство, което е преживяло истински ад. Едва ли има нещо по-лошо от това да загубиш детето си, нали?

Гърни застина. Все още бе достатъчно някой да спомене за смъртта на дете, и сърцето му се свиваше. Изминали бяха повече от петнайсет години откакто Дани, едва навършил четири годинки, бе тръгнал да пресича улицата сам, докато той не го наблюдаваше. Гърни обаче бе открил, че скръбта не е чувство, което просто да преболедуваш и да загърбиш. Не бе възможно просто да "продължиш нататък", както се казваше в популярния и изключително идиотски израз. Истината бе, че мъката се завръщаше, заливаше те и те поглъщаше... Последователни вълни, разделяни от периоди на безчувственост или забрава, периоди, в които живееш нормално.

– Хей, там ли си още?

Гърни само кимна и Хардуик продължи, сякаш бе разгадал отговора му по телепатия:

– Искам да направя всичко, каквото мога за тези хора. Освен това...

– Освен това – заговори бързо Гърни, като потисна завладялото го неприятно чувство, – ако наистина се включа в разследването, което изобщо нямам намерение да правя, капитан Родригес направо ще откачи, нали? А и ако случайно открия нещо ново, смислено и значимо, това само ще го злепостави. И него, и Блат. Дали това не е една от причините да се обърнеш към мен?

Хардуик отново прочисти гърло:

– Това е едно доста гадно предположение. Факт е, че безутешната майка изобщо не е доволна от начина, по който се развива разследването. Напълно я разбирам, след като некадърникът Арло Блат и още по-смотаният му екип разпитаха всеки скапан мексиканец в щата и не издоиха нищо. Тя отчаяно търси истински детектив, който да се заеме сериозно със случая. Така че аз ти слагам в скута това златно яйце.

– Чудесно, Джак. Аз обаче не съм частен детектив.

– За бога, Дейви! Просто поговори с нея. Само за това те моля – един скапан разговор! Тя е самотна, уязвима, много красива – и има колкото щеш мангизи за пилеене. А дълбоко в душата ѝ, Дейви, момчето ми, дълбоко в нея има нещо диво. Имаш думата ми за това – няма да сбъркаш! Господ да ме убие на място, ако греша!

– Джак, последното, което ми трябва в момента...

– Да, да, да – ти си щастливо женен, обичаш съпругата си, бла-бла-бла. Много добре. Чудесно. И явно нямаш желание веднъж завинаги да разкриеш пред света какъв задник е Род Родригес. Разбирам. Обаче този случай е наистина заплетен. – Хардуик произнесе думата по начин, който подсказваше, че това е най-важната и ценна характеристика на случая. – Пласт върху пласт е, Дейви. Мамка му, като лук е!

– Е, ѝ?

– Ти си най-добрият в това да белиш лука люспа по люспа.

Глава 3

Елипсовидни орбити

Най-после Гърни забеляза, че Мадлин е застанала на вратата. Нямаше представа от колко време е там, нито колко дълго той самият се е взирал през прозореца на всекидневната, който гледаше към стръмната ливада зад къщата и гористия склон над нея. Дори от това да зависеше животът му, не би могъл да опише мозайката от обикновен енчец, покафеняла трева и сини главички на диви богородички. Същевременно съвсем спокойно можеше да повтори разговора с Хардуик почти дума по дума.

– Е? – запита Мадлин.

– Какво? – отвърна с въпрос той, сякаш не я бе разбрал.

Тя се усмихна нетърпеливо.

– Беше Джак Хардуик – каза той.

Канеше се да я попита дали си спомня главния следовател от случая "Мелъри", но изражението ѝ му подсказа, че няма нужда. Всеки път, когато чуеше нещо, свързано с поредицата ужасяващи убийства, в очите ѝ се появяваше този поглед.

Мадлин се взираше в него, без да мига, в безмълвно очакване.

– Искаше да се посъветва с мен.

Тя все така стоеше и чакаше.

– Иска да говоря с майката на едно момиче, което е било убито наскоро – в деня на сватбата му.

Канеше се да спомене как е била убита, да опише подробностите, но осъзна, че това би било грешка.

Мадлин кимна едва забележимо.

– Добре ли си? – попита я.

– Чудех се колко време ще отнеме.

– Колко време какво? – заекна той.

– Колко време ще мине, преди да си намериш нещо... което да занимае вниманието ти.

– Само ще поговоря с нея!

– Да, разбира се. А после, след като си поговорите, ще прецениш, че няма нищо интересно в убийството на жена на собствения ѝ сватбен ден? Ще се прозинеш и ще си тръгнеш просто така? Така ли смяташ, че ще стане?

Гърлото му инстинктивно се стегна:

– Все още не знам достатъчно, за да смятам каквото и да било.

Тя се усмихна по типичния си скептичен начин.

– Трябва да тръгвам – съобщи му спокойно. После забеляза въпросителното му изражение и добави: – Отивам до клиниката – казах ти, не си ли спомняш? Ще се видим довечера, като се върна.

И само след секунда бе изчезнала.

Отначало той остана така, загледан там, където тя бе стояла допреди малко. После реши, че трябва да я последва, и понечи да тръгне след нея, но в средата на кухнята спря. Нямаше представа какво да ѝ каже, но си каза, че все пак трябва да я настигне. Излезе през страничната врата, но докато стигне до входа на къщата, колата ѝ вече бе изминала половината от селския път, който разделяше на две долната ливада. Зачуди се дали го е видяла в огледалото за обратно виждане, дали има значение това, че я е последвал.

През последните месеци си мислеше, че нещата между тях вървят много добре. Огромното напрежение от случая "Мелъри" постепенно се бе превърнало в несъвършен мир. Плавно и почти несъзнателно двамата бяха започнали да се държат един към друг с привързаност или поне с търпимост, подобно на две планети, които описват отделни елипсовидни орбити. Той изнасяше лекции в щатската полицейска академия, а Мадлин работеше на непълен работен ден в местната психиатрична клиника, където приемаше новопостъпилите и извършваше първоначалната оценка на състоянието им. Тази работа не бе достойна за знанията, дипломите и дългогодишния ѝ опит в сферата на психичното здраве, но явно осигуряваше равновесие в брака им и облекчаваше тежестта на нереалистичните им очаквания един към друг. Или само той така си мислеше?

Да, самозалъгването – това универсално лекарство за всеки проблем...

Стоеше насред сплъстената, изсъхнала трева и гледаше как колата ѝ изчезва зад плевнята край пътя за градчето. Краката му бяха замръзнали. Погледна надолу и установи, че е по чорапи, които се бяха намокрили от утринната роса. Обърна се, за да влезе в къщата, и тогава вниманието му привлече някакво движение край плевнята.

Един самотен койот бе изскочил от гората и с дълги скокове прекосяваше откритото място между плевнята и езерото. Беше изминал почти половината от разстоянието, когато внезапно спря и обърна глава към Гърни. Изучава го внимателно в продължение на десет дълги секунди. Интелигентен поглед, помисли си Гърни. Безстрастен и пресметлив.

Глава 4

Изкуството да заблуждаваш[1]

– Има една цел, която е обща за всички мисии под прикритие. Знаете ли коя е тя?

Въпросът на Гърни бе посрещнат от несигурните погледи на трийсет и девет чифта очи, изразяващи различни степени на интерес и объркване. Повечето гостуващи преподаватели започваха лекциите си с кратко представяне на собствената си личност и някои от най-важните моменти в кариерата си, после набелязваха темите и задачите на дисциплината, дрън-дрън-дрън... Еднотипно и доста общо въведение, на което никой не обръщаше внимание. Гърни предпочиташе веднага да мине на въпроса, особено когато – както в случая – имаше срещу себе си опитни, доказали себе си полицаи. Освен това те със сигурност знаеха кой е, беше си изградил репутация в правозащитните среди. Професионалното му реноме бе възможно най-доброто в системата, а след като напусна нюйоркската полиция преди две години, стана още по-добро – ако така можеше да се нарече смесицата от възхищение, уважение, завист и неприязън. Той самият би предпочел да няма никакво реноме, което да защитава, да не се налага да отговаря на ничии очаквания, нито да се страхува, че няма да ги оправдае.

– Помислете внимателно – подкани ги тихо, но настойчиво той и се вгледа в очите на възможно най-много от тях. – Според вас какво трябва да постигнете при всяка една задача, докато работите под прикритие? Това е важен въпрос. Бих искал да получа отговор от всеки един от вас.

Един едър мъж от първата редица вдигна ръка. Плещите му бяха широки като на играч на американски футбол, а лицето – младо и озадачено.

– Целта не е ли различна при всяка мисия?

– Ситуацията може да е различна – кимна благосклонно Гърни, – а също и хората, рисковете, резултатите. Силата, дълбочината и степента, до която полицаят се е потопил в средата... Ролята, която трябва да изиграете, личността, в която трябва да се превърнете – също. Информацията или доказателствата, с които трябва да се сдобиете, ще бъдат различни. Да, със сигурност ще има много различия. Но... – той замълча за миг и отново се вгледа в аудиторията си – има една цел, която е обща за всички задачи под прикритие. Крайният ви успех зависи от постигането на тази начална, основна цел. Животът ви зависи от това. Кажете ми сега каква според вас е тя.

В продължение на половин минута в аудиторията цареше пълна тишина. Единственото движение бе помръдването на лицевите мускули, докато трийсет и девет лица се мръщеха замислено срещу него. Докато чакаше отговорите, които бе сигурен, че в крайна сметка ще получи, Гърни огледа обстановката – светлобежовите бетонни стени, пода, покрит с винилови плочки в кремаво и кафяво (шарките почти не си личаха, толкова бе издраскан и износен), дългите разнебитени маси от сиви ПДЧ-плоскости, яркооранжевите пластмасови столове с метални крака, твърде тесни за мускулестите курсисти, които седяха на тях. Наситеният им цвят беше странно депресиращ. Залата представляваше ужасяващо безвкусна реликва от средата на 70-те и му напомняше за офиса в града, където бе служил последно.

– Да съберем точна информация? – извиси въпросително глас млад мъж от втората редица.

– Основателно предположение – окуражи го Гърни. – Други идеи?

Още неколцина се осмелиха да го последват, но всички те предлагаха вариации на мотива за събирането на информация.

– Други идеи? – повтори Гърни.

– Целта е да разкараме лошите от улиците – чу се отегчено ръмжене някъде от задните редици.

– Да предотвратим престъпленията – добави друг полицай.

– Да разкрием истината, цялата истина – факти, имена, места, какво става, кой на кого какво прави, какъв е планът, стратегията, кой е босът, кой стои начело на хранителната верига, да проследим парите... такива простотии. С две думи, целта е да разберем всичко, което трябва да знаем. Това е.

Мургавият и жилав мъж, който бе изстрелял тази приказки, без изобщо да си поеме дъх и без да се замисля особено, седеше със скръстени ръце точно пред Гърни. Самодоволната му усмивка подсказваше, че смята въпроса за изчерпан. На табелката, която бе най-близо до него на дългата банка, пишеше "дет. Фалконе".

– Други предложения? – запита кротко Гърни и огледа седналите в ъглите на аудиторията. Жилавият мъж пред него направи отвратена физиономия.

След дълго мълчание прозвуча гласът на една от трите присъстващи жени, нисък и уверен, с испански акцент:

– Да спечелим и запазим доверието на онези, сред които сме внедрени.

– Какво, какво каза? – въпросът бе зададен едновременно от трима различни души.

– Да установим и поддържаме взаимоотношения на доверие – повтори тя малко по-високо.

– Интересно – бавно произнесе Гърни. – И защо според вас това е най-важната цел?

Жената сви леко рамене, сякаш отговорът бе най-очевидното нещо на света.

– Защото, ако не спечелим доверието им, няма да постигнем абсолютно нищо.

Гърни се усмихна:

– "Ако не спечелим доверието им, няма да постигнем абсолютно нищо". Много добре. Има ли някой, който да не е съгласен с това твърдение?

Никой не се обади.

– Разбира се, искаме и да научим истината – заяви Гърни. – Цялата истина, с всички доказващи вината подробности, точно както спомена детектив Фалконе.

Мъжът го изгледа студено.

– Както обаче бе казано току-що – продължи Гърни, – при задача под прикритие без доверие нямаме нищо. Всъщност дори по-малко от нищо. Затова доверието винаги е на първо място. Винаги. Ако първо спечелите доверието на онези, сред които сте внедрени, имате големи шансове да се доберете до истината. Ако вместо това наблегнете на разкриването на истината, почти със сигурност ще получите куршум в тила.

Последваха няколко утвърдителни кимвания и вниманието на присъстващите се повиши.

– С което стигаме до втория важен въпрос за днес. Как да стане това? Как ще постигнете такова ниво на доверие, което да ви позволи не само да оцелеете, но и да доведете до успешен край своята задача под прикритие? – Гърни осъзна, че и той самият се разгорещява от темата. Ентусиазмът му се предаде и на аудиторията.

– Помнете, че си имате работа с хора, които са подозрителни по природа. Повечето от тях са изключително темпераментни и избухливи. Те не само може да ви застрелят на място, ами и ще се гордеят с това. Ще се хвалят с извършеното. На тях им харесва да са лоши. Харесва им да изглеждат проницателни, бързи и решителни. И така, как ще накарате подобна личност да ви вярва? Как ще оцелеете достатъчно дълго, за да изпълните мисията си?

Този път отговорите дойдоха много по-бързо:

– Трябва да се държим и говорим като тях.

– Трябва добре да си играем ролята.

– Да сме последователни. Да се придържаме към фалшивата си самоличност, каквото и да става.

– Да повярваме, че сме тези, за които се представяме.

– Да запазим спокойствие, да не изглеждаме притеснени, да не показваме страх.

– Да сме смели.

– Да имаме железни топки.

– Да си вярваме. "Аз съм такъв, какъвто съм. И съм неуязвим. Недосегаем. Така че не се ебавай с мен!"

– Да, прави се на Ал Пачино – опита се да разсмее колегите си Фалконе, но единственото, което постигна, бе сподавено хълцане от задните редици.

Гърни отново не му обърна внимание и погледна въпросително жената с испанския акцент. Тя се поколеба за миг:

– Трябва да им демонстрираме страст.

Няколко многознайковци се изхилиха, а по устните на Фалконе плъзна похотлива усмивка.

– Я пораснете, идиоти такива – сряза ги спокойно тя. – Имам предвид, че трябва да им покажете нещо истинско. Нещо, което могат да усетят, да почувстват и да ви повярват. Не можете само да ги баламосвате.

Гърни усети прилив на радостна възбуда – както винаги, когато попаднеше на блестящ ученик. Това бе причината, поради която продължаваше да изнася лекции.

– "Не можете само да ги баламосвате" – повтори той достатъчно високо, за да го чуят всички. – Абсолютно вярно. Искрената емоция, неподправените чувства и преживявания са основата на убедителната измама. Измисленият ви персонаж трябва да е изграден върху реална част от вас самите. В противен случай всичко ще е твърде изкуствено, фалшиво, роля. А такива неща не вършат работа. Просто ще ви видят сметката.

Той огледа трийсет и деветте лица пред себе си и установи, че върху поне трийсет и пет от тях е изписано разбиране – в някаква степен.

– И така, най-важно е доверието. Доколко правдоподобно играете ролята си. Колкото повече ви вярва набелязаната мишена, толкова по-голяма полза ще имате от нея. А това до голяма степен зависи от способността ви да вложите искрена емоция в измисления персонаж, който представлявате. Трябва да използвате част от себе си, за да вдъхнете живот на ролята. Гняв, алчност, страст, отвращение... каквото е необходимо в конкретния момент.

Обърна им гръб, сякаш за да постави една стара касета във видеоплейъра зад себе си и да провери дали всички кабели са на мястото си. Когато се извърна обаче, изражението му, стойката и движенията му издаваха човек, който се бори с напиращия в него бяс. Сякаш ток премина през аудиторията...

– Ако искате да накарате откачения психопат, в когото сте се прицелили, да ви повярва, ще трябва да откриете онази болна, извратена част от себе си, която говори на неговия език. После трябва да убедите ненормалното копеле, че у вас се крие едно дори още по-ненормално копеле, което някой ден ще му изтръгне сърцето с голи ръце, ще го сдъвче и ще го изплюе. Но засега, само засега вие сдържате бясното куче в себе си. Държите го на ръба на контрола.

След тези думи рязко пристъпи напред и за негово задоволство всички на първата редица, включително Фалконе (може би най-вече той), се отдръпнаха отбранително назад.

– Добре – каза Гърни с успокоителна усмивка, възвръщайки нормалното си поведение. – Това беше бърз пример за емоциите, които трябва да сте в състояние да покажете. Искрен и правдоподобен изблик на чувства. Повечето от вас току-що инстинктивно реагираха на този гняв, на тази лудост. Първата ви мисъл бе, че те са съвсем истински, нали? Че Гърни внезапно е превъртял и ще ви нападне?

Няколко души кимнаха, разнесе се нервен смях, телата се поотпуснаха.

– Какво точно искате да кажете? – заяде се Фалконе. – Че у вас се крие едно ненормално копеле?

– Ще оставя този въпрос открит – засега.

Курсистите отново се разсмяха, този път по-приятелски.

– Това обаче е самата истина. У всички нас се крие гадняр, и то много по-голям, отколкото предполагаме. Нека съществуването му не бъде напразно. Открийте го и го използвайте. Когато сте под прикритие, гаднярщината, която по принцип не искате да виждате в себе си, може да се окаже най-мощното ви оръжие. Скрито съкровище, което ще ви спаси кожата.

Можеше да подчертае това с лични примери – ситуации, в които бе взел мрачен къс от мозайката на детството си и бе увеличил адския образ, за да заблуди няколко доста умни и опасни противници. Като се замислеше, най-яркият пример бе случилото се преди по-малко от година, към края на случая "Мелъри". Сега обаче нямаше намерение да разказва за него, тъй като той бе свързан с някои неразрешени проблеми в собствения му живот, които не искаше да вади на показ, не и тук, на семинар. Освен това вече нямаше и нужда. Усещаше, че е спечелил курсистите. Сега бяха по-възприемчиви. Вече не спореха, а мислеха, чудеха се.

– Добре. Както казах, това бе емоционалната част. Сега нека преминем на следващото ниво, където умовете и чувствата ви работят заедно, за да станете отличен полицай под прикритие. Ако успеете да го постигнете, вече няма да бъдете някакъв тип със смешна шапка и торбести панталони, който напразно се мъчи да изглежда като пропаднал наркоман.

Някои се усмихнаха, други свиха рамене или се намръщиха отбранително.

– И така, сега искам да си зададете един странен въпрос. Искам да се запитате защо вярвате в нещата, в които вярвате? Защо изобщо вярваме в нещо?

Преди обаче студентите да потънат в абстрактните дълбини на мисълта му или пък да я отхвърлят, той натисна копчето на видеоплейъра. На екрана се появи картина.

– Докато гледате видеоклипа, не спирайте да си задавате този въпрос: Защо изобщо вярваме в нещо?

Глава 5

"Еврика!", или силата на самозаблуждението

Те седят край малка метална маса в безлична стая, почти без мебели: млад мъж на около двайсет и две-три години, който се опитва да скрие нервността си зад маската на предизвикателно упорство, но стиснатите в скута му ръце го издават; точно срещу него седи втори мъж, поне два пъти по-възрастен, чийто тъжен поглед и набраздено от бръчки чело показват мъдрост, придобита чрез горчивия опит на годините; трети мъж на около четирийсет години, мускулест и с тъмна коса, е дръпнал стола си малко по-далеч от масата и студено се взира в напрегнатия младеж.

Ясно е, че в момента се провежда разпит.

Видеокасетата е доста стара, качеството на картината и на звука е ужасно, но все пак няма съмнение какво се случва. Очевидно е също, че това е сцена от стар филм.

Младият мъж иска да се присъедини към "Иргун", радикална ционистка организация, която след края на Втората световна война се бори за създаването на еврейска държава в Палестина. Той се представя доста нескромно като експерт по експлозивите, кален в множество битки с нацистите във Варшавското гето. Твърди, че след като избил множество нацисти, бил заловен и изпратен в концентрационния лагер "Аушвиц". Там работел като чистач.

Мъжът с тъжните очи му задава въпроси, свързани с разказа му, концлагера, задълженията му там. Версията на кандидата обаче бързо започва да се разпада, когато разпитващият разкрива, че във Варшавското гето не е имало динамит. Когато лъжата за героичното му минало лъсва, младият признава къде и кога е получил знанията си за експлозивите: взривявал в земята дупки, достатъчно големи, за да побират телата на хиляди умъртвени в газовите камери. А после възрастният го кара да признае нещо дори още по-ужасно: друго негово задължение било да вади златните пломби на труповете. Накрая младият мъж се срива психически и избухва в сълзи. Тресящ се от срам и гняв, той разкрива, че тъмничарите му редовно го изнасилвали.

Грозната истина е извадена на показ заедно с отчаяното желание на младия мъж да изкупи стореното. Сцената завършва с официалното му приемане в "Иргун".

Гърни изключи видеоплейъра.

– И така – обърна се той отново към трийсет и деветимата курсисти, – какво видяхме тук?

– Че всички разпити трябва да са толкова опростени – презрително подхвърли Фалконе.

– И да приключват толкова бързо – добави някой от задните редици.

– Така е – кимна Гърни. – Нещата във филмите винаги са по-прости и стават по-бързо, отколкото в реалния свят. Но в тази сцена имаше нещо много интересно. Ако се опитате да я възпроизведете по памет след седмица или след месец, как мислите, коя част ще си спомните?

– Изнасилването на хлапето – отсече широкоплещестият полицай, седящ до Фалконе.

В стаята се чу одобрително мърморене, което окуражи и други да се изкажат:

– Срива му по време на разпита.

– Да, как изведнъж цялото му мъжкарско поведение се изпари яко дим.

– Доста е иронично – каза единствената чернокожа жена. – В началото се опитва да постигне целта си чрез лъжи, а в крайна сметка успява, когато казва истината. Разкрива ужасното си минало и влиза в "Иргун". Впрочем какво, по дяволите, е това "Иргун"?

Въпросът ѝ предизвика най-големия смях досега.

– Добре – прекъсна ги Гърни, – да спрем дотук и да се замислим. Наивният младеж иска да постъпи в организацията. Изрича много лъжи, за да се представи в добра светлина. Опитният възрастен мъж обаче усеща това и намира начин да измъкне истината от него. А пък ужасът, преживян от момчето, го прави изключително подходящ кандидат за фанатиците от "Иргун". Затова и му позволяват да се присъедини към тях. Съгласни ли сте с това резюме?

Мнозина кимнаха или измърмориха утвърдително, някои малко по-резервирано.

– Някой от вас да е на различно мнение?

Латиноамериканската звезда на Гърни изглеждаше смутена. Той ѝ се усмихна широко и това явно я окуражи да изкаже съмненията си:

– Не твърдя, че видяното не е вярно. В крайна сметка това е филм. И вероятно във филма истината е точно такава, каквато вие ни я представихте. Но ако ставаше дума за истински разпит, истината можеше да е друга.

– Това пък какво значи, по дяволите? – прошепна високо някой.

– Ще ви обясня какво значи, по дяволите – пое хвърлената ръкавица тя. – Означава, че няма никакви доказателства, че възрастният мъж е открил истината. Вярно, че младият се срина психически, разрева се и призна, че е бил изнасилен. И какво от това? "Уа-а-а, уа-а-а, не съм никакъв герой, уа-а, бях сексуална играчка на извратени копелета, уа-а, правих свирки на нацистките пазачи, за да оцелея..." Как да сме сигурни, че и това не е лъжа? Нищо чудно хлапакът да е много по-умен, отколкото показва.

"Боже – помисли си Гърни – тя отново успя!"

Реши да наруши мълчанието, настъпило след въздействащото ѝ изказване.

– Което пък ни връща към въпроса, с който започнахме – пое топката той. – Защо вярваме в нещата, в които вярваме? Защо изобщо вярваме в нещо? Както спомена схватливата ви колежка, възможно е възрастният мъж, който води интервюто, изобщо да не е стигнал до истината. Въпросът е защо смята иначе?

При този нов обрат заваляха всякакви коментари:

– Понякога инстинктът ти подсказва правилния отговор.

– Може би е повярвал на изпълнението със срива на момчето. Сторило му се е достоверно. Той е присъствал там, усетил го е.

– Всъщност, ако това бе реална ситуация, разпитващият щеше да знае много повече, отколкото разкрива. Нищо чудно казаното от момчето да съвпада с първоначалната информация, да я потвърждава.

Обадиха се и други полицаи, с други вариации по темата. Някои мълчаха, но внимателно попиваха всяка дума. А други като Фалконе се мръщеха, сякаш от въпроса ги бе заболяла глава.

Когато отговорите се поизчерпаха, Гърни зададе следващия си въпрос:

– Смятате ли, че един опитен интервюиращ – или следовател – може да бъде подведен при разпита? Да чуе само онова, което иска да чуе?

Последваха кимвания и утвърдително мърморене; лицата на някои издаваха болезнена нерешителност или просто лошо храносмилане.

Един мъж в края на втората редица вдигна ръка. Изпод черната му тениска се подаваше врат като пожарникарски кран, ръце като на Попай, изпъстрени с множество татуировки; имаше бръсната глава с малки очи, които почти се губеха, потънали в орбитите си под натиска на лицевите му мускули. Пръстите на вдигнатата му ръка бяха почти свити в юмрук. Говореше бавно, премерено, замислено:

– Искате да кажете, дали понякога не вярваме в онова, което ни се иска?

– Общо взето, да – отвърна Гърни. – Е, как смятате?

Процепите на присвитите очи се поразшириха.

– Мисля, че е... вярно. Такава е човешката природа. – Мъжът прочисти гърлото си. – Говоря от собствен опит. Правил съм грешки, повлиян от този... фактор. И не защото много искам да вярвам в добротата на хората. От доста време съм полицай, не са ми останали кой знае какви илюзии за мотивите, които ги движат. – Несъзнателно оголи зъби в нямо отвращение, явно при спомена за нещо противно. – Виждал съм много гадости в живота си, както и повечето колеги тук. Само че понякога си внушавам нещо и дори не си давам сметка колко ми се иска да е истина. Казвам си: "Знам точно какво е станало тук" или "Знам точно какво си мисли този боклук. Знам защо го е направил." Само дето понякога – не много често, но все пак се случва – всъщност не зная нищо, а само си мисля, че знам. Дори съм сигурен. Рисковете на професията, както се казва.

След тези думи замълча, разсъждаваше над мрачното значение на думите си.

За пореден, може би хиляден път, Гърни си напомни, че първите му впечатления невинаги са правилни.

– Благодаря ви, детектив Белцер – обърна се той към татуирания мъжага, след като погледна табелката с името му. – Добро изложение.

Огледа внимателно лицата на трийсет и деветимата курсисти, седнали на банките пред него. Нито едно от тях не показваше несъгласие, дори Фалконе сякаш бе притихнал.

Гърни извади от джоба си малка кутийка, изтръска на дланта си ментово бонбонче и го лапна. Изчака останалите да осмислят думите на Белцер.

– В сцената, която наблюдавахме – продължи Гърни с нов порив на въодушевление, – разпитващият може би иска да повярва, че младежът преживява срив. Причините може да са различни. Назовете ми една – допълни той и посочи наслуки един полицай, който досега не бе продумал.

Мъжът примигна изненадано; изглеждаше притеснен. Гърни спокойно чакаше.

– Може... може да му е допаднала идеята, че е разкрил истината за момчето. Че разпитът се е оказал успешен.

– Определено – заяви Гърни и спря очи върху друг служител на реда, който също не се бе обаждал досега. – Вие, кажете ми още една.

Полицаят, който много приличаше на ирландец с морковенорижата си, ниско остриганата коса, се усмихна широко.

– Вероятно си е казал, че ще спечели няколко червени точки в очите на шефа си. Сигурно ще се радва да влезе в кабинета му и да се похвали: "Вижте какво постигнах!" Ще го потупат по рамото, ще го наградят. Може да му дадат дори повишение.

– И това е възможно – съгласи се Гърни. – Сеща ли се някой за друга причина онзи да иска да повярва на хлапака?

– Власт – отсече презрително младата латиноамериканка.

– Какво имате предвид?

– Определено би му допаднала мисълта, че е измъкнал истината, принудил го е да си признае някои болезнени неща, изкопчил е тайните му, извадил е на показ срама му, накарал го е да пълзи в краката му, да плаче дори. – Тя сбърчи нос, сякаш бе подушила вонящи отпадъци. – Това би му повдигнало адреналина, ще се почувства като супермен, като всемогъщ, гениален детектив. Или като бог.

– Да, подобни емоции са силен мотив. Могат да изкривят преценката – съгласи се Гърни.

– О, със сигурност – кимна тя.

В този миг един мургав мъж с къса вълниста коса, който седеше в дъното на стаята и още не бе говорил, вдигна ръка:

– Извинете, сър, но съм доста объркан. В момента в академията текат два курса: единият е за техниките на провеждане на разпит, а другият – за мисиите под прикритие. Това са два отделни семинара, нали? Аз се записах за втория. Да не би да съм попаднал на грешното място? Всичко дотук се отнасяше все за разпитите.

– На точното място сте – увери го Гърни. – Събрали сме се да разговаряме за работата под прикритие, но двете дейности са свързани. Ако успеете да схванете как един разследващ може да се заблуди заради онова, в което му се иска да вярва, можете да използвате същата тактика, за да накарате "мишената" си при операция под прикритие да ви вярва. Най-важната ви цел е да манипулирате мишената така, че да "открие" самостоятелно онова, в което вие искате да вярва. Трябва да дадете на този човек важен стимул да преглътне глупостите, които му сервирате. Да го накарате да иска да ви повярва – точно както възрастният мъж от филма, който гледахме, иска да повярва на признанието на хлапака. Фактите, които човек сам е разкрил – или си мисли, че е разкрил – му се струват най-достоверни. Когато мишената ви реши, че знае за вас неща, които сте искали да запазите в тайна, те ще ѝ се сторят двойно по-реални. Когато този човек си помисли, че е успял да пробие защитната ви стена и е прозрял отвъд нея, ще повярва, че е стигнал до истината. Именно това аз наричам "самозаблудата Еврика!". Съзнанието ни погажда номер, като приема за достоверно онова, което вие уж сте разкрили.

– Самозаблудата какво?! – запитаха едновременно множество гласове.

– "Еврика!". Това е гръцко възклицание, което се превежда приблизително като "Открих го!". Аз го използвам в смисъл на "открих истината". Мисълта ми е, че... – Гърни заговори по-бавно, за да подчертае смисъла на думите си. – ... теоретично онова, което хората разказват за себе си, може да не е вярно. Това, което вие сами откриете за тях обаче, ви изглежда вярно. Ето какво имам предвид: позволете на мишената си да "открие" нещо за вас. Така този човек ще реши, че наистина ви познава. В този миг вече ще сте спечелили Доверието му. Неслучайно говоря за Доверие с главна буква, онова Доверие, което прави всичко друго възможно. През останалата част от деня ще ви покажа как да го постигнете – как да поднесете онова, в което искате другият да вярва, така че той да реши, че сам го е разкрил. Сега обаче ще направим кратка почивка.

Като каза това, се сети, че е израснал във време, в което "да направим почивка" се равняваше на "да изпушим по цигара". За младежите пред него обаче означаваше да се обадят на някого или да му пратят есемес. Почти всички курсисти се насочиха към вратата, вадейки мобилните си телефони.

Гърни си пое дълбоко въздух, протегна ръце високо над главата си и се завъртя бавно първо на едната, после на другата страна. Въведението бе напрегнало мускулите му много повече, отколкото си бе давал сметка.

Полицайката с испанския акцент изчака всички да излязат и се приближи към Гърни, който тъкмо вадеше касетата от видеоплейъра. Бухналата ѝ коса ограждаше лицето ѝ като облак от ситни къдрици; закръглената ѝ фигура бе напъхана в тесни черни дънки и плътно прилепнал сив пуловер с дълбоко деколте. Устните ѝ бяха покрити с блестящ гланц.

– Исках да ви благодаря – каза тя и го погледна със сериозното изражение на прилежна ученичка. – Лекцията беше наистина добра.

– Предполагам, че имате предвид филма?

– Не, говорех за вас. Тоест... исках да кажа, че... – По лицето ѝ плъзна руменина, която противоречеше на сериозното ѝ поведение. – Цялото ви изложение, обясненията ви – защо хората вярват в едно или друго, защо вярват по-силно в някои неща... Като например това за "самозаблудата Еврика!", което наистина ме накара да се замисля. Беше много интересно и полезно.

– Вие самата доста допринесохте за това.

– Предполагам, че просто разсъждаваме по сходен начин – усмихна се тя.

Глава 6

Вкъщи

Когато след двучасово шофиране от академията в Олбъни Гърни наближи къщата си в Уолнът Кросинг, слънцето вече залязваше над лъкатушните долини в западната част на Кетскилс.

Свърна по покритата с чакъл трикилометрова отсечка, която водеше към дома му на върха на хълма. Двете големи чаши силно кафе, които изпи през почивката, му бяха дали фалшива илюзия за енергия, но сега ефектът им отминаваше. Отминаващият ден извика в ума му някаква изкуствена, изопачена картина, която вероятно бе резултат от края на действието на кофеина: лятото се измъкваше от сцената като застарял актьор, докато есента чакаше в кулисите да заеме мястото му.

"Божичко, мозъкът ми се е превърнал на желе."

Паркира на обичайното място, покрито с плевели и суха трева в горната част на ливадата. Отвъд далечната бразда се виждаше ивица облаци, обагрени от залеза в тъмнорозово и пурпурно.

Влезе в къщата през страничната врата, изрита обувките си и ги заряза в стаичката, която служеше едновременно за килер и мокро помещение, и отиде в кухнята. Мадлин бе коленичила пред мивката и събираше в една лопатка парчетата от счупена чаша за вино. Той я наблюдава в продължение на няколко секунди, след което попита:

– Какво стана?

– А ти как мислиш?

Той мълчаливо изчака, но като не получи отговор, продължи:

– Как беше в клиниката?

– Нормално, да речем.

Тя се изправи, усмихна се енергично и отиде в килера, където шумно изсипа съдържанието на лопатката в кофата. Той отиде до френските прозорци и се загледа в едноцветния пейзаж, голямата купчина трупи до бараката за дърва, които чакаха да бъдат нацепени и прибрани. Тревата трябваше да се окоси за последно този сезон, тънките клонки на аспержите да се подрежат преди зимата, а после да се изгорят, за да не ги нападнат вредители.

Мадлин се върна в кухнята, включи лампичките над барплота и прибра лопатката на мястото ѝ под мивката. Сега, след като в помещението бе по-светло, мракът навън сякаш се сгъсти още повече, а по стъклата заиграха странни сенки.

– Оставила съм ти от сьомгата, на печката е – каза му тя. Има и ориз.

– Благодаря.

Загледа се в отражението ѝ в стъклото. Сети се, че бе споменала нещо за излизане вечерта, и реши да рискува да се опита да познае:

– Днес е вечерта за литературния клуб, нали?

Мадлин се усмихна. Той не можа да прецени дали беше защото е познал, или тъкмо обратното.

– Как мина в Академията? – на свой ред запита тя.

– Сравнително добре. Курсистите бяха най-различни, представени бяха всички основни типове. Имаше предпазливи, които винаги изчакват и наблюдават, защото смятат, че колкото по-малко говорят, толкова по-добре; утилитаристи, които знаят как точно да използват всеки факт, който им поднесеш; минималисти, които искат да научат възможно най-малко, да останат встрани и да не влагат нищо от себе си; циници, които държат да докажат, че всяка идея, която не е хрумнала първо на тях, е пълна глупост. Разбира се, имаше и позитивисти – това трябва да е най-подходящата дума за тези, които искат да научат възможно най-много, да проумеят нещата и да станат по-добри полицаи.

Чувстваше се добре, докато ѝ обясняваше, искаше му се да продължи да говори, но Мадлин само се взираше в мивката.

– Така че... – завърши той – денят си беше наред. "Позитивистите" го направиха доста... интересен.

– Мъже или жени?

– Какво?

Тя измъкна дървената лъжица от пълната със съдове и сапунена вода мивка, сбърчи неодобрително нос и я хвърли в кошчето под мивката.

– Въпросните "позитивисти" мъже ли бяха, или жени?

Странно колко лесно можеше да се почувства виновен, макар всъщност да нямаше никакви причини да изпитва вина.

– И мъже, и жени – отвърна той.

Тя вдигна лъжицата по-високо, поднесе я към светлината, сбърчи нос неодобрително и я хвърли в кошчето за боклук под мивката.

– Виж, за тази сутрин... – започна той. – Обаждането на Джак Хардуик... Мисля, че трябва да поговорим пак за това.

– Ти ще се срещнеш с майката на жертвата. Какво повече да обсъждаме?

– Има достатъчно причини да се срещна с нея – продължи той настоятелно, – а и немалко да не го правя.

– Много интелигентен подход. – Тя, изглежда, изпитваше някакво хладно забавление. Или, да речем, че проявяваше ирония. – Точно сега обаче нямам време да го обсъждаме. Не искам да закъснявам за срещата на литературния клуб.

Усети деликатното наблягане върху последните две думи – вероятно достатъчно, за да му покаже, че знае, че неговото е било просто догадка. "Изключителна жена" – помисли си той. И независимо от умората и напрежението не можа да се сдържи да не се усмихне.

Глава 7

Вал Пери

Както обикновено, на другата сутрин Мадлин стана първа. Гърни се събуди от съскането и клокоченето на кафемашината. В секундата, в която отвори очи, със свито сърце се сети, че е забравил да оправи спирачките на колелото ѝ.

Неприятното усещане се задълбочи, когато си спомни за плана си да се срещне с Вал Пери по-късно сутринта. Да, беше обяснил пределно ясно на Джак Хардуик, че няма намерение да участва в разследването и се е съгласил на среща само от съчувствие към жената, преживяла ужасна загуба. Въпреки това изпитваше съмнения и започваше да се чуди дали е взел най-доброто решение. След малко стана и доколкото бе възможно, прогони съмненията в ъгълчето на съзнанието си. Взе си душ, облече се и решително тръгна към бараката. Минавайки през кухнята, измърмори "Добро утро" на Мадлин, която седеше на обичайното си място на масата с препечена филийка в ръка и разтворена пред себе си книга.

Гърни навлече платненото си работно яке и тръгна към навеса, под който държаха и колелата, и каяците си. Слънцето все още не се виждаше, а утрото бе учудващо хладно за началото на септември.

Изкара колелото на Мадлин иззад трактора и го постави в предната част на навеса, където бе достатъчно светло. Алуминиевата рама бе страшно студена. Двата малки гаечни ключа, които свали от поставката им на стената, също бяха ледени.

Изруга, когато на два пъти кокалчетата на пръстите му се удариха в острите ръбове на вилките, а на втория дори му потече кръв. Опитваше се да нагласи жилата, контролиращи положението на спирачните челюсти. Трябваше да улучи точното разстояние, за да могат колелата да се движат безпрепятствено, когато спирачката е освободена, и същевременно да оказва необходимия натиск върху каплите, когато е натисната. Наложи му се да повтори процедурата четири пъти, докато регулира жилата. Най-после, с издрани до кръв кокалчета и повече с облекчение, отколкото със задоволство, обяви задачата за свършена. Върна гаечните ключове на мястото им и тръгна обратно към къщата. Едната му ръка бе напълно безчувствена, а другата смъдеше и пулсираше от болка.

Мина покрай бараката и купчината дърва до нея и за пореден път се зачуди дали да наеме машина за цепене на трупи, или направо да купи такава. И двата варианта имаха своите недостатъци. Не можеше да вземе решение. Слънцето все още не се бе издигнало кой знае колко високо, но катеричките вече бяха нападнали хранилките за птици, както правеха всяка сутрин. Още един проблем, за който не можеше да намери удовлетворяващо всички страни разрешение. Разбира се, оставаше и въпросът за торенето на аспержите...

Влезе в кухнята, отиде до мивката, пусна топлата вода и подложи ръцете си под силната струя. Когато парещата болка поотмина, той обяви:

– Спирачките на колелото ти са оправени.

– Благодаря ти! – радостно възкликна Мадлин, без да вдига поглед от книгата.

Половин час по-късно тя излезе, облечена в цветовете на есенен залез – с лилави мъхести панталони, розова шуба, червени ръкавици и плетена оранжева шапка, смъкната ниско над челото и ушите. С широки енергични крачки Мадлин отиде до навеса, качи се на колелото си и бавно подкара по неравната алея през ливадата. След миг изчезна зад плевнята, по пътя за града.

Следващия час Гърни прекара в систематизиране на фактите, които му бе съобщил Хардуик. Напасваше ги и възстановяваше картината в ума си, но в историята имаше нещо, което го безпокоеше. Една излишна показност, почти театрална драматичност. Колкото повече мислеше за нея, толкова по-тревожна му се струваше.

Точно в девет сутринта, часът на уговорката, той отиде до прозореца да провери дали Вал Пери не се задава.

За вълка говорим, а той – в кошарата. В случая вълкът беше яркозелено порше, което Гърни оцени на около 160000 долара. Лъскавият автомобил изпълзя покрай плевнята, подмина езерото и пое нагоре по ливадата към площадката за паркиране до къщата. Чу се мъркането на мощния двигател. Гърни излезе да посрещне гостенката си със смесица от предпазливост, любопитство и повече ентусиазъм, отколкото му се искаше да признае.

Жената, която се измъкна грациозно от предната седалка, бе висока, стройна и с впечатляващи извивки. Носеше кремава сатенена блуза и черен сатенен панталон. Черната ѝ коса бе подстригана на каре до раменете, с къс бретон – точно като на Ума Търман в "Криминале". Вал Пери напълно отговаряше на описанието, дадено от Хардуик: истинска красавица. Но в нея се криеше още нещо – напрежение, което се набиваше на очи толкова, колкото и външният ѝ вид.

Тя набързо прецени обстановката; очите ѝ сякаш попиваха всичко и не издаваха нищо. "Свикнала е на предпазливост" – реши Гърни.

Жената тръгна към него с леко присвита уста – а може би това беше обичайното ѝ изражение.

– Господин Гърни, аз съм Вал Пери. Много съм ви благодарна, че ми отделихте от времето си – заяви тя и протегна ръка. – Или да ви наричам детектив Гърни?

– Изоставих това звание, когато се пенсионирах. Наричайте ме Дейв.

Двамата си стиснаха ръцете. Ръкостискането ѝ бе неочаквано силно.

– Какво ще кажете да влезем вътре? – предложи той.

Тя се поколеба за миг, загледана в градината и малкото патио, покрито с плочи от пясъчник.

– Не може ли да седнем тук, отвън?

Въпросът ѝ го свари неподготвен. Слънцето вече се бе издигнало в безоблачното небе над планинските ридове на изток, а по-голямата част от росата се бе изпарила, но утрото си оставаше все така студено.

– Имам сезонна депресия – обясни тя с усмивка. – Знаете ли какво представлява?

– Да – отвърна той и също се усмихна. – Мисля, че и аз самият страдам от нещо подобно, макар и в лека форма.

– Моят случай съвсем не е лек. Всяка година по това време изпитвам неистова нужда от възможно най-много светлина, за предпочитане – слънчева. И ако не получавам достатъчно, ме обхваща желание да се самоубия. Така че, ако нямате нещо против, нека останем навън.

Думите ѝ не прозвучаха като молба.

Детективът в него, властен и дълбоко залегнал, който въобще не се интересуваше от подробности като пенсиониране и титли, се зачуди дали историята за сезонната депресия е вярна. Дали нямаше друга причина? Странна нужда да контролира всичко, да кара другите да се съобразяват с прищевките ѝ? Желание да го извади от равновесие, каквато и да бе причината за това? Невротична клаустрофобия? Стремеж да предотврати риска разговорът им да се записва? Ако наистина бе така, притеснението ѝ на параноя ли се дължеше, или имаше реално основание?

Заведе я в патиото, разположено между френските прозорци. Посочи ѝ двата сгъваеми стола до малката масичка, която Мадлин бе купила от разпродажба.

– Тук добре ли е? – попита той.

– Става – отвърна тя, придърпа един от столовете и седна, без да си направи труда да го избърше.

Не се притеснява, че може да съсипе скъпите си панталони или кожената си чанта, която метна върху още мократа маса.

Жената се вгледа с интерес в лицето на Гърни:

– Какво ви е казал следовател Хардуик?

Остър, твърд глас, остър поглед в бадемовите очи.

– Разказа ми основните факти за събитията преди и след... убийството на дъщеря ви. Госпожо Пери, преди да продължим, бих искал да ви изкажа съчувствието си за ужасната ви загуба.

Отначало тя не реагира. После кимна, но съвсем леко, едва забележимо. Нищо чудно да бе просто тик. Думите ѝ обаче потвърдиха, че го е чула:

– Благодаря – каза рязко. – Наистина го оценявам.

Не личеше да е така.

– Само че поводът да съм тук не е моята загуба, а Хектор Флорес. – Тя произнесе името със свити устни, сякаш притискаше предизвикателно болен зъб. – Джак Хардуик разказа ли ви за него?

– Каза, че има ясни и неоспорими доказателства за вината му... Че той е някакъв странен и доста противоречив тип, за когото не се знае откъде точно идва, с какво се е занимавал преди това и какви са били целите му. А, да – и че местонахождението му в момента е неизвестно.

– Местонахождението – неизвестно! – повтори тя с ярост в гласа.

Приведе се към него над ниската маса и постави длани на влажната повърхност. Платинената ѝ сватбена халка бе съвсем семпла, но годежният ѝ пръстен бе увенчан с най-големият диамант, който Гърни бе виждал.

– Много точно обобщихте положението – продължи тя с блясък в очите, почти толкова ярък, колкото и този на пръстена ѝ. – "Местонахождението – неизвестно". Отказвам да приема това. Непоносимо е. Искам да се сложи край веднъж и завинаги. Това е причината да ви наема.

Той тихо въздъхна:

– Струва ми се, че малко избързваме...

– Какво искате да кажете? – От силата на натиска кокалчетата ѝ бяха побелели.

Той заговори бавно, почти сънено, както винаги, когато ставаше свидетел на емоционален изблик:

– Все още не съм сигурен дали има смисъл да се намесвам в случай, по който тече полицейско разследване.

Устните ѝ потрепнаха в грозна усмивка:

– Колко искате?

– Не чухте ли какво казах току-що? – попита той, клатейки бавно глава.

– Добре, какво искате тогава? Само кажете.

– Нямам представа какво искам, госпожо Пери. Твърде много неща не зная.

Тя свали ръцете си от масата и ги сложи в скута си, като преплете пръсти – приличаше на техника, за да запази самообладание.

– Ще го кажа съвсем просто: открийте Хектор Флорес. Арестувайте го или го убийте, няма значение. Ще ви дам всичко, което поискате. Абсолютно всичко.

Гърни се облегна назад на стола си и погледът му се зарея към лехата с аспержи. В края ѝ бе поставена червена хранилка, предвидена специално за колибрита. В момента две от миниатюрните птички жужаха с крила пред нея. Бореха се за надмощие, всяка убедена, че само тя има право да се добере до подсладената вода в хранилката. А може би беше някакъв есенен вариант на пролетните брачни танци; не борба, а ухажване.

Прехвърли вниманието си върху очите на Вал Пери. Трябваше да разкрие истината под красивата обвивка, реалното съдържание на този великолепен съд. Без съмнение в нея имаше много гняв. Както и отчаяние. Трудно, мъчително минало – беше готов да се обзаложи на това. Съжаление. Самота, макар че тя едва ли би се съгласила с този термин, защото той означаваше и уязвимост. Интелигентност. Импулсивност и упорство – първото, за да докопаш онова, което искаш, а второто – да не го изпуснеш. Имаше и нещо по-мрачно. Дали не мразеше собствения си живот?

Достатъчно, каза си Гърни. Не биваше да се отдава на предположения, които можеха да изглеждат като прозрения. Лесно беше да се вкопчиш в предположението си и да го следваш, докато не се озовеш в пропастта.

– Разкажете ми за дъщеря си – предложи той.

Изражението ѝ леко се промени, сякаш и тя беше мислила за друго и сега трябваше да превключи.

– Джилиан имаше труден характер. – Изявлението ѝ бе драматично като първото изречение на роман. Гърни подозираше, че следващите ѝ думи са отрепетирани и използвани неведнъж преди. – Всъщност "труден" е меко казано – продължи тя след миг. – Джилиан пиеше лекарства, за да не се превърне от "ужасна" в "непоносима". Беше дива, самовлюбена, хаотична, интригантка, покварена. Пристрастена бе към всякакви опиати, екстази и кокаин. Лъжкиня от световна класа. Преждевременно развита, а това я правеше опасна. Имаше невероятен нюх за слабостите на другите. Избухваше без предупреждение и ставаше агресивна. Проявяваше нездрава слабост към лошите мъже. И всичко това при положение, че ѝ бе осигурена най-добрата терапия, която може да се купи с пари.

Колкото и странно да беше, жената изглеждаше превъзбудена от изреждането на всички тези обиди и звучеше повече като садист, който сече жертвата си, отколкото като майка, която описва емоционалните проблеми на детето си.

– Хардуик разказа ли ви тези неща за Джилиан? – запита тя.

– Не си спомням да сме обсъждали такива подробности.

– Добре, а какво всъщност ви е казал?

– Спомена, че семейството ѝ има много пари.

Тя нададе висок, стържещ звук, който някак не отиваше на тези деликатни устни. Още по-изненадващо бе, че звукът беше смях.

– О, да! – извика тя с острота в гласа, отзвук от смеха преди малко. – Определено сме семейство с много пари. Може да се каже, че сме затънали до уши в пари. – Произнесе думата като ругатня, с някакво презрително удоволствие. – Шокира ли ви това, че не се държа като родител, съсипан от загубата на любимото си чедо?

Смразяващият призрак на собствената му загуба не му позволи да ѝ отвърне веднага.

– Виждал съм и по-необичайни начини за справяне със смъртта, госпожо Пери – каза най-сетне той. – Всъщност нямам никаква представа как трябва или не трябва да се държи човек при... подобни обстоятелства.

Тя замълча за миг, сякаш обмисляше казаното.

– Казвате, че сте виждали и по-необичайни реакции, но попадали ли сте на по-необичайна смърт?

Той не отговори. Въпросът му се стори неискрен, просто поза. Колкото повече се взираше в напрегнатите ѝ очи, толкова по-трудно му беше да си оформи ясна, последователна представа за личността ѝ. Парчетата не си пасваха. Зачуди се дали жената пред него винаги е била такава, или убийството на дъщеря ѝ я бе разтърсило до степен да се разпадне на късове, несъвместими един с друг.

– Разкажете ми още за Джилиан – подкани я.

– Какво например?

– Знаете ли нещо за живота на дъщеря си, което би накарало този Флорес да иска да я убие?

– Питате защо го е извършил ли? Нямам идея. Както и полицията, впрочем. През последните четири месеца се лутат безсмислено между две теории, и двете напълно безумни. Според първата Хектор е хомосексуалист, тайно влюбен в Скот Аштън. Връзката на Джилиан с лекаря го докарала до лудост и това го подтикнало да я убие. А пък възможността да я убие облечена в сватбената рокля се оказала неустоима за него, с любовта му към драмите и театралността. Получава се интересна история. Втората теория е още по-идиотска и е обратна на първата. Съсед на Скот бил един инженер, занимаващ се с поддръжка на кораби, и жена му. Инженерът често пътувал по работа. Съпругата му изчезнала по същото време, по което и Хектор, затова гениите в полицията стигнаха до извода, че двамата имали връзка. Джилиан разбрала и заплашила да разгласи историята, за да си отмъсти на Хектор, с когото тя самата имала връзка. И така според тях...

– ...той ѝ отрязал главата по време на сватбеното ѝ тържество, за да ѝ попречи да говори?! – прекъсна я невярващо Гърни.

Веднага обаче усети как е прозвучал въпросът му и съжали за грубата си забележка.

Вал Пери обаче не изглеждаше да е разстроена.

– Казах ви, че са пълни идиоти. Според тях Хектор Флорес е прикрит хомосексуалист, копнеещ за любовта на работодателя си, или латино-мъжкар, който спи с всички жени в околността, а после използва мачетето си срещу недоволните. Сигурно накрая ще хвърлят ези-тура, за да изберат едната от теориите!

– Вие самата често ли общувахте с Флорес?

– Изобщо не го познавах. Никога не съм го срещала. За нещастие обаче си го представям много живо. Той живее в мислите ми и не му трябва друг адрес. Както вие казахте, настоящото му местонахождение е неизвестно. Имам чувството, че няма да напусне ума ми, докато не го заловят или не умре. Надявам се с ваша помощ да разреша този проблем възможно най-бързо.

– Госпожо Пери, няколко пъти използвахте думите "умре" и "мъртъв", така че искам да изясним нещо, преди да продължим нататък. Аз не съм наемен убиец. Ако това е част от задачата, която искате да ми възложите, откажете се и веднага се заемете да си намерите друг да ви свърши работата.

Тя се вгледа внимателно в лицето му:

– Задачата е да откриете Хектор Флорес... и да го предадете на правосъдието. Това е всичко.

– В такъв случай бих искал да ви попитам... – Той млъкна, защото вниманието му бе привлечено от сиво-кафява сянка насред ливадата. Койот. Вероятно бе същият, който бе видял предния път. Той го проследи с поглед, докато животното изчезна в кленовата горичка от другата страна на езерото.

– Какво беше това? – запита Вал Пери и се обърна на стола си.

– Може би безстопанствено куче. Извинете ме, разсеях се. Нека довърша въпроса си – защо избрахте мен? Ако наистина разполагате с неограничени финансови средства, както твърдите, можете да си наемете малка армия. Или пък хора, които са, как да кажа... не така придирчиви и няма да ги е грижа дали беглецът ще бъде заловен жив и изправен пред съда. Така че защо мен?

– Джак Хардуик ви препоръча. Каза, че сте най-добрият. Най-добрият от най-добрите. Заяви, че ако случаят изобщо може да бъде решен, вие сте човекът за това.

– И вие му повярвахте?

– Не трябваше ли?

– Защо му повярвахте?

Известно време тя мълчаливо обмисляше въпроса му, сякаш от отговора зависеше животът ѝ.

– Именно той започна разследването. Той бе главният следовател. Държеше се ужасно грубо и цинично, непрекъснато псуваше и тормозеше всички наоколо, не пропускаше случай да подразни когото и да било. Направо бе ужасен... Но почти винаги се оказваше прав. Това може би не звучи много смислено, но аз наистина разбирам противните типове като Джак Хардуик. Дори им вярвам. Така че ето ме тук, детектив Гърни.

Той се загледа във фините листенца на аспержите, прилични на папратови. Хвана се, че изчислява – без сам да знае защо – позицията, до която се накланяха обикновено. Би трябвало да могат да се огънат на сто и осемдесет градуса; а на коя страна щяха да се наведат, зависеше от посоката на силните планински ветрове.

Вал Пери като че ли бе доволна от мълчанието, което се бе настанило между тях. Гърни се заслуша в приглушеното жужене на крилата на двете колибрита, които продължаваха ритуалната си битка... или може би брачния си танц. Виждал ги бе и преди. Понякога продължаваха да кръжат едно около друго в продължение на час и дори повече. Не можеше да разбере какво оправдава подобен разход на енергия, изглеждаше му безсмислено.

– Преди малко споменахте, че Джилиан е проявявала нездрав интерес към неподходящи мъже. И Скот Аштън ли отговаря на това описание?

– Господи, не! Разбира се, че не! Скот бе най-хубавото нещо в живота на Джилиан.

– Значи сте одобрявали брака им?

– Дали съм одобрявала? Каква старомодна дума!

– Добре, ще го кажа така: доволна ли бяхте от плановете им за женитба?

Устните ѝ се извиха в усмивка, но погледът ѝ бе хладен.

– Джилиан имаше някои сериозни... недостатъци, ако мога да ги нарека така. Проблеми, които изискваха професионална помощ в обозримото бъдеще, а може би и по-дълго. Да се омъжи за психиатър, при това един от най-добрите в страната, ѝ бе от полза. Наясно съм, че това звучи... зле. Погрешно. Говоря като безогледна използвачка. Но Джилиан бе необикновена... и имаше необикновена нужда от помощ.

Гърни повдигна въпросително вежди.

Тя въздъхна:

– Знаете ли, че доктор Аштън е директор на специализираното училище, в което бе записана Джилиан?

– Това не представлява ли конфликт на...

– Не – прекъсна го бързо тя. Говореше уверено и спокойно, сякаш не ѝ се случваше за пръв път да защитава позицията си. – Той е психиатър, но не я е лекувал, докато тя учеше там. Съответно никога не е имало етични проблеми, защото те нямаха взаимоотношения на лекар и пациент. Естествено, хората ги обсъждаха. Клюкари има много, а слухове – още повече. "Той е лекар, тя му е била пациентка, бла-бла-бла..." В действителност ситуацията бе доста по-различна и в правно, и в етично отношение – по-скоро като на бивша студентка, която се омъжва за преподавател от колежа си. Джилиан напусна училището на седемнайсет, а връзката ѝ със Скот започна година и половина по-късно. Това е. Разбира се, клюките не спряха... – в погледа ѝ проблесна предизвикателство.

– Струва ми се, че сте стъпвали по доста тънък лед... – измърмори Гърни колкото на Вал Пери, толкова и на себе си.

Тя отново избухна в онзи неин смях, който стряскаше.

– Ако Джилиан смяташе, че се движат по тънък лед, за нея това би било най-хубавото в цялата история. Тя обожаваше ходенето по ръба.

"Интересно!" – помисли си Гърни. Интересен бе и особеният блясък в очите на Вал Пери. Явно Джилиан не бе единствената, която бе обичала да живее опасно.

– А доктор Аштън? – попита меко той.

– Скот не се интересува от мнението на другите.

Очевидно бе, че тя се възхищава на тази му черта.

– Значи, когато Джилиан е била на осемнайсет, или може би на деветнайсет, той ѝ е предложил брак?

– Беше на деветнайсет. И предложението дойде от нея, а той прие.

Докато обмисляше отговора ѝ, Гърни забеляза, че странното ѝ оживление си е отишло.

– Добре, значи той е приел предложението. Как се почувствахте вие?

Първо си помисли, че не го е чула.

– Изпитах облекчение – каза тя след малко с тих дрезгав глас.

Гледаше настрани, към лехата с аспержи на Гърни, сякаш сред растенията щеше да открие подходящо обяснение за внезапната промяна на настроенията си.

Гърни чакаше мълчаливо.

Вал Пери примигна, мускулите на челюстта ѝ първо се стегнаха, после се разпуснаха. Когато най-после проговори, личеше, че изрича думите с огромни усилия – сякаш те тежаха ужасно.

– Изпитах облекчение, че най-после някой е поел отговорността, която дотогава лежеше на моите рамене. – Като че ли се канеше да каже още нещо, но вместо това стисна устни и само леко поклати глава.

Гърни реши, че жестът ѝ изразява неодобрение. Недоволство от самата нея. Дали това бе причината толкова силно да иска смъртта на Хектор Флорес? Нима смяташе, че така ще изкупи вината към дъщеря си?

"Я забави малко. Придържай се към фактите!" – скастри се сам той.

– Нямах намерение... – гласът ѝ затихна, без да обясни какво не е искала да каже.

– А какво мислите за Скот Аштън? – попита живо той, стараейки се да се дистанцира от мрачния ѝ тон и настроение.

Тя отговори веднага, сякаш въпросът му представляваше спасителна сламка:

– Скот Аштън е интелигентен, амбициозен, решителен...

– И?

– И ужасно студен човек.

– Как мислите, защо би искал да се ожени за...

– ...за луда жена като Джилиан ли? – Тя сви рамене неубедително. – Може би защото бе удивително красива, знам ли?

Той кимна, макар че явно не вярваше на това.

– Сигурна съм, че ще прозвучи ужасно банално, но Джилиан бе специална, много специална. – В нейните уста думата прозвуча особено драматично. – Знаете ли, че коефициентът ѝ на интелигентност бе 168?

– Това е забележително.

– Да, така е. Това е най-високият възможен резултат, измерван от уреда. Подложиха я на теста три пъти, за да са сигурни, че е верен.

– Тоест освен всичко останало Джилиан е била гениална?

– О, да – истински гений – съгласи се тя и странното въодушевление се върна в гласа ѝ. – Освен това беше нимфоманка. Нима забравих да го спомена?

Тя се вгледа в лицето му в очакване на някаква реакция. Погледът на Гърни се зарея в далечината, в небето над дърветата оттатък плевнята.

– И искате от мен единствено да потърся Хектор Флорес, така ли?

– Не да го потърсите. Да го откриете.

Гърни обичаше загадките, но тази все повече му заприличваше на кошмар. Освен това Мадлин никога не би...

Божичко, достатъчно бе да си помисли за нея и...

Ето я и нея, колкото и да беше смайващо. Фигурата ѝ в червено и оранжево се открояваше насред ливадата, докато вървеше нагоре, бутайки колелото си по неравната пътека.

Вал Пери се обърна неспокойно, за да види какво гледа.

– Очаквате ли някого?

– Съпругата си.

Двамата не казаха нищо повече, докато чакаха Мадлин да стигне патиото на път към навеса за трактора. Двете жени си размениха учтиви, безразлични погледи. Гърни ги представи една на друга. За Вал каза само, че е "приятелка на приятел", която се е отбила за професионален съвет. Не искаше да разкрива нищо, което би нарушило принципа на поверителност.

– Тук е толкова спокойно – произнесе натъртено Вал Пери, сякаш се упражняваше в произношението на чужда дума. – Сигурна съм, че много ви харесва.

– Така е – отвърна Мадлин, после се усмихна леко на жената и подкара колелото си към навеса.

– И така – неловко подхвана посетителката, след като Мадлин се скри зад рододендроните в другия край на градината, – има ли още нещо друго, което искате да знаете?

– Не ви ли притесняваше разликата в годините им? Джилиан е била на деветнайсет, а той – на трийсет и осем.

– Не! – отговори рязко тя, с което само потвърди подозрението му за обратното.

– Какво мисли съпругът ви за намерението да наемете частен детектив?

– Подкрепя го напълно – побърза да каже тя.

– Какво точно означава това?

– Подкрепя всичко, което искам да направя.

Гърни зачака.

– Питате ме колко е готов да плати ли? – Гневът разкриви лицето ѝ и заличи част от хубостта ѝ.

– Не това имах предвид – поклати глава Гърни.

Вал Пери сякаш изобщо не го чу:

– Казах ви, че парите не са проблем. Казах ви, че сме затънали до гуша в пари, господин детектив, ДО ГУ-ША! И ще похарча, колкото е необходимо, за да бъде свършена работата, която искам!

По бялата ѝ като мляко кожа се появиха големи червени петна. Презрителната тирада не секваше:

– Мамка му, мъжът ми е най-скъпоплатеният неврохирург в целия шибан свят! Изкарва повече от четирийсет шибани милиона долара годишно! Шибаната ни къща струва дванайсет милиона! Виждате ли това шибано нещо на пръста ми? – Взря се яростно в пръстена си, все едно гледаше тумор. – Тази шибана бляскава бучка на пръста ми струва два милиона долара! Не ми говорете за пари, мамка му!

Гърни се бе облегнал назад на стола с преплетени под брадичката пръсти. Мадлин стоеше мълчаливо в края на патиото. Сега се приближи до масата.

– Добре ли сте? – запита спокойно, сякаш избухването, на което бе станала свидетел току-що, не бе нищо повече от пристъп на кашлица.

– Съжалявам – измърмори Вал Пери.

– Да ви донеса ли вода?

– Не, добре съм. Всичко е на... Всъщност не, май чаша вода ще ми дойде добре. Благодаря.

Мадлин се усмихна, кимна любезно и влезе в къщата през френските прозорци.

– Имах предвид... – Вал Пери нервно приглади блузата си, – имах предвид, че... Малко прекалих с емоцията... Имах предвид, че парите не са проблем. Най-важното е целта. Каквито и средства да са нужни... имаме ги. Това исках да кажа.

След тези думи стисна устни, сякаш да възпре повторен изблик.

Мадлин се върна с чаша вода, която постави на масата. Вал изпи половината и внимателно я върна на място.

– Благодаря.

– Е – усмихна се Мадлин с опасно пламъче в очите и пое обратно към къщата, – ако ви трябва още нещо, просто изкрещете.

Намекът за виковете преди малко беше очевиден.

Вал Пери седеше неподвижно с изпънат гръб и сковани рамене. Явно се опитваше да си върне равновесието с усилие на волята. След около минута си пое дълбоко дъх:

– Нямам представа какво друго да кажа. А може би остава просто да помоля за помощ. – Тя преглътна с усилие. – Ще ми помогнете ли?

Интересно. Можеше да каже само: "Ще поемете ли случая?". Дали не бе преценила, че молбата е по-добрият вариант? Или пък бе сметнала, че така ще ми е по-трудно да ѝ откажа?

Както и да се бе изразила, би било истинска лудост да приеме.

– Съжалявам – каза ѝ. – Не мисля, че ще мога.

Тя не реагира, просто остана неподвижна, стиснала ръба на масата, вперила поглед в очите му. Той се зачуди дали изобщо го е чула.

– И защо? – попита тя с тънък глас.

Известно време Гърни обмисляше какво да ѝ отвърне:

Защо не ли? Като за начало, госпожо Пери, вие самата твърде много се доближавате до описанието, което дадохте на дъщеря си. Второ, конфликтът ми с полицаите, които водят официалното следствие, би бил неминуем и може да се превърне в истинска катастрофа. А реакцията на Мадлин, като разбере, че ще участвам в разследването на друго убийство, ще придаде нов смисъл на израза "семейни проблеми".

Вместо това обаче каза:

– Ако взема участие в разследването, това ще попречи на работата на полицията, което би било зле за всички замесени.

– Разбирам.

Изражението ѝ обаче не показваше нито разбиране, нито съгласие с решението му. Той продължи да я наблюдава мълчаливо в очакване на следващия ѝ ход.

– Наистина разбирам нежеланието ви – заяви жената. – На ваше място бих се чувствала по същия начин. Искам само да вземете решение, след като видите записа.

– Записа ли?

– Джак Хардуик не ви ли каза за него?

– Не, за пръв чувам нещо за запис.

– Ами на клипа е записано всичко, цялото... събитие.

– Нали нямате предвид празненството, на което е станало убийството?

– Точно това имам предвид. Цялата случка е записана и качена на един спретнат диск.

Глава 8

Филмът на убийството

В просторната кухня на Гърни имаше две маси за хранене. Едната бе дълга, направена от черешово дърво. Използваха я основно в случаите, когато имаха гости за вечеря. Мадлин я лъсваше, слагаше подходяща покривка и я украсяваше със свещи и цветя от градината. Другата бе по-малка, наричаха я просто "масата за закуска". Тя бе кръгла, чамова, с основа, боядисана в кремаво. Почти винаги се хранеха на нея, поотделно или заедно. Поставена бе пред френските прозорци, които гледаха на юг. Когато в небето нямаше облаци, слънчевите лъчи я огряваха от ранна утрин чак до залез слънце. Това бе любимото място за четене и на двамата.

В два и половина следобед те седяха на обичайните си места край малката маса, когато Мадлин внезапно вдигна поглед от книгата, която четеше – биография на Джон Адамс. Той бе любимият ѝ президент, вероятно заради склонността му да разрешава всички емоционални и физически проблеми чрез дълги лечебни разходки в гората. Сега тя се намръщи, сякаш нещо бе привлякло вниманието ѝ.

– Чувам кола.

Гърни се напрегна, но изминаха цели десет секунди, преди и той да долови звука на двигателя.

– Това трябва да е Джак Хардуик. Оказа се, че цялото празненство, на което е била убита младата Пери, е било заснето. Той спомена, че може да ми донесе записа, а аз обещах да го прегледам.

Съпругата му затвори книгата си, а погледът ѝ се зарея в далечината отвъд френските прозорци.

– А да ти е хрумвало, че потенциалната ти клиентка не е... напълно с всичкия си?

– Само ще изгледам записа. Не съм обещавал нищо повече. Между другото, ако имаш желание, можеш да го гледаш заедно с мен.

Мадлин отхвърли предложението му с кратка усмивка. После продължи мисълта си:

– Всъщност това определение е твърде меко. По-скоро бих казала, че е злобна психопатка и ако я изследват, сигурно ще ѝ открият поне пет-шест психични заболявания. Какво ти разказа тя? Обзалагам се, че е много далеч от истината.

Гърни забеляза, че докато говори, тя несъзнателно чопли кожичката на палеца си с нокът – притеснителен навик, който бе придобила наскоро, нетипичен за иначе стабилната ѝ нервна система.

Колкото и краткотрайни и незначителни да бяха подобни моменти, те винаги го разстройваха, защото разрушаваха представата му за безкрайната издръжливост на Мадлин; оставяха го без онзи фар на сигурността, чиято светлина разпръскваше тъгата и чудовищата. Колкото и да бе абсурдно, този дребен тик бе в състояние да предизвика у него свиване на стомаха и гадене... Точно така се чувстваше като дете, когато майка му започна да пуши. Гледаше как нервно и жадно всмуква дима от цигарата и пълни с него дробовете си... Я се стегни, Гърни! Вземи да пораснеш най-сетне!

Известно време само мълчаливо наблюдаваше жена си, докато се опитваше да подхване отново изгубената нишка на мисълта си. Мадлин поклати глава с престорено отчаяние:

– Отивам в стаята за шиене, а после ще ходя до Онеонта на пазар. Почти всичките ни запаси са изчерпани. Ако ти трябва нещо, добави го в списъка на плота.

Хардуик оповести пристигането си с вихър и ръмжене на ауспух. Паркира древното си возило, червен понтиак, изкърпен и небоядисан, до зеленото субару "Аутбек" на Гърни. Вятърът вдигна вихрушка от листа и ги завъртя между колите. Първата работа на Хардуик, след като се измъкна от автомобила, бе да се разкашля оглушително и да залепи една тлъста храчка на земята.

– Мразя смрадта на гнили листа! Винаги ми напомня на конски фъшкии.

– Добре казано, Джак – поздрави го Гърни. Двамата се здрависаха. – Така фино си подбираш думите!

Застанали един срещу друг, двамата приличаха на непасващи си части от различни пъзели. Косата на Хардуик бе рошава и отдавна не бе виждала ножица; лицето му бе червендалесто, по носа му се преплитаха капиляри, очите му бяха бледосини и воднисти. Изглеждаше като застаряващ пияница, който не изтрезнява триста шейсет и пет дни в годината. Гърни бе пълна негова противоположност: посребрената му коса бе късо подстригана и грижливо сресана – твърде грижливо, както често му казваше Мадлин – и на четирийсет и осем години все още бе строен, с плосък корем, който поддържаше стегнат чрез ежедневна серия коремни преси преди сутрешния душ. Човек не би му дал и четирийсет години.

Гърни го поведе към къщата, а Хардуик се ухили многозначително:

– Влезе ти под кожата, а?

– Не съм сигурен какво имаш предвид, Джак.

– Какво ти привлече интереса? Любовта към истината и справедливостта ли? Възможността да сриташ Родригес в топките? Или великолепният задник на госпожата?

– Трудно е да се каже, Джак. – Усети, че набляга на името на другия мъж, сякаш нанасяше бързо ляво кроше. – В момента най-много ме вълнува записът.

– А-а, така ли? Още ли не си се отегчил до смърт от пенсионерството? Не умираш ли да се върнеш в играта? Да помогнеш на оная секси мацка?

– Искам само да видя филма. Носиш ли го?

– Видеото от убийството ли? Никога не си виждал такова нещо, Дейви, момчето ми. Запис висока резолюция на сцената на престъплението, на самото действие.

Хардуик бе застанал в средата на голямото помещение, което служеше едновременно за кухня, всекидневна и гостна. В единия му край бе разположена професионална готварска печка, а в другия, на повече от десет метра, имаше грамадна каменна камина. Частта, която служеше за кухня, бе отделена с плотове. Погледът на Хардуик попи всичко само за няколко секунди:

– Мамка му, това е като от някое списание за дома!

– Дивидито е във всекидневната – каза Гърни и го поведе.

Клипът започваше с прекрасен изглед от въздуха – камерата снимаше косо ярката пролетна зеленина, множеството дървета, пасторалната идилия; проследяваше тесен път и виещ се край него поток, плетеница от черно и сребристо, около която бяха нанизани като мъниста провинциални къщи и живописни пристройки, разположени насред тучни ливади.

После във фокус влезе едно значително по-голямо имение, а камерата започна да се движи по-бавно във въздуха. След малко застана над една изумруденозелена поляна, оградена с жълти нарциси, и бавно се спусна надолу към земята.

– Боже, нима са наели хеликоптер да снима сватбата?!

– Ами че всички правят така! – изграчи Хардуик. – Всъщност хеликоптерът участва само в началото. Оттук нататък снимат четири камери, разположени на поляната така, че да обхващат целия имот. Иначе казано, има пълен запис, със звук и картина, на всичко станало извън къщата.

Самата къща бе построена от светъл камък и много внушителна. Заобиколена бе от няколко каменни площадки и множество цветни лехи и приличаше на замък, пренесен направо от живописната британска провинция.

– Къде се намира това? – запита Гърни, когато двамата се настаниха на дивана във всекидневната.

– Нима не разпознаваш невероятното селце Тамбъри? – попита с престорена изненада Хардуик.

– А трябва ли?

– Тамбъри е местното свърталище на важни клечки, такива като теб. Всеки човек с тежест познава някого, който живее в Тамбъри.

– Значи аз не попадам в тази класация. Е, ще ми кажеш ли къде се намира?

– На час път от тук в североизточна посока. На половината разстояние до Олбъни. Ще ти обясня откъде да минеш.

– Няма да ми трябва... – подхвана Гърни, млъкна рязко и се намръщи замислено. – Чакай малко. Това да не е в окръга на Шеридън...

– ...Клайн? – пресече го Хардуик. – Точно така, улучи десятката! И ще имаш възможност да работиш с всичките си стари приятелчета. Както знаеш, окръжният прокурор има слабост към теб.

– Боже! – измърмори Гърни.

– Онзи те смята за истински гений, мамка му! Макар че, много ясно, си приписа всички заслуги за случая "Мелъри", нищо, че победата си беше твоя. Е, това е нормално предвид факта каква политическа подлога е. Ама все пак съм убеден, че дълбоко в себе си знае, че ти е длъжник.

Гърни поклати глава и се загледа в екрана:

– Дълбоко в Шеридън Клайн няма абсолютно нищо. Само една голяма черна дупка.

– Дейви, Дейви, Дейви! Такова жестоко мнение за едно от Божиите чеда!

После, без да дочака отговор, Хардуик насочи вниманието си към екрана и започна да разказва какво се случва.

– Тези са от компанията за кетъринг – обясни той за групичката млади мъже и жени с черни панталони и искрящи от белота туники, които подреждаха бара и няколкото големи шведски маси.

– Това е домакинът – посочи един усмихнат мъж с тъмносин костюм и червено цвете на ревера, който се появи от оформената като арка задна врата и тръгна през поляната. – Годеник, младоженец, съпруг, вдовец – и всичко това в един ден. Така че както и да го наричаме оттук нататък, все ще е вярно.

– Скот Аштън?

– Същият.

Мъжът тръгна решително покрай една от лехите с цветя към дясната част на сцената. Точно преди да изчезне обаче, ъгълът на снимане се промени и отново го показа. Скот Аштън вървеше към бунгало в края на ливадата, която граничеше с гората. Разположена бе на около трийсет метра от голямата къща.

– С колко камери каза, че е снимано? – попита Гърни.

– Четири на триподи, плюс онази в хеликоптера.

– Кой е обработвал видеоклипа?

– Техниците от Бюрото.

Гърни гледаше внимателно, всъщност гледаше и слушаше, макар звукът да не бе така ясен като картината. Скот Аштън почука на вратата на къщичката. Наклонът на камерата, под която бе сниман, бе около четирийсет и пет градуса. Аштън почука още веднъж и извика:

– Хектор!

После Гърни чу отговор, който обаче бе твърде слаб, за да различи думите. Стори му се, че долавя испански акцент. Хвърли въпросителен поглед към Хардуик.

– В лабораторията изчистиха и усилиха звука – отвърна полицаят. – Esta abierta. В превод: "Отключено е". Потвърждава онова, което Аштън си спомня, че е чул.

Аштън отвори вратата, влезе вътре и затвори след себе си.

Хардуик взе дистанционното и превъртя напред, като обясняваше:

– Остава вътре пет или шест минути, после отваря вратата с думите: "Ако си промениш решението...". Излиза, затваря вратата и си тръгва.

Когато Аштън се появи на прага, Хардуик спря да натиска бутона за бързо превъртане. Младоженецът не изглеждаше така весел, както когато влезе.

– Така ли са разговаряли помежду си? – поинтересува се Гърни. – Аштън – на английски, а Флорес – на испански?

– И аз се чудих. Аштън каза, че това започнало сравнително скоро, преди това си говорели на английски. Смяташе, че това връщане към родния испански е един вид враждебност, че отхвърля самия Аштън, като отказва да говори на езика, на който го е научил. Някакви такива психоложки дрънканици.

Точно когато Аштън щеше да излезе извън кадър, камерите се смениха и отново го показаха на преден план. Вървеше към градински павилион с колони в старогръцки стил – миниатюрно подобие на Партенона, така популярно сред ландшафтните архитекти, почитатели на викторианския стил. В беседката имаше четирима мъже в смокинги, които наместваха сгъваемите си столчета и стативите за инструментите и партитурите си. Аштън размени няколко думи с музикантите, но от разговора не се чу нищо.

– Струнен квартет вместо обичайния диджей?

– Това тук е Тамбъри; дисководещ на сватба не е обичайна гледка.

Хардуик превъртя набързо останалата част от разговора на Аштън с четиримата мъже в смокинги, както и панорамните кадри от зелените площи, парка и великолепната къща, резбованите каменни кашпи, от които бликаха водопади от бели и червени петунии. Прескочи сцените със служителите на фирмата за кетъринг, които подреждаха чинии и сребърни прибори върху снежнобелите ленени покривки, както и двете стройни барманки, които се занимаваха с бутилките и кристалните чаши на бара.

– И това е станало точно преди четири месеца, така ли? – запита Гърни.

– Почти – кимна Хардуик. – Било е първата неделя на май, идеалният момент за сватба. Великолепието на пролетта, уханен ветрец, гукащи гълъби, най-подходящото време да свиеш гнездо...

Сарказмът му започваше сериозно да опъва нервите на Гърни.

Когато Хардуик пусна записа отново, камерата бе фокусирана върху красива, обвита в бръшлян дървена арка, която служеше за вход към основната част на поляната. Под нея се нижеха гости. За фон служеше жизнерадостна барокова музика.

Хардуик четеше имената на гостите от един намачкан лист, който бе измъкнал от джоба на панталона си:

– Шефът на полицията в Тамбъри Бърт Лунц със съпругата му. Президентката на колежа "Дартуел" заедно със съпруга ѝ; литературната агентка на Аштън и съпругът ѝ; председателят на дружеството "Британско наследство" в Тамбъри и съпругата му... Конгресмен Лиз Лафтън и съпругът ѝ... Филантропът Ангъс Бойд и младият му не знам си какъв, той го нарича "асистент"... Редакторът на "Международно списание за клинична психология" и съпругата му... Заместник-губернаторът и жена му... Деканът на Медицинския...

Гърни го прекъсна:

– Всички ли са такива?

– Дали всички бъкат от мангизи, власт и връзки ли? Да, до един. Изпълнителни директори, важни политици, собственици и издатели на списания, даже един проклет епископ!

В продължение на десет минути в ботаническата градина на Скот Аштън се изливаше поток от привилегировани, преуспели клечки. Всички изглеждаха съвсем на място на това лъскаво събитие... Същевременно нито един не изглеждаше особено очарован от факта, че е там.

– Стигнахме до края на списъка – успокои го Хардуик. – Ето ги родителите на булката – доктор Уитроу Пери, световноизвестен неврохирург, и Вал Пери, трофейната му съпруга.

Докторът изглеждаше на около шейсет и една-две години. Устните му бяха месести и презрително извити, имаше двойна гуша на заклет чревоугодник и остър поглед. Движеше се учудващо бързо и грациозно. "Прилича на бивш инструктор по фехтовка", помисли си Гърни. През втората или третата година от брака си двамата с Мадлин бяха взимали уроци. Тогава все още търсеха места и занимания, на които биха могли да се наслаждават заедно.

Онази Вал Пери, застанала до доктора като живо превъплъщение на Клеопатра, излъчваше задоволство от всяка своя пора. Това чувство напълно липсваше у жената, която бе посетила Гърни същата сутрин.

– А сега – обяви Хардуик – младоженецът и невестата му, която скоро ще остане без глава.

– Господи! – измърмори Гърни.

Понякога му се струваше, че безчувствеността на Хардуик надвишава обичайния цинизъм при ченгетата; звучеше като маргинален социопат. Сега обаче не бе подходящ момент да му... какво? Да му каже, че е откачен гадняр? Да му предложи да отиде на психиатър?

Гърни си пое дълбоко въздух и отново насочи вниманието си към видеоклипа – доктор Скот Аштън и Джилиан Пери Аштън вървяха заедно към камерата и се усмихваха. Разнесоха се аплодисменти, няколко души извикаха "Браво", а бароковият фон се усили до радостно кресчендо.

Гърни се взираше удивено в булката.

– Какво има? – попита Хардуик.

– Тя не е... такава, каквато си я представях.

– А ти какво очакваше, по дяволите?

– От онова, което ми разказа майка ѝ, не очаквах да видя жена, слязла от корицата на булчинско списание.

Хардуик се загледа в образа на грейналата млада красавица в сатенена рокля до земята. Поръбеното ѝ с дребни пайети деколте бе скромно, не разкриваше много, скритите ѝ в бели ръкавици ръце стискаха букет от розови рози. Златистата ѝ коса бе прибрана на висок кок, върху който искреше тиара. Бадемовидните ѝ очи бяха подчертани с тъмен молив, а съвършено оформените ѝ устни бяха покрити с розовото червило в тон с розите.

Хардуик сви рамене:

– Не искат ли всички булки да изглеждат така?

Гърни се намръщи. Безпокоеше го това, колко традиционно изглеждаше Джилиан.

– Това им е в проклетите гени – продължи Хардуик.

– Да, може би – каза Гърни, но не изглеждаше убеден в това.

Хардуик отново грабна дистанционното и превъртя сцените, в които булката и младоженецът обикаляха из тълпата; струнният квартет се трудеше с жар над инструментите си; служителите от фирмата за кетъринг обикаляха между гостите и непрекъснато допълваха чашите и чиниите.

– Сега ще минем направо към интересната част – заяви Хардуик.

– Имаш предвид убийството ли?

– Плюс разни любопитни нещица преди и точно след него.

Имаше смущения в картината, които продължиха няколко секунди, след което камерата показа трима души, които разговаряха. Някои от думите се чуваха по-ясно, други се губеха сред околните шумове.

Хардуик измъкна втори сгънат лист хартия от джоба си, отвори го и го подаде на Гърни. Опитното око на бившия инспектор веднага разпозна формата: стенограма.

– Гледай и слушай – нареди колегата му. – Ще ти кажа кога да започнеш да четеш, ако не успяваш да следиш звукозаписа. Двамата, които са с лице към теб, са началник Лунц и съпругата му Керъл, а този с гръб е Аштън.

Семейство Лунц държаха високи чаши с резенчета лайм; в свободната си ръка полицейският началник държеше два сандвича. Не ставаше ясно какво точно пие Аштън, защото тялото му скриваше чашата. От разговора се чуваха само откъслечните банални фрази на госпожа Лунц.

– Да, да... ден за случая... голям късмет, че прогнозата за времето, която беше много... цветя... сезонът, заради който си заслужава човек да живее в Кетскилс... музиката е много различна, идеална е за такова събитие... Комари ли? Не, никакви... невъзможно е заради височината, благодаря на Господ, защото в Лонг Айлънд комарите... Не, не, какви кърлежи... имаше лаймска болест, направо ужасно ... и грешна диагноза... гадене, всичко я болеше, направо бе изпаднала в отчаяние... болката...

Гърни хвърли въпросителен поглед към Хардуик. Наистина не разбираше защо слушат тези безсмислици. В този миг обаче началник Лунц заговори малко по-силно и думите му вече бяха разбираеми:

– Керъл, сега не е моментът да говорим за кърлежи. Събрали сме се по радостен повод, нали така, докторе?

Хардуик забоде показалеца си в най-горния ред на листа, който лежеше в скута на Гърни. Гърни установи, че с помощта на напечатания текст е доста по-лесно да следи разговора, заглушаван от шумотевицата наоколо:

Скот Аштън: Много радостен, наистина. Прав сте, началник.

Керъл Лунц: Просто се опитвах да обясня колко чудесно е всичко – няма гадинки, не вали, въобще – никакви проблеми. Прекрасна музика, навсякъде хубави мъже...

Началник Лунц: Как се справяш с онзи твой гениален мексиканец?

Скот Аштън: Ще ми се да знаех, началник. Понякога просто...

Керъл Лунц: Чух, че имал някои... странни... Не знам дали да е редно да разпространявам...

Скот Аштън: В момента Хектор има известни емоционални проблеми. Напоследък поведението му доста се промени. Предполагам, че не е останало незабелязано. Ще се радвам да ми кажете всичко, което сте видели и което ви е направило впечатление.

Керъл Лунц: Е, не мога да кажа, че лично съм станала свидетелка на каквото и да било, не и... Това са само слухове, а аз се опитвам да не се вслушвам в слуховете.

Скот Аштън: А, момент. Извинете ме за минутка. Джилиан ми маха.

Хардуик натисна бутона за пауза.

– Виждаш ли? – запита. – Ето тук, в лявата част на картината, най-открая?

Гърни забеляза Джилиан, която гледаше към Аштън. Лявата ѝ ръка бе вдигната във въздуха, а с другата сочеше към златния часовник на китката си. Хардуик отново включи записа. Докато Аштън си проправяше път през тълпата гости към Джилиан, семейство Лунц продължи разговора си без него. Този път по-голямата част бе напълно разбираема и на Гърни му се наложи само няколко пъти да поглежда към напечатания текст:

Началник Лунц: Смяташ да му кажеш за онази история с Кики Мълър ли?

Керъл Лунц: Не мислиш ли, че има право да знае?

Началник Лунц: Дори нямаш представа как е тръгнал слухът.

Керъл Лунц: Аз лично смятам, че изобщо не е слух.

Началник Лунц: Да, да, смяташ. Обаче не знаеш със сигурност.

Керъл Лунц: Ако в твоята къща живееше някой, който се храни на твоята трапеза и същевременно спи с жената на съседа, не би ли искал да знаеш?

Началник Лунц: Казвам само, че няма как да си сигурна.

Керъл Лунц: Какво, снимки ли трябва да имам?

Началник Лунц: Да, снимките биха свършили работа.

Керъл Лунц: Бърт, можеш да дрънкаш глупости, колкото си искаш, но ако в нашата къща живееше някакъв шантав мексиканец, който спи с жената на Чарли Максън, какво щеше да направиш, а? Да чакаш някой да ги снима ли?

Началник Лунц: По дяволите, Керъл...

Керъл Лунц: Бърт, това е богохулство. Колко пъти съм ти казвала да не го правиш!

Началник Лунц: Добре де, добре. Няма да богохулствам. Важното обаче е друго. Чула си нещо от някого, който чул нещо от някой друг, който пък чул нещо от трети и...

Керъл Лунц: Добре, Бърт, не е нужно да бъдеш толкова саркастичен!

Двамата замълчаха. След около минута или малко повече полицейският началник се опита да натъпче един от сандвичите в устата си. След няколко опита успя с помощта на столчето на чашата си, което използва като лъжица. Съпругата му изкриви неодобрително лице, извърна се настрани и изпразни чашата си на един дъх. После започна да потупва с крак в ритъм с музиката, която извираше от миниатюрния Партенон. Изражението ѝ се оживи, стана превъзбудено. Погледът ѝ се стрелкаше из тълпата, сякаш търсеше знаменитост, която е обещала да намине. Един сервитьор се приближи към нея и тя грабна пълна чаша от таблата му, а празната остави на нейно място. Сега бе ред на полицейския началник да я изгледа строго със здраво стиснати устни.

Началник Лунц: Няма да е зле да намалиш малко темпото.

Керъл Лунц: Моля?

Началник Лунц: Чу ме много добре!

Керъл Лунц: Все някой трябва да се наеме да каже истината!

Началник Лунц: Коя истина?

Керъл Лунц: Истината за гадния мазен мексиканец на Скот.

Началник Лунц: Твърдиш, че това е истината, така ли? Защото аз смятам, че е просто поредният гнусен слух, пуснат и разкрасен от някой от идиотите, които смяташ за свои приятели! И дори не слух, ами нещо, което може да се окаже пълна клевета! А това е подсъдно, ако не знаеш!

Докато семейство Лунц се караха, Аштън и Джилиан стояха на заден план. Те бяха твърде далеч от камерата, за да се чува разговорът им. В крайна Джилиан се обърна и тръгна през поляната към къщичката, зад която започваше гората, а Аштън се насочи към семейство Лунц. На лицето му бе изписано безпокойство.

Когато Керъл Лунц видя, че Аштън се връща, тя пресуши коктейла си на две големи глътки. Мъжът ѝ изсъска възмутено през стиснати зъби нещо, което не бе уловено от камерата. Гърни хвърли поглед към текста в скута си, но "превод" липсваше.

Изражението на полицейския началник се промени, когато Аштън дойде при тях.

– Е, Скот, наред ли е всичко? – попита той. – Всичко е както трябва, нали?

– Надявам се – отвърна Аштън. – Какво да кажа, иска ми се Джилиан просто да... – той поклати глава, гласът му затихна.

– О, Боже! – възкликна Керъл Лунц с прекалена надежда в гласа. – Нали не е станало нещо лошо?

Аштън поклати глава:

– Джилиан иска Хектор да присъства по време на тоста за наше здраве. Той вече каза, че не желае, и... Ами това е. – Усмихна се неловко и сведе очи.

– Добре де, какъв му е проблемът? – запита Керъл, привеждайки се към него.

Хардуик спря записа и госпожа Лунц застина в позата на любопитен заговорник. Полицаят съобщи с пламенното въодушевление на проповедник, споделящ божествено откровение:

– Тая жена е от кучките, които се хранят от чуждите проблеми. Иска да погълне всяка подробност, затова се преструва, че е изпълнена със съчувствие. Плаче за твоята болка и се надява да се гътнеш, за да има възможност да ревне още по-силно и да покаже колко много ѝ пука.

Гърни усещаше, че диагнозата му е съвсем точна, но въпреки това смяташе, че Хардуик прекалява с цинизма.

– Какво става после? – попита той и се обърна нетърпеливо към екрана.

– Спокойно. Нататък е още по-хубаво. – Хардуик натисна бутона и размяната на реплики между Керъл Лунц и Скот Аштън продължи.

– Твърде глупаво е, не искам да ви отегчавам – каза Аштън.

– Ама какво му има на тоя човек? – настоя тя с висок и писклив като стенание глас.

Аштън сви рамене, сякаш нямаше сили повече да пази тайна:

– Хектор има негативно отношение към Джилиан. Тя от своя страна е твърдо решена да разреши проблемите помежду им, каквито и да са те. Затова настоя да го поканя на празненството. И аз говорих с него, при това два пъти – преди около седмица и днес сутринта. Той отказа. Току-що Джилиан ме извика и ми съобщи, че възнамерява да го измъкне от къщичката му – малкото бунгало, което виждате ей там – и да го доведе за сватбения тост. Според мен само си губи времето и ѝ го казах.

– А защо ѝ е да... да се занимава с... с... него? – Тя се запъна на края на изречението, сякаш търсеше подходящ неприятен епитет, без да може да намери такъв.

– Добър въпрос, Керъл, само че нямам отговор за него.

Коментарът му бе последван от моментно прекъсване в картината; оттам нататък снимаше друга камера, в чийто обхват влизаха къщичката, розовата градина и половината от голямата къща. Джилиан, булката като от корица на списание, стоеше на прага на къщичката и тъкмо чукаше на вратата.

Хардуик отново спря видеоклипа и заяви театрално:

– И така. Започваме. Това е началото на критичните четиринайсет минути. Тези четиринайсет минути, през които Хектор Флорес убива Джилиан Пери Аштън. Четиринайсет минути, за които той ѝ отрязва главата с мачете, измъква се през задния прозорец и изчезва безследно. Тези четиринайсет минути започват в мига, в който тя влиза вътре и затваря вратата зад гърба си.

Хардуик отмести пръста си от копчето и фигурата на екрана оживя. Джилиан отвори вратата, влезе в къщичката и затвори след себе си.

– Тези кадри – обясни Хардуик – са последните, на които е жива.

Докато камерата снимаше къщичката, Гърни си представяше убийството, което щеше да се случи вътре, зад прозорци, закрити от завеси на цветя.

– Каза, че Флорес се е измъкнал през задния прозорец и е изчезнал без следа, след като я е убил. Буквално ли говореше?

– Ами... – Хардуик направи драматична пауза – и да, и не.

Гърни въздъхна и зачака.

– Проблемът е – заяви Хардуик, – че изчезването на Флорес е свързано с нещо много, много познато. – Последва нова пауза за засилване на напрежението, подчертана от лукава усмивка. – От задния прозорец на бунгалото тръгва следа към гората.

– Какво имаш предвид?

– Това не ти ли напомня на нещо?

– За случая "Мелъри" ли говориш? – попита Гърни, като го гледаше невярващо.

– Ами аз не знам за други убийства, при които следите на убиеца свършват насред гората без логично обяснение, а ти?

– Значи твърдиш, че... Какво твърдиш?

– Нищо конкретно. Само се чудех дали случайно не си пропуснал нещо в края на онази лудост с Мелъри...

– Какво "нещо"?

– Възможността да има съучастник.

– Съучастник ли?! Ти да не си се побъркал? Много добре знаеш, че нищо не предполагаше да има повече от един извършител!

– Що ли ми се струва, че си твърде докачлив на тая тема?

– Докачлив? Докачлив съм за това, че ми губиш времето с догадки, които се основават единствено на извратеното ти чувство за хумор.

– Значи смяташ, че е просто съвпадение, така ли?

Презрителният му тон действаше на Гърни като стържене на нокти по черна дъска.

– Кое е просто съвпадение, Джак?

– Модус операнди, приликите в начина на действие.

– Най-добре ще е веднага да ми кажеш какво, по дяволите, искаш да кажеш!

Устните на Хардуик се разтеглиха в нещо, което можеше да е както усмивка, така и гримаса.

– Дай да догледаме филма – заяви той. – Остават само няколко минути.

Въпросното време изтече. На екрана не се случваше нищо съществено. Групичка гостенки се разходиха край цветните лехи, които ограждаха къщичката. Една от жените – онази, която Хардуик бе представил като съпруга на заместник-губернатора – изглежда, изнасяше лекция по ботаника, като сочеше цъфналите растения и разпалено обясняваше нещо. Останалите я следваха и постепенно излязоха от кадър. Камерата все така бе фокусирана върху малката вила. Пердетата с флорални мотиви не разкриваха нищо от случващото се вътре.

Точно когато Гърни се канеше да попита с каква цел този отрязък е оставен във видеоклипа, камерата се смени. Сега се виждаха Скот Аштън и семейство Лунц, а на заден план беше къщичката.

– Време е за сватбените поздравления – тъкмо казваше Аштън.

Тримата едновременно хвърлиха погледи към малката постройка. Аштън погледна часовника си, после вдигна ръка и повика една от сервитьорките. Жената побърза да се приближи и попита с любезна усмивка:

– Да, сър?

Той махна с ръка към къщичката:

– Кажете на съпругата ми, че вече мина четири часът.

– Тя е в кокетното бунгало до дърветата, така ли?

– Да. Кажете ѝ, ако обичате, че е време за сватбения тост.

Тя тръгна към къщичката, а Аштън се обърна към семейство Лунц:

– Джилиан често губи представа за времето, когато се опитва да убеди някого да направи онова, което тя иска.

Междувременно младата сервитьорка прекоси ливадата, стигна до къщичката и потропа на вратата. След няколко секунди почука отново, после натисна бравата, но не успя да отвори. Погледна назад към Аштън и вдигна ръце в знак, че не разбира какво става. В отговор той ѝ показа с жест да похлопа по-силно. Тя се намръщи леко, но изпълни поръчението. Този път звукът бе достатъчно силен, за да го улови камерата, която според Гърни бе на около петнайсет метра от мястото. Когато и този път не получи отговор, жената отново вдигна ръце и поклати глава.

Аштън измърмори нещо – по-скоро на себе си, отколкото на семейство Лунц – и тръгна към къщичката. Отиде право до вратата, почука силно, после започна да дърпа и натиска дръжката, като викаше: "Джили! Джили, вратата е заключена! Джилиан!" Беше намръщен, езикът на тялото му показваше, че е изнервен и объркан. Накрая се обърна и бързо тръгна към задната врата на голямата къща.

Хардуик, който междувременно бе седнал на страничната облегалката на дивана, обясни:

– Отива да вземе ключа. Каза ни, че държал резервен в сервизното помещение.

След миг Аштън се появи отново и пак отиде до бунгалото. Първо почука – не особено упорито, просто за всеки случай – и след като не получи отговор, използва ключа, за да отвори вратата. Бутна я. Камерата бе разположена под наклон от около четирийсет и пет градуса спрямо постройката, така че се виждаше твърде малко от вътрешността. От Аштън се забелязваше само профилът, но внезапно тялото му видимо се скова. След моментно колебание той пристъпи в помещението. Няколко секунди по-късно се разнесе ужасяващ звук, нещо средно между вой и крясък, който изразяваше едновременно шок и страдание. Разнесе се отчаян вик "ПОМОЩ!" – веднъж, два, три пъти. След няколко секунди на вратата се появи Скот Аштън, който се спъна и падна в една цветна леха. Крясъците "ПОМОЩ" бяха така първични и неспирни, че скоро загубиха всяка прилика с човешката реч.

Глава 9

Гледката от прага

Видеоклипът от четирите неподвижни камери, разположени на ключови места по поляната, продължаваше още дванайсет минути след падането на Аштън в лехата с цветя. Хардуик обясни, че след това апаратурата била спряна, а записите – иззети от полицейски началник Лунц като доказателствен материал.

Именно тези дванайсет минути хаос и безумно суетене в момента гледаха Гърни и Хардуик. Хора тичаха насам-натам и пищяха ужасено, крещяха заповеди и въпроси; някои хукнаха към Аштън, други влязоха в къщичката и веднага изскочиха от нея; една жена припадна на прага, друга се препъна и падна отгоре ѝ; гостите помогнаха на Аштън да се изправи и да стигне до голямата къща; Лунц бе запречил входа на бунгалото и провеждаше разговор след разговор по мобилния си телефон. Присъстващите тичаха насам-натам с вид на обезумели. Четиримата музиканти се появиха на сцената; един от цигуларите все още стискаше цигулката в ръка, а другият – само лъка. Трима униформени полицаи от Тамбъри притичаха до Лунц, който продължаваше да стои на стража на прага. Председателят на дружеството "Британско наследство" повръщаше на тревата...

Когато записът свърши и на екрана се появиха снежинки, Гърни бавно се облегна назад и погледна към Хардуик.

– Господи!

– Е, какво мислиш?

– Мисля, че бих искал да знам малко повече.

– Какво например?

– Кога пристигна екипът от Бюрото за криминални разследвания? И какво открихте вътре в бунгалото?

– Първите ченгета – местни патрулни полицаи – пристигнали три минути след като Лунц изключил камерите, тоест петнайсет минути след като Аштън открил тялото. Докато Лунц звънял на собствените си подчинени от местния полицейски участък, няколко от гостите избрали 911. Обаждането било прехвърлено към окръжното полицейско управление. Веднага щом униформените надникнали в бунгалото, се обадили в БКР и ги препратили към мен. Аз стигнах до местопрестъплението след около двайсет и пет минути. Настана пълна бъркотия.

– И?

– И общото мнение бе, че цялата простотия трябва да бъде прехвърлена по възможно най-бързия начин в скута на Бюрото – тоест, в скута на главен следовател Джак Хардуик. Остана си там в продължение на около седмица, до момента, в който изпитах необяснимо желание да информирам любимия ни капитан, че подходът му към разследването – онзи, който настояваше да следвам аз самият – има някои съществени логически недостатъци.

Гърни се усмихна:

– Напсувал си го и си му казал, че е пълен кретен, нали?

– Нещо в този смисъл.

– След което той прехвърли случая на Арло Блат, така ли?

– Точно това! В неговите лапи остана почти четири месеца, до настоящия момент, в който няма дори милиметър реален напредък, но пък се вдига доста пушилка. Това е и причината красивата майка на красивата покойна булка да търси друг път за разкриване на случая.

Гърни подозираше, че ако тръгне по въпросния път, ще замени пушилката с истинска буря от неща, доста по-неприятни от праха. Всяка служба щеше да се опитва да защитава територията си.

Отдръпни се сега, докато все още не е твърде късно!, прошепна гласът на мъдростта в главата му.

После обаче се обади друг глас, уверен, безгрижен и доста по-силен: Трябва поне да разбереш какво са открили в онази къщичка. Винаги е по-добре да имаш повече информация.

– И така, пристигнал си на местопрестъплението и някой те е завел до тялото? – запита Гърни.

Устните на Хардуик се изкривиха и той потръпна при спомена за видяното.

– Да, заведоха ме при тялото. Усещах как ме гледат тъпанарите, дето вървяха с мен. Очакваха някаква грандиозна реакция, което значеше, че гледката е наистина ужасна. – След кратка гримаса продължи: – Е, определено бях прав в предположенията си. Сто процента прав.

Изражението му показваше истинско, сериозно безпокойство.

– Тялото се е виждало от прага, така ли? – запита Гърни.

– О, да! Виждаше се съвсем ясно.

Глава 10

Само така може да е станало

Хардуик рязко стана от дивана и грубо разтри лицето си с ръце, сякаш се събуждаше току-що и искаше да се отърси от кошмарите.

– Да ти се намира някоя студена бира в хладилника?

– Не, в момента не – отвърна Гърни.

– "В момента не" ли? Какво трябва да значи това, по дяволите? В момента няма, но след минута-две пред мен може да се материализира някоя ледена "Хайнекен"?

Гърни забеляза, че слабостта, която Хардуик бе показал при спомена за видяното преди четири месеца, бе напълно изчезнала. Хардуик бе успял да я потисне, да я смачка.

– И така – продължи Гърни, като игнорира споменаването на бирата, – какво видя от прага?

Хардуик отиде до прозореца на всекидневната, от който се разкриваше гледка към ливадата зад къщата. Небето на север бе сиво и мрачно. После заговори, загледан във високия хребет, който стигаше до старата каменоломна:

– Тялото седеше на стол до малка квадратна маса в предната стая, на около метър и осемдесет от входната врата. – Намръщи се, все едно бе подушил вонята на скункс. – Казах "тялото", само че главата не беше върху него. Тя лежеше на масата в локва кръв и гледаше към тялото. На върха ѝ все още бе кацнала тиарата, която видя на филма преди малко.

Замълча отново, може би си припомняше точната подредба и подробностите.

– Къщичката имаше три стаи – тази веднага след входа и още две зад нея, малка кухня и малка спалня, плюс миниатюрна баня с тоалетна и нещо като гардеробна. Подът бе дървен, никакви килими, нищо по стените. Освен голямото количество кръв върху и около тялото, няколко капки кръв водеха към дъното на стаята и вратата на спалнята. Имаше няколко и близо до прозореца на спалнята, който бе широко отворен.

– Оттам ли се е измъкнал? – запита Гърни.

– Без съмнение. В почвата от другата страна на прозореца бяха открити частични отпечатъци от стъпки. – Хардуик се извърна от прозореца и изгледа Гърни с лукавия поглед, който бе негова запазена марка и който го правеше толкова противен. – И тук започва да става интересно.

– Фактите, Джак, само фактите. Спести ми глупостите, искам да знам само фактите.

– Лунц се бе обадил в окръжното шерифско управление, защото там е най-близкото звено с кучета-следотърсачи. Екипът пристигна в имението на Аштън около пет минути след мен. И така, дадоха на кучето чифт обувки на Флорес, то ги подуши и се втурна право към гората, все едно следата е топла-топла. После обаче изведнъж спря на около 150 метра от бунгалото. Започна да обикаля в кръг и да души – душеше, душеше и накрая спря и излая над нещо, което се оказа оръжието на убийството, остро като бръснач мачете. Само че... след като намери мачетето, не можа повече да улови миризмата. Следата се губеше при оръжието и не продължаваше нататък. Водачът го насочи да обикаля първо в тесен кръг около него, а после в по-широк, обаче полза – никаква. Кучето намери само следата, която водеше от задния прозорец на къщичката до мачетето. Друга нямаше.

– А въпросното мачете просто си лежеше там на земята, така ли? – зачуди се Гърни.

– Върху острието имаше няколко листа, както и малко пръст, все едно някой се бе опитал да го зарови, но не бе вложил кой знае колко усилия.

Гърни се замисли за няколко секунди.

– И няма никакви съмнения, че именно то е оръжието на убийството?

Хардуик сякаш се изненада от въпроса:

– Абсолютно никакви. Кръвта на жертвата все още бе по него. Идеално съвпадение на ДНК. Това бе потвърдено и от криминалистите в лабораторията. – Тонът на Хардуик подсказваше, че толкова пъти е повтарял обяснението, че вече го е наизустил. – Смъртта е настъпила вследствие на прекъсване на сънните артерии и на гръбначния стълб между първия и втория шиен прешлен в резултат от силен удар с много остро и тежко хладно оръжие. Силата на удара е значителна. Раната на шията съвпада с острието на мачетето, намерено в гората близо до местопрестъплението. И така – завърши той вече с обичайния си маниер, – няма грам съмнение. ДНК си е ДНК.

Гърни бавно кимна, докато обмисляше казаното.

Хардуик продължи с обичайната си нотка на предизвикателство:

– Единственият неизяснен въпрос за мястото в гората е защо следата свършва там. Това доста напомня за следата от местопрестъплението при случая "Мелъри".

– Я чакай малко, Джак! Има огромна разлика между ясните следи от обувки край дома на Мелъри и невидимата миризма, за каквато говорим тук.

– Факт е, че и двете свършват посред нищото без разумно обяснение.

– Не, Джак! – каза рязко Гърни, показвайки най-сетне раздразнението си. – Факт е, че за следите от обувки имаше ясно и логично обяснение. Абсолютно съм убеден, че също толкова ясно и логично обяснение има и за тази следа – макар и напълно различно.

– Ах, Дейви, момчето ми, ето това винаги ме е впечатлявало у теб: ти си всезнаещ!

– Виж какво, преди смятах, че се преструваш на по-глупав, отколкото всъщност си. В момента обаче не съм толкова сигурен.

Наглото ухилване на Хардуик показваше, че е доволен от раздразнението на Гърни. Сега той веднага смени тона и попита уж съвсем невинно и с искрено любопитство:

– Е, какво мислиш, че се е случило всъщност? Как е възможно следата от миризмата на Флорес да свърши просто ей-така?

– Може да си е сменил обувките – сви рамене Гърни. – Или да е обул върху тях найлонови калцуни...

– И защо, мамка му, да го прави?

– Може би за да обърка кучето, точно както се е и получило в крайна сметка. За да направи невъзможно проследяването му до мястото, където е отишъл след това, независимо дали да се скрие, или да продължи оттам.

– Като къщата на Кики Мълър например?

– Чух името на записа. Тя не е ли...

– Онази, с която се предполага, че е имал връзка Флорес. Точно така. Живеела до Аштън. Съпруга на Карл Мълър, корабен инженер, който пътува по работа през половината година. Никой не е виждал Кики след изчезването на Флорес, което едва ли е съвпадение.

Гърни се облегна замислено назад. Част от казаното не се връзваше.

– Мога да разбера защо Флорес е взел предпазни мерки да не бъде проследен до къщата на съседа или въобще мястото, където е отивал. Защо обаче не го е направил, преди да излезе от бунгалото? Защо чак в гората, след като е навлязъл на 150 метра и е скрил мачетето? Защо не го е сторил преди това?

– Може би е искал да се измъкне от жилището по възможно най-бързия начин?

– Възможно е. А може би е искал да намерим мачетето.

– Защо тогава си е направил труда да го крие?

– Заровил го е само донякъде. Нали каза, че единствено острието било покрито с малко пръст?

– Интересни въпроси – каза с усмивка Хардуик. – Определено си струва да се поразровим.

– И още нещо – заяви Гърни. – Някой потвърдил ли е къде са били двамата Мълър по време на убийството?

– Знаем, че през цялата седмица Карл е бил на борда на един риболовен кораб, който се е намирал на около петдесет морски мили от Монтаук. Но не можахме да открием човек, който да е виждал Кики в деня на убийството... Нито предишния ден всъщност.

– Това говори ли ти нещо?

– Абсолютно нищо! Ония хора там са едно затворено, много потайно общество. Или поне в района, където живее Аштън. Най-малките имоти са поне десет акра, а собствениците им не се месят в живота на съседите си. Нямат навика да висят по оградите и да си приказват глупости. Сигурно смятат за грубо дори да се поздравят, без преди това да са получили покана.

– Някой виждал ли я е изобщо от момента, в който мъжът ѝ е заминал за Монтаук?

– Май не, но... – Хардуик сви рамене, сякаш за да покаже, че в Тамбъри да засечеш съседа си е по-скоро изключение, отколкото правило.

– Ами гостите на приема? Потвърдени ли са местоположението и заниманията на всички по време на "критичните четиринайсет минути", както ги нарече?

– Да. Ден след убийството аз лично изгледах целия видеозапис и проверих къде се е намирал всеки от гостите през всяка минута, която жертвата е прекарала в онова бунгало. А през цялото време капитанът ми натякваше, че си губя времето, вместо да търча след Хектор Флорес из гората. Кой знае, може и да е бил прав като никога, дръвникът му с дръвник! Естествено, ако бях пренебрегнал записа, а после се бе оказало, че... Е, няма нужда да ти обяснявам, знаеш какъв е шибан мръсник – процеди той на последните две думи. – Защо си ме зяпнал така?

– Как?

– Все едно съм се побъркал!

– Е, ти наистина си побъркан – спокойно заяви Гърни.

После си помисли, че през десетте месеца след случая "Мелъри" отношението на Хардуик към капитан Род Родригес се е променило от презрително към откровено злостно.

– Може и така да е – каза Хардуик по-скоро на себе си. – Май има единодушие по въпроса.

После се обърна и отново се загледа през прозореца на всекидневната. Навън бе притъмняло още повече. Северният хребет изглеждаше почти черен на фона на тъмносивото небе.

Гърни се зачуди дали Хардуик не се опитваше да поведе личен разговор. Това изобщо не бе характерно за него. Дали нямаше проблем, за който искаше да говори?

Открехнатата врата обаче бързо се затвори и на нейно място се появи обичайната непробиваема стена. Хардуик се завъртя, в очите му отново блестеше насмешливо пламъче.

– С онези четиринайсет минути има един ма-а-алък проблем. Може да не са точно четиринайсет. Бих искал да чуя експертното ти мнение, ти нали си всезнаещ.

Върна се на дивана, но този път седна на облегалката в другия край, а не до Гърни. После заговори на масичката за кафе, сякаш тя можеше да послужи като посредник между двамата:

– Няма съмнение в кой точно миг започват да текат. Когато влиза в бунгалото, Джилиан е жива. Деветнайсет минути по-късно, когато Аштън отваря вратата, тя седи на масата – на две части. – Следователят сбърчи нос и добави: – Всяко от парчетата в отделна локва кръв.

– Деветнайсет ли? Не четиринайсет?

– Четиринайсет са от момента, в който сервитьорката отива да почука на вратата и не получава отговор. Логично е да се предположи, че жертвата не е отговорила, защото вече е била мъртва.

– Но не е непременно вярно?

– Не, не е. Може да не е отговорила, защото Флорес ѝ е наредил така – с притиснато към гърлото ѝ мачете.

Гърни обмисли този вариант. Беше напълно правдоподобно.

– Някакви предпочитания? – запита Хардуик.

– Предпочитания?

– Кога според теб е станало клъцването – преди или по време на тези четиринайсет минути?

Клъцването?! Гърни въздъхна. Много добре му бе позната тактиката на Хардуик: изтърсваше нещо брутално и скандално, с което шокираше публиката си. Вероятно бе постъпвал така през целия си живот, но властващият цинизъм в полицията, проблемите в кариерата и лошите взаимоотношения с началника му го бяха направили още по-злъчен. Възрастта също си казваше думата.

– Е? – запита отново Хардуик. – Кое от двете?

– Почти със сигурност е станало преди първото почукване на вратата. Може да е било и доста преди това – най-вероятно още в първите една-две минути, след като е влязла в къщичката.

– И защо смяташ така?

– Колкото по-рано го извърши, толкова повече време би имал да избяга, преди да открият тялото ѝ. Това значи повече време да се отърве от мачетето и да скрие следите си – все едно как го е направил – за да не могат кучетата да проследят дирята. И повече време да стигне до мястото, към което е бил тръгнал, преди целият район да се напълни с ченгета.

Лицето на Хардуик изразяваше скептицизъм, но не повече от обикновено – беше му станало толкова присъщо, че сякаш идваше от самите му черти.

– Значи мислиш, че всичко е било планирано, предварително обмислено?

– Така предполагам. Ти да не си на различно мнение?

– И в двата случая имаме въпроси без отговор.

– Например?

Хардуик поклати глава:

– А, не. Първо ми кажи защо мислиш, че е било предварително обмислено.

– Положението на главата.

Устните на Хардуик потрепнаха.

– Какво за него?

– Така, както го описа – обърната към тялото, с тиарата все така на мястото си, прилича на съзнателна и преднамерена подредба. Тя е била от значение за убиеца или е била предназначена за очите на друг човек, който би схванал посланието. Това не е моментна приумица.

Лицето на Хардуик се изкриви, сякаш имаше киселини.

– Проблемът с теорията за предварителния план е фактът, че идеята да отиде в бунгалото е била на жертвата. Откъде би могъл да знае Флорес, че Джилиан ще дойде при него?

– А ти откъде си сигурен, че двамата не са се разбрали предварително?

– Казала е на Аштън, че само иска да поговори с Флорес и да го убеди да отиде за сватбения тост.

Гърни се усмихна и зачака другият мъж да осъзнае какво точно е казал.

Хардуик неловко прочисти гърло:

– Смяташ, че това са глупости? Че е имала някаква друга причина да влезе там? Че Флорес я е подмамил предварително и тя е излъгала Аштън за наздравиците, така ли? Това са доста самонадеяни предположения, които не се основават на нищо реално.

– Ако убийството е било планирано предварително, нищо чудно да е станало нещо подобно на това, което споменах.

– А ако не е било планирано?

– Стига глупости, Джак. Това не е било нито внезапен порив, нито импровизация. Било е послание. Нямам представа за кого е било предназначено, нито какво означава. Но със сигурност е послание.

Хардуик още веднъж се намръщи, сякаш му се гади, но не възрази.

– А, като говорим за послания, в мобилния телефон на жертвата имаше едно много странно съобщение, получено около час преди да бъде убита: "Поради всички причини, които съм описал". Според телефонната компания съобщението е изпратено от телефона на Флорес, обаче е подписано от "Едуард Малъри". Това име да ти говори нещо?

– Не, абсолютно нищо.

В стаята вече бе толкова тъмно, че единият едва успяваше да различи другия, седнал на отсрещния край на дивана. Гърни включи настолната лампа на масичката до него.

Хардуик отново силно разтри лице с длани:

– А, да. Преди да съм забравил... Има една дребна странност, която забелязах на местопрестъплението и за която ми напомни докладът от криминалната лаборатория. Може и нищо да не значи, но... кръвта върху самото тяло, тоест, върху торса, бе изцяло от другата страна.

– От другата страна ли?

– Ами да, от страната, от която се предполага, че е стоял Флорес, когато замахнал с мачетето.

– Какво искаш да кажеш с това?

– Ами нали знаеш... нали се сещаш как човек попива всичко, което вижда на местопрестъплението? Започваш да си представяш какво точно се е случило, как точно е постъпил убиецът, че сцената изглежда така?

– Да, естествено – каза Гърни, свивайки рамене. – При нашата работа това ти става автоматична реакция.

– Е, стоях и гледах как цялата кръв от сънната артерия се е стекла от другата страна на тялото ѝ, независимо че трупът е подпрян на стола с изпънат гръб, придържан от страничните облегалки. И се зачудих защо. Нали има по една артерия от всяка страна? Как така кръвта се е стекла само от едната?

– И как е станало според теб?

Хардуик направи отвратена физиономия, при което зъбите му се оголиха.

– Представих си как Флорес я сграбчва за косата с една ръка и замахва с всичка сила с другата, в която стиска мачетето. Общо взето, и патологът смята, че е станало нещо подобно.

– И после?

– И после задържа отсечената глава под ъгъл спрямо пулсиращия врат, от който шурти кръвта. С други думи, използва главата, за да отклони струята кръв, за да не го опръска.

Гърни закима бавно:

– Нещо, което приляга на абсолютен социопат...

Хардуик сви устни в гримаса, която вероятно трябваше да мине за съгласие.

– Не че отсичането на главата ѝ оставя някакво съмнение за психичното здраве на убиеца. Има обаче нещо в... в практичността на действията му, което ме безпокои. Сигурно за такива е измислен изразът, че във вените им тече лед, вместо кръв.

Гърни продължи да кима. Определено виждаше резон в думите на Хардуик.

Двамата мълчаха няколко дълги секунди.

– Има друга странна подробност, която пък безпокои мен – заяви накрая Гърни. – Не е нещо сериозно, но все пак е леко озадачаващо.

– Какво?

– Поканените на празненството.

– Имаш предвид това, че са като от класацията "Топ сто на важните клечки в щата Ню Йорк"?

– Докато беше на мястото, забеляза ли някой по-млад от трийсет и пет години? Защото на видеоклипа аз не видях нито един.

Хардуик примигна и се намръщи, сякаш прехвърляше през ума си информацията, складирана там.

– Най-вероятно не. И какво от това?

– Нито един гост или гостенка на двайсет-трийсет години?

– Ако не броим служителите от фирмата за кетъринг, нямаше двайсетгодишни. Е, ѝ?

– Ами просто се зачудих защо на сватбата не е имало приятели на булката.

Глава 11

Доказателството на масата

Хардуик си тръгна малко след залез слънце, след като отклони една малко неохотна покана да остане за вечеря. Диска с видеозаписа остави на Гърни, както и копие от папката със случая. В нея имаше документи и доклади от първите дни на разследването, докато той все още го бе ръководил, както и от последвалите месеци, през които Арло Блат бе отговарял за случая. Гърни получи поднесена на тепсия цялата информация, която би могъл да иска, а това го обезпокои. Хардуик бе поел сериозен риск, като бе прекопирал официални полицейски материали, изнесъл ги бе от сградата на БКР и ги бе предал на лице, което не бе упълномощено да ги съхранява или дори поглежда.

Защо го бе сторил?

Най-простият отговор бе, че какъвто и напредък да успееше да постигне Гърни, с него би засрамил и поставил в неудобно положение висшестоящ служител на Бюрото, към когото Хардуик не питаеше никакво уважение. Това обаче не оправдаваше поемането на такъв риск. Може би щеше да открие пълния отговор в самите материали. В момента ги бе извадил и разстлал на голямата маса в трапезарията под полилея. Сега, когато през прозорците не влизаше дневна светлина, това бе най-светлото място в къщата.

Беше разделил обемистите доклади и останалите документи на няколко купчини според информацията, която съдържаха. Всяка от купчините пък подреди, доколкото бе възможно, в хронологичен ред.

Данните бяха обезсърчително много: доклади за престъплението; текущи бележки на полицаите, доклади за различните етапи от разследването; шейсет и два протокола от проведените разпити на свидетели заедно с разпечатките от разговорите на видеозаписите (от една до четиринайсет страници всеки); записи от стационарните линии и мобилните телефони; снимки на местопрестъплението, направени от служителите на БКР, други снимки, свалени от камерите на наетия за сватбата фотографски екип; подробно описание на местопрестъплението и обстоятелствата около него (трийсет и шест страници, минута по минута); попълнени бланки за откраднати вещи и предмети; справки от всички възможни база данни; портрет на заподозрения, направен по описания на свидетели; доклад за аутопсията; формуляри за всеки от иззетите доказателствени материали; доклади от криминалната лаборатория и екипа за обработка на местопрестъплението; анализ на кръвните проби за ДНК; доклад от екипа с кучето-следотърсач; пълен списък на гостите на сватбата, адрес и телефон за контакт, както и обяснения каква е връзката им с жертвата и/или Скот Аштън; скици и снимки от въздуха на имота на Аштън; скици на вътрешното разположение на стаите в бунгалото плюс размери и разположение на предметите в предната стая; биографични данни; и, разбира се, диска с видеоклипа, който Гърни вече бе гледал.

Докато ги подреди така, че да му е по-удобно да ги чете, вече бе станало почти седем часът вечерта. Първоначално се изненада колко е късно, после си каза, че няма какво да се чуди. Времето сякаш винаги ускоряваше хода си, когато съзнанието му бе напълно погълнато от нещо; това пък, помисли си той с известно съжаление, се случваше само когато попаднеше на достойна загадка. Веднъж Мадлин бе казала, че животът му се е свел до преследването на една обсебваща цел: разкриването на загадките около смъртта на разни хора. Нищо повече, нищо по-малко – и нищо друго.

Пресегна се за папката, която бе най-близо до него. Тя съдържаше докладите на техниците за обработка на местопрестъплението. Документът най-отгоре описваше околността на бунгалото, а следващият – вътрешността ѝ. Той бе стряскащо кратък. В малката постройка не бяха открити никакви предмети и материали, каквито обикновено има на сцената на местопрестъплението и които биха могли да бъдат изследвани за следи и отпечатъци. Единствените мебели бяха масата, върху която е била главата на жертвата, стол с дървени облегалки, на който е седяло обезглавеното тяло и още един стол от другата страна на масата. Липсваха кресла и дивани, нямаше легла, одеяла, нито килими. Още по-чудна бе липсата на дрехи в малката гардеробна до спалнята. Всъщност в цялата къща нямаше никакви дрехи или обувки освен леки гумени галоши, каквито обикновено се носеха върху други, нормални обувки. Галошите бяха оставени в спалнята до прозореца, през който очевидно се бе измъкнал убиецът. Най-вероятно именно тях са дали на кучето-следотърсач.

Завъртя стола си към френските прозорци и се загледа навън, към ливадата. Погледът му искреше, оживен от гонещите се в ума му разсъждения. Многото странности и усложнения в този случай – онова, което Шерлок Холмс би нарекъл "единствени по рода си характеристики" – се трупаха една след друга. Повечето хора биха ги сметнали за отблъскващи, но за Гърни те представляваха неустоим магнит.

Мислите му бяха прекъснати от силното скърцане на страничната врата. Канеше се да я оправи вече цяла година, но все не намираше време да смаже пантите.

– Мадлин?

– Да.

Тя влезе в кухнята с по три найлонови торби във всяка ръка. Стовари и шестте на плота и отново излезе.

– Да ти помогна ли? – попита Гърни.

Отговор не последва, чу се само скърцането на вратата, която се отвори и затвори след нея. Минута по-късно звукът се повтори и Мадлин се върна с още торби, които също постави на плота. Едва тогава тя свали плетената перуанска шапка в лилаво, зелено и розово с наушници и връзки, която придаваше шантав вид на притежателката си независимо от настроението ѝ.

Гърни отново усети потръпването на левия си клепач. Тикът бе така осезаем, че през последните месеци на няколко пъти се проверява в огледалото, за да се увери, че не се вижда. Искаше да я разпита къде е ходила, освен до магазина, но подозираше, че тя вече му е споменала плановете си за вечерта. По-добре да не показва, че не ги е запомнил. Мадлин смяташе забравянето, както и проблемите със слуха, за липса на интерес. Може би бе права. За двайсет и петте си години в нюйоркската полиция нито веднъж не бе пропуснал да се яви на разпит на свидетел или на изслушване пред съда. Никога не забравяше какво е казал някой заподозрян, нито как се е държал. Не забравяше нищо, което имаше каквато и да било връзка с професията му.

Дали изобщо бе обръщал внимание на друго? Имаше ли нещо, което поне да се доближава по важност до работата му? Родителите му? Съпругите? Децата?

Когато майка му почина, не почувства почти нищо. Всъщност не, реакцията му беше дори по-лоша – много по-студена и по-егоистична. Изпита облекчение, сякаш огромен товар се бе смъкнал от раменете му. Животът му се улесни. Когато първата му съпруга го напусна, сякаш отпадна още едно усложнение. Още една пречка бе отстранена. Почувства облекчение, че повече не трябва да задоволява нуждите на една жена с труден характер. Получил бе свобода.

Мадлин отиде до хладилника и започна да вади стъклените съдове, в които бе прибрала храната от предните две вечери. Нареди ги един до друг до микровълновата печка: пет стъклени кутии, на които свали капаците. Гърни я наблюдаваше от другата страна на плота.

– Вечеря ли вече? – попита тя.

– Не, чаках да се прибереш – отвърна той, макар това да не бе съвсем вярно.

Очите ѝ се спряха върху документите, разпилени на голямата маса, и тя повдигна въпросително вежда.

– Разни неща, които ми донесе Джак Хардуик – измърмори той някак прекалено небрежно. – Помоли ме да ги прегледам.

Представи си как тя го гледа открито, сякаш четеше мислите му.

– Разни неща, свързани със случая на Джилиан Пери – замълча за миг. – Не съм съвсем сигурен какво се очаква от мен и защо някой смята, че наблюденията ми ще помогнат. Все пак ще погледна документацията и ще му кажа какво мисля по въпроса?

– А на нея?

– "Нея" ли?

– Вал Пери. На нея ще ѝ кажеш ли какво мислиш? – Тонът на Мадлин беше някак неангажиращ, което по-скоро разкриваше, а не замаскираше загрижеността ѝ.

Гърни се загледа в купата с плодове върху плота до мивката и подпря длани върху хладната гранитна повърхност. Няколко мушички, обезпокоени от присъствието му, изхвърчаха от връзката банани и се разлетяха на зиг-заг над купата. След миг кацнаха обратно върху плодовете и се сляха с напръсканите им с точици кори.

Опита се да говори меко, но вместо това думите му прозвучаха снизходително:

– Струва ми се, че те безпокоят по-скоро необоснованите предположения, които правиш, а не това, което се случва в действителност.

– Говориш за предположението ми, че смяташ пак да се метнеш на въртележката ли?

– Мади, колко пъти трябва да ти казвам, че не съм обещал нищо на никого? Не съм взимал решение да участвам в този случай и не смятам да се забърквам по-сериозно, само ще прегледам документацията. Това е.

Не можа да разтълкува напълно погледа, който му хвърли Мадлин – знаещ, нежен и странно тъжен.

Съпругата му започна да затваря отново кутиите. Гърни продължи да я наблюдава, но когато тя започна да ги прибира в хладилника, попита:

– Ти нищо ли няма да хапнеш?

– В момента не съм гладна. Мисля първо да си взема душ. Ако се ободря достатъчно, ще вечерям. Ако пък ми се доспи повече, ще си легна рано. – Докато минаваше покрай отрупаната с папки маса, добави: – Преди утре да пристигнат гостите, ще разтребиш тези неща, нали? Не ми се иска да ги гледаме цял ден.

После излезе от стаята и след около минута той чу захлопването на вратата на банята.

Гости? Утре? Боже!

Спомняше си бегло, че Мадлин бе споменала за някакви гости за вечеря... Беше като сянка от спомен, скътан в някаква част на ума му, подобна на кошче, където слагаше незначителните неща.

Какво, по дяволите, ти става? Няма ли в ума ти място за нещата от ежедневието? За обикновения живот, споделен с нормални хора, по добър и простичък начин? А може би никога не бе имало място за това... Може би винаги си бил такъв, винаги си се държал по този начин. Може би като живееш тук, на отдалечен планински връх – далеч от служебните отговорности, където не можеш да си намериш удобно извинение за това, че отсъстваш от живота на хората, които твърдиш, че обичаш – ти е по-трудно да скриеш истината?

Възможно ли е отговорът да е толкова прост? Нима действително никога не се бе интересувал от никого?

Отиде до другия край на плота, където до мивката стоеше кафемашината, и я включи. И той като Мадлин бе изгубил напълно апетит, но кафето му се стори добра идея. Нощта се очертаваше дълга.

Глава 12

Странни факти

Реши, че е най-логично да започне от самото начало, а именно – от фоторобота на Хектор Флорес.

Гърни изпитваше смесени чувства към компютърно изработените изображения на лица. Тъй като бяха резултат от съчетанието на описанията на очевидци, те отразяваха всички слабости на свидетелските показания.

В случая с Хектор Флорес обаче имаше сериозни предпоставки да вярва, че приликата е голяма. В крайна сметка описанието бе предоставено от психиатър – човек, за когото наблюдателността бе професионална характеристика и който почти три години бе поддържал ежедневен контакт със заподозрения. Вероятно фотороботът бе добър почти колкото снимка.

Изображението показваше мъж на около трийсет и пет години, сравнително привлекателен по един ненатрапчив начин. Костната структура на лицето му бе нормална, чертите му – съразмерни, без някоя да се набива в очи. По кожата му нямаше бръчки, очите му бяха тъмни и безизразни. Косата му беше черна, сравнително чиста, разделена небрежно на път. Гърни забеляза една-единствена отличителна черта, странно шокираща в иначе обикновения външен вид на мъжа: меката част на дясното му ухо липсваше.

Към портрета беше прикрепен списък с физически характеристики (Гърни предположи, че и те са предоставени основно от Аштън и следователно са сравнително точни): височина около 175 см; тегло приблизително 65 кг; раса/националност – латиноамериканец; тъмнокафяви очи; черна права коса; мургава, чиста кожа; криви зъби с една златна коронка на горния ляв резец. В полето за "белези от рани и други отличителни черти" бяха записани две неща: липсващата долна част на дясното ухо и голям белег на лявото коляно.

Гърни се вгледа отново в снимката. Търсеше някаква особена искрица лудост, някакъв намек, че това е суров убиец, който хладнокръвно бе обезглавил една жена, използвал бе главата ѝ да се предпази от бликналата струя кръв, а после я бе поставил на масата и я бе обърнал към торса. Очите на някои убийци – например Чарли Менсън – излъчваха натрапчива демоничност, настоятелна и неприкрита. Повечето, с които Гърни се бе сблъсквал като полицай, обаче бяха движени от друга, не толкова очевидна лудост. Лицето на Хектор Флорес бе безизразно, в него не прозираше нищо от гнусното насилие, с което бе извършено престъплението. Гърни го постави в тази втора категория.

Към формуляра с физическите характеристики бе захваната и още една страница, озаглавена: "Допълнителни свидетелски показания на доктор Аштън, снети на 11 май 2009 г." Подписано бе от Аштън и Хардуик, вторият – в ролята му на главен следовател по случая. Напечатаният текст бе сравнително кратък, като се вземат предвид времевият период и събитията, които покриваше:

Първата ми среща с Хектор Флорес бе през втората половина на април 2006 г., когато той дойде в дома ми да си търси сезонна работа. Тогава започнах да му възлагам дребни задачи по двора – косене, събиране на тревата, почистване, торене и прочее. Отначало той почти не говореше английски, но се научи бързо. Енергията и интелигентността му силно ме впечатлиха. През следващите няколко седмици установих, че е много добър дърводелец. Започнах да разчитам на него за голяма част от поправките и поддръжката на къщата и двора. В средата на юли той вече работеше целодневно, седем дни в седмицата, като за освен гореизброените дейности отговаряше и за почистването на къщата. Беше се превърнал в изключително полезен служител – инициативен и практичен. В края на август ме попита дали не може вместо част от парите, които му плащах, да се пренесе в недовършеното бунгало зад главната къща. Искаше да го обитава в дните, в които е тук. Имах някои опасения, но се съгласих. Скоро след това той заживя в бунгалото, където прекарваше около четири дена в седмицата. От магазин за намалени стоки си купи малка маса и два стола, а по-късно и един евтин компютър. Каза, че само това иска. Спеше в спален чувал – твърдеше, че така му е удобно. След известно време започна да проучва в интернет различни възможности за обучение. Междувременно апетитът му за работа нарастваше и не след дълго той се превърна в нещо като мой личен асистент. В края на годината вече му поверявах известни суми, с които пазаруваше и изпълняваше дребни поръчки, при това много добре. Говореше английски без граматически грешки, макар все още да имаше силен акцент. Държеше се очарователно. Често вдигаше телефона вместо мен, записваше правилно съобщенията ми и дори ме информираше за леки особености в настроението и тона на някои от хората, които се обаждаха. (Като се замисля сега, доста е странно, че разчитах толкова на човек, който доскоро си бе търсил работа като градинар. Същевременно всичко вървеше добре, без никакви проблеми, поне доколкото знаех. Това продължи почти две години.) Ситуацията започна да се променя през есента на 2008 г., когато в живота ми влезе Джилиан Пери. Скоро след това Флорес стана мрачен и затворен в себе си. Всеки път си намираше поводи да не влиза в къщата, когато Джилиан бе тук. Промените станаха по-забележими и обезпокоителни в началото на 2009 г., когато обявихме плановете за женитба. Първо изчезна за няколко дни. Когато се върна, твърдеше, че е открил ужасни неща за Джилиан и рискувам живота си, ако се оженя за нея. Отказа обаче да ми даде каквито и да било подробности. Заяви, че не може да ми каже нищо повече, без да разкрива източника на информацията си – а това не можел да направи в никакъв случай. Умоляваше ме да размисля, да се откажа от решението си за женитба. Когато разбра, че нямам подобни намерения – не и без да зная за какво точно говори – и че няма да толерирам необосновани обвинения, той като че ли прие ситуацията, макар да продължи да отбягва Джилиан. Днес си давам сметка, че при първите признаци на нестабилност е трябвало да го уволня. Но с присъщата за професията ми арогантност аз реших, че ще успея да разбера каква е причината за проблема и да го отстраня. Представих си как провеждам такъв великолепен образователно-възпитателен експеримент, без изобщо да си представям, че си имам работа със сложна и опасна личност, която може да загуби контрол. Трябва да призная също така, че той правеше живота ми по-лесен и комфортен, затова не исках да се лишавам от него. Не мога да опиша колко бях впечатлен от интелигентността му, бързината, с която се образоваше съвсем сам, многото области, в които бе компетентен... Всичко това сега звучи като безумие на фона на случилото се.

Последната ми среща с Хектор Флорес бе сутринта в деня на сватбата. Джилиан бе наясно, че Хектор я презира, и бе обсебена от желанието той да приеме факта, че ще се женим. Затова ме накара да направя последно усилие да го убедя да се присъедини към сватбеното празненство. На сутринта отидох до къщичката му и го открих седнал на масата, неподвижен като камък. Поднових поканата си, но той отказа. Беше облечен изцяло в черно – черна тениска, черни дънки, черен колан и черни обувки. Може би това трябваше да ми подскаже нещо. Тогава го видях за последен път.

На това място в показанията, в полето отстрани Хардуик бе записал на ръка: "При снемането на показанията по-горе на гореподписания Скот Аштън бяха зададени няколко допълнителни въпроса. Въпросите и отговорите му са, както следва:

Дж. Х.: Правилно ли да разбирам, че не сте знаели нищо или почти нищо за миналото и средата, в която е израснал този човек?

С. А.: Напълно вярно.

Дж. Х.: Фактически той не е предоставил никаква информация за себе си?

С. А.: Точно така.

Дж. Х.: И въпреки това е спечелил доверието ви до степен да му позволите да живее в имота ви, да влиза в дома ви и да отговаря на телефонните ви обаждания?

С. А.: Наясно съм, че звучи идиотско, но смятах, че отказът му да говори за миналото си е някакъв вид честност. Той можеше да си съчини някаква история, да си измисли минало, за да бъде по-убедителен, но не го направи. Макар да не звучи много логично, това ме впечатли. Така че – да, имах му доверие, въпреки че той отказваше да говори за миналото си.

Гърни прочете още веднъж показанията, този по-бавно, а после – и трети път. Текстът му се стори изключително необичаен, както заради това, което разкриваше, така и заради онова, което премълчаваше. Едно от нещата, които липсваха, бе яростта. Не по-малко стряскаща и очебийна бе липсата на инстинктивния ужас, който Аштън бе показал предния ден, когато бе изхвърчал от къщичката с крясъци и се бе стоварил насред лехата с цветя.

Дали тази промяна не се дължеше на употребата на лекарства? Като психиатър Аштън със сигурност имаше достъп до подходящите успокоителни. Или пък имаше и нещо друго? Невъзможно бе да се прецени само от думи, напечатани на хартия. Би било интересно да се срещне с този човек, да се вгледа в очите му, да чуе гласа му.

Ако не друго, от доклада поне ставаше ясно защо бунгалото е било почти необзаведено – Хектор Флорес е настоявал то да остане в този вид. Не се казваше обаче защо не е имало дрехи, обувки и тоалетни принадлежности, нито пък какво е станало с компютъра. Или защо, след като е изнесъл всичките си лични вещи, е решил да остави галошите.

Гърни обходи с поглед купчините документи, които бе наредил пред себе си. Спомни си, че е видял два доклада, относно убийството, а не един. Зачуди се защо, пресегна се през масата и измъкна втория доклад изпод първия.

Документът бе от полицейския участък в Тамбъри, съставен след направена проверка по сигнал. Обаждането бе получено в 16:15 на 17 май 2009 г. – точно седмица след убийството. Оплакването идваше от доктор Скот Аштън, с адрес: Баджър Лейн № 42, Тамбъри, Ню Йорк. Докладът бе подписан от сержант Кийт Гарбели и върху него бе отбелязано, че е изпратено копие до Бюрото за криминални разследвания към Окръжното управление на полицията, на вниманието на главен следовател Дж. Хардуик. Гърни предположи, че в момента чете копие от онова копие.

"Подалият оплакването пиел чай на масичка във вътрешния двор откъм южната страна на къщата, с лице към поляната отпред. Имал навика да прави това при хубаво време. Чул единичен изстрел и едновременно с това видял чашата му да се пръсва. Изтичал в къщата през задната врата (откъм патиото) и се обадил в участъка на Тамбъри. Когато пристигнах на мястото (след мен дойде и подкрепление), лицето, подало сигнала, показваше признаци на тревога и напрежение. Първоначалният разпит бе проведен във всекидневната. Лицето не бе в състояние да определи откъде е дошъл изстрелът, предположи, че е "от голямо разстояние, приблизително в тази посока" (махна с ръка към прозореца, от който се виждаше покрит с гора хълм на около 300 м.). Нямаше представа за причините или обстоятелствата около случката, предположи само, че "може би е свързана с убийството на съпругата ми". Твърди обаче, че не знае каква точно може да е тази връзка. Смята, че е възможно Хектор Флорес да иска да убие и него, но не успя да предостави мотив за това."

Копието на доклада за последвалото разследване на инцидента показваше, че случаят е бил прехвърлен на БКР. Бланката носеше печата на Бюрото и на нея имаше четири рапорта за предприетите следствени действия: три съвсем кратки бележки и една малко по-дълга. И четирите бяха подписани с "Дж. Х.":

"Претърсване на имота на Аштън и прилежащите гори и хълмове: отрицателен резултат. Разговори със съседи/потенциални свидетели: отрицателен резултат."

"Възстановката на чашата показва, че куршумът я е улучил точно в средата: на равни разстояния от ръба до дъното, отляво надясно. Това подкрепя теорията, че истинската мишена е била самата чаша, а не Аштън."

"Частиците от куршума, открити по патиото, са прекалено малки. Балистичната експертиза не може да предостави категорични заключения. С голяма вероятност може да се предположи, че става въпрос за далекобойна карабина с малък или среден калибър, снабдена с отличен оптичен мерник и използвана от опитен стрелец."

"Скот Аштън е информиран за описанието на оръжието и заключението, че чашата е била истинската мишена. Цел: да се установи дали познава някого с подобно оръжие и умения за стрелба. Лицето показва признаци на притеснение. При повторното запитване съобщи за двама души, притежаващи пушки с подобни характеристики и оптически мерник: самия той и бащата на Джилиан, доктор Уитроу Пери. Каза, че Пери обича да ходи на сафари и да ловува екзотични животни, а и е отличен стрелец. Аштън твърди, че е купил собствената си пушка "Уедърби Магнум", 257 калибър, по предложение на Пери. Когато помолих да я погледна, той установи, че тя липсва от дървената кутия, която държал в гардеробната до спалнята си. Не можеше да си спомни кога за последно е виждал оръжието, но предположи, че е било преди два-три месеца. На въпроса дали Хектор Флорес е знаел за съществуването и скривалището на пушката Аштън обясни, че Флорес е отишъл с него до Кингстън, когато я е купил, и пак той е сковал дъбовата кутия, в която я е държал."

Гърни обърна листа от другата страна, но там не бе написано нищо. После разрови купчината документи, от които я бе измъкнал. Търсеше доклад за проведения разпит на Уитроу Пери. Такъв обаче нямаше, макар че разговорът би трябвало да е проведен. А може би не беше. Възможно бе да е пропуснат. Това се случваше понякога при прехвърлянето на дадено разследване от един следовател на друг, в случая – от неконтролируемия Хардуик на некомпетентния Блат. Да, напълно бе възможно.

Време бе за втора чаша кафе.

Глава 13

Все по-странно и заплетено

Причините можеше да са няколко – притокът на енергия от кофеина; естественото за всяко човешко същество безпокойство, предизвикано от твърде дългото седене на едно място; потискащата перспектива да рови сред купищата недобре сортирани документи; проблемът с неуточненото местонахождение на Уитроу Пери и пушката му на 17 май следобед. Вероятно всички тези неща, взети заедно, плюс идеята, която му хрумна във връзка със счупената чаша, го накараха да вземе мобилния си телефон и да се обади на Джак Хардуик.

Следователят отговори след пет позвънявания, когато Гърни вече обмисляше какво съобщение да остави на гласовата му поща.

– Какво?

– Много мил поздрав, Джак.

– Ако знаех, че си ти, нямаше да се постарая и толкова. Е, какво става?

– За дебелата папка, която ми връчи.

– Въпроси ли имаш?

– Пред мен в момента има около петстотин страници информация. Чудех се дали няма да ми дадеш някаква насока.

Хардуик избухна в гръмогласния си, остър смях, който звучеше по-скоро като стържене на пясъчна струя, отколкото като израз на човешка емоция:

– Мамка му, Гърни! Холмс не бива да пита Уотсън за правилната посока!

– Нека го кажа по друг начин – заяви Гърни, като си спомни колко е трудно да изкопчиш нормален отговор от Хардуик. – Има ли нещо в тая планина документи, което би ми се сторило сравнително интересно?

– Като снимки на голи жени ли?

Тези игрички с Хардуик можеха да продължат с часове, затова Гърни реши да промени правилата, да промени темата, да го извади от равновесие.

– Джилиан Пери е била обезглавена в 16:13 часа следобед – заяви той. – Плюс-минус трийсет секунди.

Последва кратка пауза, след което:

– Как, мамка му...

Гърни си представи как мисълта на Хардуик препуска из "терена" на случая – около бунгалото, из гората, по поляната – в опит да разбере какво е пропуснал. Гърни изчака няколко секунди, за да е сигурен, че слисването и раздразнението на следователя са достигнали връхната си точка, и прошепна:

– Отговорът е в чаените листенца.

Веднага след това затвори.

Хардуик звънна отново след десет минути – доста по-скоро, отколкото Гърни очакваше. Това бе една от изненадващите му черти: под фасадата на отвратителния му характер се криеше остър като бръснач ум. Гърни често се бе питал колко ли далеч би стигнал и колко по-щастлив би бил този човек, ако не бе така обременен от своя начин на мислене и поведение? Разбира се, този въпрос можеше да се зададе на много хора, включително на самия него.

Гърни не си направи труда да го поздрави.

– Е, съгласен ли си с мен, Джак?

– Няма как да си сигурен!

– Нищо не е сигурно. Разбираш обаче логиката ми, нали?

– Естествено – отвърна Хардуик, като някак успя да внуши, че разбира, но не е особено впечатлен. – Обаждането на Аштън за чашата е получено в участъка в 16:15 часа следобед, а Аштън каза, че е изтичал в къщата веднага щом осъзнал какво се е случило. Вероятно му е отнело около две минути да стигне от вътрешния двор до най-близкия телефон в къщата; може да е се е оглеждал през прозореца и да е търсил следи от стрелеца, после да е набрал направо номера на местния участък, а не 911; после още няколко секунди, докато телефонът звъни... Така излиза, че изстрелът реално е бил произведен около 16:13 часа. Но за да го свържеш с точното време на убийството предишната седмица, трябва да направиш три огромни скока. Първият, че стрелецът по чашата е същият човек, който е убил булката. Вторият, че е знаел точната минута, в която я е убил. И третият, че е искал да отправи някакво послание, пръсвайки чашата в същата минута, същия час и същия ден от седмицата. Това ли твърдиш?

– В общи линии.

– Не е невъзможно. – В гласа на Хардуик ясно личеше скептицизмът, който бе врязал неизличими бръчки по лицето му. – И какво от това? Какво значение има, по дяволите, дали е вярно или не?

– Все още не зная, но това съвпадение не е случайно.

– Отрязана глава и строшена чаша, и двете по средата на маса, в промеждутък от една седмица...

– Да, нещо такова – измърмори Гърни, внезапно обзет от съмнение.

Хардуик имаше странната способност да кара идеите на останалите да звучат като пълен абсурд.

– Да се върнем обаче на планината бумащина. Откъде искаш да започна?

– Където решиш, майсторе! Няма да се разочароваш. На всеки лист хартия има поне едно шантаво нещо. Никога не съм попадал на по-странен и заплетен случай. Нито пък на такава сбирщина ненормалници. Да ти кажа ли какво ми подсказва интуицията? Че нищо не е такова, каквото изглежда.

– Добре, Джак, още един въпрос. Защо няма доклад от разговора с Уитроу Пери във връзка с инцидента с чашата?

След секунда мълчание Хардуик се разсмя дрезгаво и ниско.

– Умно, Гърни, много умно! Улучи болното място за нула време. Разпит нямаше, защото бях отстранен от случая в същия ден, когато разбрахме, че по една случайност добрият доктор притежава пушка, с която спокойно може да улучи чаша от 300 метра разстояние. Сериозен шибан пропуск от страна на новия началник, не мислиш ли?

– Доколкото разбирам, не си си дал труда да му го напомниш?

– Въобще не ме допуснаха до разследването. Самият многоуважаем капитан ми нареди да си обирам крушите.

– А са те отстранили от случая, защото...

– Вече ти казах. Държах се грубо с висшестоящ. Осведомих го за недостатъците на подхода му. Е, може да съм споменал нещо и за недостига му на интелект и недостатъците му като ръководител...

Изтекоха десетина дълги секунди в пълно мълчание.

– Имам чувството, че наистина мразиш този човек, Джак.

– Да го мразя ли? Не-е! Не го мразя. Аз не мразя никого. Всъщност обичам целия шибан свят!

Глава 14

Особеностите на релефа

Гърни разчисти място между две купчини документи и постави там лаптопа си. После отвори картата "Гугъл Земя" и въведе адреса на Аштън в Тамбъри. Нагласи изображението над бунгалото и гората зад нея, след което увеличи максимално мащаба. Сведе мястото, където е било намерено оръжието на убийството, до малък терен в горичката на около трийсет метра от Баджър Лейн. Значи Флорес се измъква от бунгалото през задния прозорец, после отива или изтичва до мястото в гората, зарязва мачетето, като леко покрива окървавеното острие с пръст и листа, а след това... След това какво? Успял е да стигне до шосето, без да остави други следи, дори миризма, която кучето да може да последва? Спуснал се е по хълма към къщата на Кики Мълър? Или пък тя го е чакала с колата си на пътя, за да му помогне да избяга и двамата да започнат някъде нов живот?

Или пък Флорес просто се бе върнал по стъпките си до бунгалото? Дали това бе причината следата да стига само до мачетето? Възможно ли бе Флорес да се е скрил вътре или близо до бунгалото, и то толкова добре, че цял полк полицаи, детективи и криминолози да не го открият? Едва ли.

Гърни вдигна поглед от екрана и се сепна. Мадлин седеше в другия край на масата и го наблюдаваше. Той така се стресна, че почти подскочи на стола си.

– Божичко! От колко време си тук?

Тя сви рамене и не си направи труда да отговори.

– Колко е часът? – запита Гърни, но веднага осъзна колко безсмислен е въпросът му. Часовникът на стената се виждаше от неговото място, не и от нейното. Освен това часът – 22:55 – бе изписан и на компютърния екран пред него.

– Какво правиш? – поинтересува се Мадлин.

Думите ѝ прозвучаха по-скоро като предизвикателство, отколкото като въпрос.

Той се поколеба за миг:

– Само се опитвах да видя някаква логика в тези... материали.

– Хм – отговорът ѝ беше нещо като едносричен безрадостен смях.

Гърни се опитваше да я гледа в очите, но трудно му се удаваше.

– За какво си мислиш? – измърмори той.

Тя се усмихна и се намръщи – почти в един и същи момент.

– Мисля си, че животът е кратък – отвърна Мадлин с глас на човек, който се е сблъскал с някаква тъжна истина.

– И какво следва от това? – продължи той, като се опитваше да проумее странното ѝ настроение.

Тя, изглежда, преценяваше избора му на думи. Накрая, когато Гърни вече си мислеше, че няма да му отговори, каза:

– Следователно времето ни изтича.

Мадлин наклони глава – или може би ставаше дума за неволен спазъм – и го изгледа с любопитство.

Изкушаваше се да попита: "Времето ни за какво?", да превърне този безсмислен разговор в спор, с който би могъл да се справи, но нещо в погледа ѝ го спря.

– Искаш ли да поговорим за това? – попита той вместо това.

– Животът е кратък, това е – отвърна тя, поклащайки глава. – Нещо, над което си струва да се замислим.

Глава 15

Черно и бяло

Измина час от разговора им в кухнята. През това време Гърни няколко пъти се надигаше с намерението да отиде в спалнята и да провери дали е говорела сериозно. Всеки път обаче вниманието му се връщаше към документите на масата пред него.

От време на време Мадлин започваше да вижда нещата като през някаква тъмна леща. Вниманието ѝ сякаш се съсредоточаваше върху някаква мрачна, безжизнена точка в пространството, която се превръщаше в олицетворение на всичко наоколо. Това обаче винаги бе временно; много скоро полезрението ѝ отново се разширяваше, радостта и прагматизмът ѝ се връщаха. Случвало се бе преди, несъмнено щеше да се случва и занапред. За момента обаче поведението ѝ силно го разстрои. Стомахът му се бе свил на топка от безпокойство и разяждащо усещане за пустота – чувство, от което искаше да избяга на всяка цена. Грабна едно леко яке от закачалката в килера и излезе през страничната врата в беззвездната нощ.

Луната се опитваше да се покаже иззад гъстите облаци и благодарение на нея навън не цареше пълен мрак. Веднага щом различи очертанията на пътеката сред избуялите бурени, той пое по нея надолу през ливадата към една очукана пейка край езерото. Седна и се заслуша в звуците на нощта, без да помръдва. Постепенно очите му привикнаха и той забеляза неясните форми на някакви предмети – може би дървета; силуетите бяха неясни и не можеше да се каже със сигурност. После улови движение от другата страна на водната площ. Спря погледа си точно върху мястото: размитите очертания на клонки, големи храсти къпина, изсъхнал папур и каквото друго би могло да расте там се сливаха в едно безформено цяло. Когато обаче отмести поглед леко встрани, с периферното си зрение той го видя отново – почти сигурно беше някакво животно с размерите на дребна сърна или голямо куче. Щом погледна отново към него, животното изчезна.

Той знаеше как функционира ретината и защо човек може да види някоя звезда, без дори да гледа право в нея, а встрани. А животното – ако беше животно и ако там изобщо имаше нещо – със сигурност беше безобидно. Дори мечките в Кетскилс не представляваха опасност, още по-малко пък за човек, който стои тихо на сто метра разстояние. И все пак на някакво първично ниво на възприятие в мистериозното движение в тъмнината имаше нещо зловещо.

Нощта бе безветрена, не се долавяше никакъв звук и всичко беше застинало в мъртвешки покой, но за Гърни тя далеч не беше спокойна. Той осъзна, че проблемът е по-скоро в собствения му ум, а не в атмосферата наоколо; че се дължи повече на напрежението в брака му, отколкото на сенките в гората.

Напрежението в брака му... Бракът му не беше идеален. На два пъти беше на ръба да се разпадне. Преди шестнайсет години четиригодишният му син загина при инцидент на пътя. Гърни обвиняваше себе си. Превърна се в емоционална развалина, с която беше почти невъзможно да се живее. А само преди десет месеца маниакалната му погълнатост от случая "Мелъри" беше на път да погуби не само брака, но и живота му.

Въпреки това той предпочиташе да си мисли, че трудностите между него и Мадлин са лесни за преодоляване или поне че разбира причината за тях. За начало като личности те бяха коренно различни. Той разбираше нещата главно чрез мислене, а пък тя – чрез усещане. Той беше запленен от свързването на точките на пунктира, а тя – от самите точки. Него го стимулираше уединението, а социалната активност го изтощаваше, докато за нея бе в сила обратното. За него наблюдението беше само едно от средствата за по-точно преценяване на нещата, а за нея преценяването беше само едно от средствата за по-точно наблюдение.

Ако за база за сравнение се използваше някой от традиционните психологически тестове, те нямаха много общо. И все пак между тях често течеше някакво радостно електричество, когато се случваше да са на едно мнение за различни хора и събития. И двамата проявяваха ирония, и двамата бяха съгласни за това, кое е трогателно, кое е смешно, кое е ценно, кое е достойно и кое – подло. Споделяха и още едно много важно чувство: усещането, че другият е неповторим и незаменим. Между тях имаше искра, която Гърни в редките си моменти на топлота и сантименталност смяташе за олицетворение на любовта.

И именно тук бе противоречието, което описваше така добре отношенията им. Двамата имаха болезнено различни възгледи за света и живота, които понякога водеха до сблъсъци. Същевременно ги обединяваха силни изблици на привързаност, провокирани от сходни прозрения. Проблемът беше в това, че откакто се преместиха в Уолнът Кросинг, тези моменти бяха твърде редки. Отдавна не се бяха прегръщали истински – така, сякаш всеки държи в ръцете си най-ценното нещо на света.

Потънал в размисъл, той скоро изгуби представа за заобикалящата го действителност. Виенето на койотите го изтръгна от мислите му. Трудно беше да определи откъде точно идваха пронизителните животински викове, нито колко бяха животните. Сигурно бяха три или четири, някъде към близкия хребет, на около километър и половина източно от езерото. Изведнъж лаят секна и тишината сякаш стана още по-дълбока. Гърни вдигна ципа на якето си.

В ума му нахлуха още мисли за брака му и запълниха сетивния вакуум. Но той бе наясно, че колкото и да обичаше обобщенията, те не помагат особено за разрешаването на истинските проблеми. А най-належащият въпрос в момента бе решението, което трябваше да вземе и за което двамата с Мадлин очевидно бяха на различно мнение: дали да приеме случая "Пери" или не.

Беше съвсем наясно какво смята Мадлин. Беше го показала не само с последните си коментари, но и с безпокойството, което проявяваше всеки път, когато Гърни се докоснеше до нещо, свързано с полицията и полицейската работа. Това се случваше доста често през изминалите две години, откакто се бе пенсионирал. Вероятно тя виждаше случая "Пери" изцяло в черно и бяло. Ако той приемеше да участва в разследването, за нея това щеше да е доказателство, че манията му за разкриване на убийства е неконтролируема дори след пенсионирането. Бъдещето им заедно щеше да е помрачено. От друга страна, ако откажеше случая, това щеше да е знак за промяна. Тя щеше да го изтълкува като първа стъпка в трансформацията му от детектив-работохолик в любител на природата, който обича да наблюдава птичките и кара каяк. Но, възрази той мислено, сякаш спореше с нея в момента, изцяло черните или белите варианти са нереалистични и водят до грешки, защото така изключват много възможни решения. В този случай най-логичният избор вероятно би бил някъде по средата, в сивата зона между черното и бялото.

Воден от този основен принцип, той реши, че идеалният компромис ще бъде да приеме случая, но да се занимава с него в продължение на строго определен период от време, например една седмица. Максимум две. Тогава щеше да проучи подробно материалите и доказателствата, да се опита да открие пропуските и да разреши загадката. Вероятно щеше да разговаря отново с някои ключови лица, да проследи фактите, да открие каквото може, да предложи своите заключения и препоръки и...

В този момент воят на койотите се възобнови така внезапно, както беше спрял. Звукът сякаш бе по-силен или просто идваше от по-близо; вероятно глутницата бе на средата на гористия хълм, който се спускаше към плевнята. Лаят бе накъсан, пронизителен, възбуден. После изведнъж секна. Никакъв звук. Оглушителна тишина. Минаха десет дълги секунди. След това, едно по едно, животните започнаха отново да вият. Гърни усети как кожата му настръхва. Тръпки плъзнаха от гърба към външната страна на ръцете му чак до дланите. Още веднъж му се стори, че вижда някакво движение в тъмнината.

После чу тежкото хлопване на врата на кола. След малко насред моравата просветнаха фарове. Двата лъча блуждаеха над бурените и повехналата трева, докато колата подскачаше по неравната повърхност. С последен подскок тя спря в края на скосения бряг на езерото, на три-четири метра от пейката.

– Дейвид! – извика Мадлин през отворения прозорец.

Гласът ѝ бе странен, напрегнат и твърде висок, с нотки на паника.

Гърни се изправи и тръгна към колата по пътеката, осветена от фаровете.

– Дейвид! – повика го тя отново, още по-високо и по-тревожно.

Едва когато се качи в колата и Мадлин затвори прозореца, той осъзна, че зловещият хор е замлъкнал. Съпругата му трескаво натисна копчето за заключване на вратите и положи длани на волана. Очите на Гърни вече бяха свикнали с тъмнината и той забеляза колко са напрегнати раменете ѝ, как са побелели кокалчетата ѝ, колко скована е стойката ѝ. Или си въобразяваше?

– Не ги ли... не чу ли, че се приближават? – запита тя с пресекващ глас, сякаш се бе задъхала след дълго тичане.

– Чух ги, но реших, че преследват нещо... заек или друго.

Канеше се да добави нещо за койотите, да спомене, че не представляват опасност за хората. Тя обаче го изпревари:

– Заек ли?! – възкликна тя невярващо.

Макар да не виждаше ясно лицето ѝ, на Гърни му се стори, че то трепери от едва сдържана емоция. След няколко минути тя най-после си пое дълбоко въздух, после още веднъж и още веднъж. Разпери поставените си върху кормилото длани, изпъна пръсти.

– Какво правиш тук, долу? – попита.

– Не знам, просто... си мислех за разни неща, опитвах се да реша какво да правя.

Тя отново вдиша дълбоко, този път по-бавно и спокойно. После се приведе да запали двигателя, макар че той все още работеше. Стартерът изстърга сърдито, от гърлото на Мадлин също се разнесе раздразнение.

Колата зави покрай плевнята и започна да пълзи нагоре през пасището. Мадлин паркира по-близо до къщата, отколкото обикновено.

– И какво измисли в крайна сметка? – поинтересува се тя точно преди той да излезе.

– Моля? – Съвсем ясно бе чул въпроса ѝ, но искаше да отложи отговора с няколко секунди.

Тя като че ли знаеше това, така че само леко извърна глава към него и мълчаливо зачака.

– Чудех се как... да подходя към нещата разумно.

– Разумно – каза Мадлин.

От начина, по който произнесе думата, тя сякаш напълно изгуби смисъла си.

– Нека поговорим за това в къщата – предложи той и отвори вратата от своята страна.

Искаше да се измъкне, да избяга, пък дори и само за минутка. Протегна крак и стъпалото му закачи нещо. Погледна надолу и на слабата светлина на външната лампа забеляза на пода на колата жълтеникава дървена дръжка.

– Какво е това? – попита, макар да бе разпознал брадвата, която държаха до кошчето край страничната врата.

– Брадва.

– Имах предвид какво прави тук?

– Това бе първото, което видях, така че грабнах нея.

– Нали знаеш, че койотите всъщност не са...

– Откъде си толкова сигурен?! – избухна Мадлин. – Откъде, по дяволите, си толкова сигурен?

Тя се изви рязко, сякаш той бе посегнал да я хване за ръката. Излезе тромаво от колата, затръшна вратата и влезе в къщата.

Глава 16

Усещане за порядък и цел

В ранните часове на утрото задуха студен есенен вятър и малко преди развиделяване разчисти гъстите облаци. Призори небето беше бледосиньо, а към девет – лазурносиньо. Очертаваше се ясен ден, толкова слънчев и спокоен, колкото предната нощ бе непрогледна и тревожна.

Гърни седеше на малката маса за закуска, окъпан в лъчите на сутрешното слънце. Гледаше през прозореца жълто-зелените листенца на аспержите, които се поклащаха леко на вятъра. Повдигна чашата с кафе към устните си. В момента светът изглеждаше много ясен и подреден, с точно формулирани проблеми и подходящи разрешения за тях. Свят, в който двуседмичният план, който бе направил предната нощ за случая "Пери", звучеше напълно логично.

Не се бе изненадал особено от реакцията на Мадлин отпреди час. Погледът, който му хвърли, когато ѝ съобщи, не бе радостен. Не очакваше да се въодушеви от идеята. Човек, който различава само черно и бяло, се противопоставя на компромиса. Но действителността бе на негова страна; с времето Мадлин със сигурност щеше да осъзнае колко правилно е подходил. Убеден бе в това.

Междувременно обаче не можеше да позволи нейните съмнения да възпрепятстват неговите действия.

Когато Мадлин излезе в градината да обере последния за сезона зелен фасул, той отиде в кухнята, измъкна от чекмеджето под плота голям бележник и започна да записва най-важните си задачи:

Да се обадя на Вал Пери, за да обсъдим двуседмичния ангажимент.

Да определя заплащането на час; други такси и разходи; да ми прати потвърждение по имейла.

Да информирам Хардуик.

Да говоря със Скот Аштън.

Да проуча биографията на Аштън, кръга му от колеги и познати, приятели и врагове.

Биографията на Джилиан, кръга ѝ от колеги и познати, приятели и врагове.

Сети се, че най-напред трябва да договори условията си с Вал Пери, преди да си поставя други задачи. Остави химикалката и взе телефона си. Веднага се включи гласовата поща. Гърни остави номера си и кратко съобщение, в което споменаваше за "евентуални следващи стъпки".

Тя му се обади след по-малко от две минути. Гласът ѝ бе по детски въодушевен. В него се долавяше и още нещо – намек за близост, каквато човек понякога изпитва, след като от раменете му се е смъкнала огромна тежест:

– Дейв! Толкова се зарадвах, като чух гласа ти преди малко! Страхувах се, че след вчерашната ни среща и начина, по който се държах, няма да искаш да имаш нищо общо с мен. Наистина съжалявам. Надявам се да не съм те изплашила. Не съм, нали?

– Не се притеснявайте за това. Исках само да ви кажа какво съм склонен да направя за вас.

– Разбирам. – Опасението поукроти ентусиазма ѝ.

– Все още не съм сигурен дали мога да ви бъда полезен.

– Аз пък съм убедена, че ще бъдеш много полезен.

– Благодарен съм ви за доверието, но...

– Извинявай, би ли изчакал една минутка? – прекъсна го тя, след което заговори на някого: "Може ли да почакаш малко? Говоря по телефона. Какво? О, по дяволите! Ще ги погледна. Къде са? Покажи ми. Това ли е? Добре! Да, добре е. Да!" – После отново се обърна към Гърни: – Божичко! Наемаш някого да свърши нещо, а в крайна сметка се оказва, че си ангажиран поне колкото него. Тези хора не осъзнават ли, че си ги назначил, за да свършат работата вместо теб?! – От гърдите ѝ се изпусна въздишка на възмущение. – Съжалявам. Не би трябвало да ти губя времето с това. В момента ремонтирам кухнята, подменяме теракота с нов, изработен по поръчка в Прованс. Непрекъснато има някакви проблеми между майстора и интериорния дизайнер. Ти обаче не се обаждаш за това, така че няма да те занимавам. Съжалявам, наистина съжалявам. Секунда. Сега ще затворя вратата. Може би ще проумеят какво означава това и няма да ме безпокоят повече. Добре, беше започнал да ми обясняваш какво можеш да направиш. Казвай нататък.

– Ще работя по случая в продължение на две седмици – заяви той. – Ще проуча нещата, ще направя каквото мога. Да видим докъде ще стигна.

– Защо само две седмици? – гласът ѝ бе напрегнат, сякаш се упражнява на непознато качество като търпението.

Защо, наистина? Преди тя да му зададе този иначе очевиден въпрос, дори не бе осъзнал колко е трудно да намери смислен отговор. Истинската му мотивация, естествено, бе свързана с желанието му да умилостиви Мадлин, а това нямаше никаква връзка с естеството на самия случай.

– Защото... след две седмици или ще съм постигнал съществен напредък, или ще е ясно, че не съм подходящият човек за тази задача.

– Разбирам.

– Ще водя дневник на операциите, в който ежедневно ще описвам предприетите действия. Всяка седмица ще ви изпращам сметката за възнаграждението ми – сто долара на час – плюс извънредните разходи, пътни и прочее.

– Добре.

– Ще уточнявам предварително по-големите разходи като самолетни билети и...

– Какво ти е необходимо, за да започнеш? – прекъсна го тя. – Договор за хонорарите? Искаш ли да подпиша нещо?

– Ще съставя договор и ще го изпратя по електронната поща. Трябва само да го разпечатате, да го подпишете, да го сканирате и да ми го пратите обратно. Не притежавам разрешително, затова ще се водя не частен детектив, а консултант. Официално задачата ми ще бъде да прегледам доказателствените материали и да оценя напредъка на разследването. Нямам нужда от аванс. Ще ви изпратя първата фактура точно след седмица.

– Добре. Нещо друго?

– Имам един въпрос. Може би е малко неочакван, но ми се иска да го задам, откакто гледах видеоклипа.

– Какъв въпрос? – в гласа и прозвуча тревога.

– Защо на сватбата нямаше никакви приятели на Джилиан?

От устата ѝ се разнесе остър, накъсан смях, който рязко секна.

– На сватбата нямаше приятели на Джилиан, защото Джилиан нямаше приятели.

– Никакви ли?

– Вчера ти описах характера на дъщеря си. Нима ти се струва странно, че нямаше приятели? Нека ти го кажа съвсем ясно. Дъщеря ми Джилиан Пери бе социопат. Социопат! – повтори тя натъртено, сякаш преподаваше английски на чужденци. – Самата идея за приятелството не се вписваше в представите ѝ.

Гърни се поколеба за миг.

– Госпожо Пери, има някои неща, които не мога да...

– Вал.

– Добре. Вал, има някои неща, които не разбирам. Чудех се...

– Чудиш се защо, по дяволите, толкова упорствам... – прекъсна го рязко тя. – Защо толкова държа да изправя пред правосъдието убиеца на дъщеря си, при положение че очевидно не съм я понасяла?

– Нещо такова.

– Ще кажа само две неща. Просто съм си такава! Освен това не ти влиза в шибаната работа! – Замълча за миг. – А може би има и трети отговор. Бях много лоша майка, направо отвратителна, когато Джили бе дете. А сега... По дяволите! Няма значение. Както казах, не ви влиза в шибаната работа.

Глава 17

В сянката на кучката

През последните няколко месеца почти не се бе сещал за другата – онази точно преди кучката Пери, онази, която в сравнение с нея бе незначителна, която бе засенчена от нея. Онази, която още не бяха успели да открият и която тепърва щеше да се прослави. Онази, която бе отстранил донякъде за свое улеснение. Някои биха казали, че това е единствената причина, но всъщност не бе така. Краят ѝ бе напълно заслужен – поради всички онези причини видът ѝ да е прокълнат:

грехът на Ева;

прогнило сърце;

сластолюбиво сърце;

сърце на проститутка;

проститутка по сърце;

пот над горната устна;

свинско грухтене;

противно пъшкане;

открехнати устни;

сладострастни устни;

устни, поглъщащи всичко;

влажен език;

плъзгаща се змия;

крака, които обгръщат нечие тяло;

хлъзгава кожа;

отвратителни течности;

лигава слуз на охлюв.

Всички те, изличени и изчистени от смъртта,

влажни крайници, изсушени от смъртта,

пречистване чрез изсушаване,

сухи като прах.

Безобидна като мумия.

Vaya con Dios![2]

Усмихна се. Трябваше по-често да си мисли за нея... Да си припомня и да пресъздава смъртта ѝ.

Глава 18

Съседите на Аштън

В десет сутринта Гърни вече бе изпратил на Вал Пери договора и бе позвънил и на трите номера на Скот Аштън, които бе получил от нея – на домашния му телефон, личния му мобилен и служебния му номер в академия "Мейпълшейд". Искаше да си уговори среща с него, но не успя да го открие. Вместо това остави съобщения на гласовите пощи на първите два номера и трето на една секретарка, която се представи като госпожица Листън.

В 10:30 часа Аштън се свърза с него и каза, че е получил и трите му съобщения, както и едно от Вал Пери, която му е обяснила каква е ролята на Гърни.

– Каза, че искате да разговаряте с мен.

Гласът на Аштън му бе познат от видеоклипа на сватбата, но по телефона звучеше по-плътно и по-меко. Беше топъл по един безличен начин, все едно рекламираше скъп продукт. Точно какъвто подхождаше на известен и преуспял психиатър, реши Гърни.

– Точно така, господине – произнесе на глас. – Колкото е възможно по-скоро, според това, кога ви е удобно.

– Днес?

– Днес би било идеално.

– В академията в дванайсет, или в дома ми в два следобед. Вие избирате.

Гърни предпочете втория вариант. Ако потеглеше веднага за Тамбъри, щеше да има време да обиколи района и да го огледа, да си създаде представа за местността и най-вече за улицата, на която се намираше къщата на Аштън. Можеше и да успее да разговаря с един-двама от съседите му. Отиде до масата, намери списъка с разпитаните свидетели, който му бе дал Хардуик и отбеляза с молив хората, които живееха на Баджър Лейн. Измъкна от същата купчина папката с надпис "Резюмета на разпитите" и тръгна към колата си.

Село Тамбъри дължеше сънливата си, спокойна атмосфера и усамотеността си на факта, че се бе развило на пресечната точка на два стари пътя от деветнайсети век. В повечето случаи това би довело до икономически упадък на населеното място, но Тамбъри имаше едно голямо предимство: намираше се в просторна, открита долина, разположена на северния склон на планината. Оттам се разкриваше прекрасна гледка във всички посоки, която бе достойна за пощенска картичка. Съчетанието от спокойствие и невероятна природна красота превръщаха селището в предпочитано място за живеене на богати пенсионери и хора, които искат да си закупят второ жилище или вила.

Не всички жители обаче отговаряха на това описание. Запуснатият, обрасъл с бурени и храсталаци имот на Калвин Хардън бе разположен на ъгъла на Хигълс Роуд и Баджър Лейн. Тъкмо бе превалило обяд, когато деловият глас на джипиеса в колата на Гърни го насочи към крайната точка на пътуването му, продължило час и петнайсет минути. Той отби и спря на Хигълс Роуд, после започна да оглежда бившата кравеферма, чиято най-голяма забележителност бе триметровата купчина оборски тор, обрасла с чудовищни плевели. До нея се издигаше полусрутена, килната на една страна плевня, от другата страна на която стояха в редица няколко ръждясали коли и един жълт училищен автобус с избити прозорци и без колела. Около превозните средства беше обрасло с пожълтели бурени, високи до кръста.

Гърни отвори папката с протоколи от разпитите и извади сводката, която му трябваше. Постави я най-отгоре и зачете:

Калвин Хардън. Възраст: 39 години. Разведен. Работи на свободна практика, неквалифицирана работа (поправки по къщите, косене на ливади, риене на сняг, разфасоване на дивеч (сезонно), препариране на животни). Извършвал ремонтите по дома на Аштън до появата на Хектор Флорес, който иззел функциите му. Твърди, че имал "неписано споразумение" с Аштън, което той нарушил. Твърди (без доказателства), че Флорес пребивавал в страната нелегално, бил хомосексуален, ХИВ-серопозитивен, пристрастен към кокаина. Нарича Флорес "мръсен латинос", Аштън – "лъжлив боклук", Джилиан Пери – "надута малка кучка", а Кики Мълър – "курвата на латиноса". Не разполага с информация за убийството, свързаните с него събития или местонахождението на заподозрения. Твърди, че в деня на убийството е работел сам в плевнята си.

Лицето не е надежден свидетел. Психически нестабилен. През последните двайсет години е арестуван многократно за непокрити чекове, домашно насилие, пиянство и нарушаване на обществения ред, тормоз, заплахи, нападение (виж приложената извадка от Единния регистър за криминални досиета).

Гърни затвори папката и я остави на съседната седалка. Явно Калвин Хардън бе олицетворение на представата за бял боклук.

Излезе от колата, заключи я и пресече пустия път до браздата, която водеше до запуснатото стопанство. Пътят се разделяше и поемаше в две посоки покрай триъгълно пространство, покрито с изтощена трева: едната изровена пътека водеше надясно, към купчината оборски тор и наклонената плевня, а другата – към порутена фермерска къща на два етажа, вероятно боядисвана за последно преди няколко десетилетия, съдейки по лющещата се боя с неопределен цвят върху изгнилото дърво. В предната част имаше веранда, подпряна на няколко масивни талпи – значително по-нови от дъските на къщата, но съвсем не в първа младост. На една от тях бе закачена шперплатова табела, на която с червени разкривени букви пишеше "РАЗФАСОВАНЕ НА ДИВЕЧ". Червената боя на надписа се бе разтекла гротескно.

От вътрешността на къщата се разнесе бесен лай на поне две едри кучета. Гърни изчака известно време с надеждата, че врявата ще накара някой да излезе и да провери какво става.

Човекът, който се появи, дойде от плевнята или иззад купчината тор: слаб, загрубял мъж с бръсната глава, който държеше нещо като отвертка или шило за лед.

– Загубил нещо? – запита той и се ухили, все едно бе казал някаква много забавна шега.

– Питаш дали съм изгубил нещо?

– Загубил ли си се?

Каквато и игра да играеше слабият мъж, явно му харесваше.

Гърни пък искаше да го извади от равновесие, да го накара да се чуди каква точно е играта.

– Познавам разни хора с кучета – заяви той равно. – Ако човек си вземе подходящо куче, може да направи много пари. Ако пък не – кофти.

– Млък!

Чак след една-две секунди и след като лаят внезапно секна, Гърни осъзна на кого е креснал кльощавият.

Имаше всички изгледи ситуацията да стане опасна. Гърни знаеше, че може просто да си тръгне, но не искаше да го прави. Изпитваше желание да си премери силите с налудничавия тип насреща си. Огледа внимателно земята около себе си и взе овален камък с големината на яйце на червеношийка. Започна бавно да го търка между дланите си, сякаш искаше да го затопли, подхвърли го във въздуха, хвана го и го стисна в десния си юмрук.

– К'во прайш, мамка му?! – попита мъжът и пристъпи напред.

– Ш-ш-шт – измърмори Гърни.

После разтвори един по един свитите си пръсти, поднесе камъчето към очите си и няколко секунди съсредоточено и мълчаливо го разглежда. Най-накрая се усмихна широко и го метна през рамо.

– К'во, по дяволите...

– Извинявай, Калвин, нямах намерение да те игнорирам. Това обаче е начинът, по който взимам решенията си, а той изисква определена степен на концентрация.

Очите на слабия се разшириха:

– Откъде знайш как се казвам?

– Всички те познават, Калвин. Или предпочиташ да ти викат "Господин Надървения"?

– К'во?!

– Ясно, нека да е Калвин тогава. И без това е по-просто. И звучи по-добре.

– Кой си па ти, бе? К'во искаш?

– Искам да знам къде мога да намеря Хектор Флорес.

– Хек... К'во?

– Търся Хектор Флорес, Калвин. И ще го открия. Реших, че може да ми помогнеш.

– Как, по дяволите... кой... ти не си ченге, нали?

Гърни не отговори нищо и се опита да имитира възможно най-добре мъртвешкия поглед на убиец. Това като че ли прикова вниманието на Хардън, чиито очи се разшириха още повече.

– Латиноса Флорес ли търсиш?

– Можеш ли да ми помогнеш, Калвин?

– Нямам идея. Как?

– Ами например да ми разкажеш всичко, което знаеш за... нашия общ приятел.

Гърни произнесе последните три думи с такава ирония и заплаха, че за миг се уплаши, че е преиграл. Идиотската усмивка на Хардън обаче напълно заличи притесненията му. С този тип нямаше как да прекалиш.

– Да, става, що не? И к'во искаш да знайш?

– Като за начало знаеш ли откъде е дошъл?

– От автобусната спирка в селото, където се събират и мотаят тия латиноси и друга измет, сезонните работници. Мотаят се... – повтори той с такова отвращение, все едно говореше за мастурбиране на публично място.

– Ами преди това? Поначало откъде е?

– От няк'ва дупка в Мексико, откъдето идват и всички останали като него!

– Не ти ли е казвал?

Хардън поклати глава.

– Изобщо казвал ли ти е някога нещо?

– К'во например?

– Каквото и да било. Някога изобщо разговарял ли си с него?

– Веднъж, по телефона. И именно зат'ва знам, че е пълен боклук. Лайнар нещастен! Миналия октомври ли беше, ноември ли... не помня точно, се обадих на доктор Аштън да му предложа да чистя снега през зимата, ма вместо него телефона дигна гадният латинос. Пита ме к'во искам. Аз му казах, че искам да говоря с доктора, що ми е да говоря с някакъв латинос? А той ми заяви, че трябва да кажа на него, па той щял да предаде на доктора. Викам му – не искам да говоря с тебе бе, я върви на майната си! За къв се мисли тоя? Скапани мексикански боклуци! Идват тука, влачат със себе си шибания си свински грип и СПИН, и проказа, и к'во ли не, живеят от социални помощи или крадат на хората прехраната, не плащат данъци. Шибани, гнусни, сеещи болести копелета! Ако някога пак видя това копеленце, лично ще му пръсна кофата! Ама първо ще му отнеса топките!

На средата на гневната тирада на Хардън едно от кучетата започна отново да лае като полудяло. Собственикът му се обърна, плю на земята, тръсна глава и кресна:

– Млък!

Лаят секна.

– Каза, че е имало и друга причина да го смяташ за пълен боклук.

– К'во?

– Спомена, че телефонният разговор с Флорес е бил само още една причина да го сметнеш за "пълен боклук".

– Точно тъй.

– Какво точно имаше предвид?

– Тоя скапаняк, като се довлачи тука, не можеше да върже две думи на английски! А една година по-късно вече говореше като шибан... де да знам... абе, все едно знае всичко!

– А-ха. И ти реши, че... какво точно реши, Калвин?

– Ми предположих, че т'ва са простотии, нали разбираш?

– Обясни ми.

– Никой не може да научи английски толкова бързо!

– Смяташ, че в действителност не е бил мексиканец, така ли?

– Казвам само, че е пълен боклук, дето кроеше нещо.

– Какво точно имаш предвид?

– Много ясно, мой човек! Като е толкоз умен, мамка му, що му е да кисне на прага на доктора и да се моли да му дадат к'вато и да било работа, ако ще и листата да събира? Сто процента си е имал няк'ъв план!

– Интересно, много интересно, Калвин. Ти си прозорлив човек. Харесва ми начинът ти на мислене.

Хардън кимна и плю още веднъж в краката си, сякаш за да подчертае, че е напълно съгласен с мнението му.

– Има и още нещо – снижи той заговорнически глас. – Сигурен съм, че съвестта му беше гузна. Винаги криеше лицето си под шапка като онези за родео. И непрекъснато носеше слънчеви очила. Знайш ли к'во си мисля? Мисля, че го беше страх да не го видят, все се свираше в голямата къща или в оная негова кукленска къщичка. Също като тъпата женска!

– И коя точно "женска" имаш предвид?

– Женската, дето ѝ клъцнаха гръцмуля. Разминавате се на шосето, а тя ти хвърля такъв поглед, все едно си кучешко лайно на пътя ѝ. Все едно си няк'ва гадина, дето е минала под гумите на колата, така те гледа шибаната кучка. Та зат'ва си помислих, че и в двамата има нещо гнило, И тя, и мазният латинос винаги бяха гузни за нещо и не гледаха хората в очите. Така че си рекох, чакай, може нещо друго да има. Може би латиносът се страхува да не го разпознаят... Има логика, нали?

Гърни благодари на Хардън и му каза, че ще поддържат връзка. Не бе сигурен колко е научил и дали изобщо наученото ще му е полезно с нещо. Ако Аштън наистина бе започнал да използва Флорес вместо Хардън, несъмнено последният щеше да изпитва силна неприязън. Може би отровата, която бе избълвал по адрес на Флорес, бе естествен резултат от удара по джоба и гордостта му. Но можеше да има и друго. Хардуик твърдеше, че историята има скрити пластове и нещата да не са такива, каквито изглеждат. Нищо чудно да се окажеше прав.

Гърни се върна до колата си и нахвърли няколко бележки:

Може ли Флорес да не е онзи, за когото се представя? Да не е мексиканец?

Дали Флорес не се страхува, че Хардън може да го разпознае? Срещали ли са се преди? Или пък се притеснява, че може да го идентифицира в бъдеще? Защо се страхува от това? Нали Аштън може да го разпознае?

Има ли доказателства, че Флорес и Джилиан са имали връзка? Познавали ли са се по-рано? Има ли мотив за убийството, който да датира отпреди срещата им в Тамбъри?

Вгледа се скептично във въпросите. Съмняваше се, че който и да било от тях ще доведе до някакво полезно откритие. Калвин Хардън бе твърде подвластен на гнева си, твърде параноичен, за да бъде надежден източник.

Провери часовника на таблото: точно 13 часа. Ако пропуснеше обяда, щеше да има време за още един разговор преди срещата с Аштън.

Имотът на семейство Мълър бе предпоследен в горния край на улица Баджър Лейн; последно бе помпозното имение на Аштън. Разликата между тях и запуснатата кочина на Хардън на ъгъла с Хигълс Роуд, бе космическа.

Гърни паркира до стълба на пощенска кутия с адреса на Карл Мълър – същият като в списъка на свидетелите. Къщата бе огромна, бяла, в колониален стил, с боядисани в черно черчевета и капаци на прозорците. Разположена бе навътре от пътя. За разлика от грижливо поддържаните къщи преди нея, тази излъчваше слаба занемареност: леко увиснал капак на прозорец, счупено клонче, паднало на моравата, недобре окосена трева, покрита с пожълтели листа алея, сгъваем градински стол, прекатурен от вятъра на пътеката към страничната врата.

Когато застана на прага на главния вход, Гърни чу приглушена музика, идваща някъде от вътрешността на къщата. Звънец не се виждаше, но имаше бронзово чукче. Наложи му се да похлопа няколко пъти, преди вратата да се отвори.

Мъжът, когото видя пред себе си, не изглеждаше никак добре. Гърни предположи, че е на възраст между четирийсет и пет и шейсет години; не можеше да прецени колко точно, защото умореният му и отпаднал вид можеше да се дължи на временно неразположение. Косата му бе изтъняла и висеше на сивкави кичури – същите на цвят като широката му сиво-кафява жилетка.

– Здравейте – произнесе той безизразно.

В гласа му не се долавяше нито любопитство, нито елементарна учтивост.

Странен начин да поздравиш непознат, застанал на прага ти, помисли си Гърни.

– Господин Мълър?

Мъжът примигна; изглеждаше така, сякаш слуша повторение на записания отговор на въпроса.

– Аз съм Карл Мълър – каза той с безжизнен и блед глас като кожата на лицето му.

– Казвам се Дейв Гърни. Участвам в издирването на Хектор Флорес. Дали бихте могли да ми отделите няколко минути?

Този път осмислянето на въпроса му отне повече време.

– Сега ли?

– Ако е възможно. Това много би ми помогнало.

Мълър бавно кимна, после направи крачка назад и махна вяло с ръка.

Гърни пристъпи в сумрачния коридор на добре запазената къща от XIX век. Подът бе покрит с широки дъски, навсякъде имаше оригинална дърворезба. Слабата музика, която бе чул от прага, сега се долавяше по-ясно и като че ли идваше от мазето. Разпозна химна "Адесте Фиделес", който звучеше не на място, защото бе абсолютно неподходящ за сезона[3]. Чуваше се още някакъв звук, ниско ритмично жужене, чийто източник сякаш пак се намираше под краката им. Вляво от Гърни имаше голяма двойна врата, през която се влизаше в официално обзаведена трапезария с огромна камина. Коридорът продължаваше до задната част на къщата, където през остъклена врата се виждаше сякаш безкрайна ливада. Встрани от коридора имаше широко стълбище с красив дървен парапет, водещо към втория етаж. Вдясно се виждаше старомодна приемна, обзаведена със старинни масички за кафе, канапета, кресла и резбовани шкафове, над които висяха картини в стила на Уинслоу Хоумър. Гърни остана с впечатлението, че вътрешността на къщата е доста по-добре поддържана отколкото отвън. Мълър стоеше и се усмихваше безучастно, сякаш очакваше инструкции какво да прави по-нататък.

– Чудесна къща – любезно подхвана Гърни. – Изглежда много удобна. Дали може да седнем някъде и да поговорим?

Отново пауза за изслушване на "записания" въпрос и обработка на информацията.

– Добре.

Изминаха няколко секунди. Тъй като мъжът не помръдна, Гърни кимна въпросително към приемната.

– Разбира се – заяви Мълър и примигна, сякаш се събуждаше от дълбок сън. – Как казахте, че ви е името?

Без да изчака отговор, той тръгна към два фотьойла, поставени един срещу друг пред камината.

– И така – небрежно каза, след като се настаниха, – за какво точно става въпрос?

Както и всичко останало у Карл Мълър, тонът на въпроса му бе тотално неадекватен, като шут, който изпраща топката на няколко метра встрани от целта. Освен ако това състояние не му бе присъщо поначало – което бе малко вероятно, предвид факта, че инженерната професия изискваше концентрация – вероятно бе употребил някакви медикаменти. Беше напълно разбираемо при положение, че съпругата му бе изчезнала с един убиец.

В това помещение "Адесте Фиделес" и жуженето се чуваха по-ясно, отколкото в коридора, може би заради разположението на отворите на вентилационната система. Гърни се изкушаваше да попита какъв точно е този звук, но реши, че е по-добре да се придържа към темите, които бе дошъл да обсъдят.

– Вие сте детектив – заяви Мълър.

Това не бе въпрос, а твърдение.

– Няма да ви отнема много време, сър – каза Гърни с усмивка. – Искам само да разбера някои неща.

– Карл.

– Не ви разбрах?

– Карл. – Мъжът се взираше съсредоточено в камината. Сякаш въглените бяха разбудили паметта му и говореше на тях. – Казвам се Карл.

– Добре, Карл. Първи въпрос – започна Гърни. – Знаете ли госпожа Мълър дали е контактувала с Хектор Флорес в деня, преди тя да изчезне?

– Кики – произнесе мъжът: още едно откровение от пепелта.

Гърни повтори въпроса, като промени само името.

– Би трябвало, нали? Като се имат предвид обстоятелствата?

– И какви бяха обстоятелствата?

Очите на Мълър се притвориха и отвориха отново – движението бе твърде бавно, за да може да се нарече мигване.

– Терапията ѝ.

– Терапията ѝ ли? Кой я е лекувал?

Мълър го погледна за първи път, откакто бяха влезли в стаята. После примигна отново, този път по-бързо.

– Доктор Аштън.

– Докторът има кабинет в дома си? В съседната къща?

– Да.

– Колко време е продължила терапията?

– Шест месеца... година. Повече... По-малко... Не си спомням.

– Кога е било последното ѝ посещение?

– Във вторник. Винаги ходеше във вторник.

Гърни се обърка:

– Имате предвид вторника, преди да изчезне ли?

– Точно така, вторник.

– И предполагате, че госпожа Мълър... Кики... е имала контакт с него, когато е отишла в кабинета на Аштън?

Мълър не отговори. Погледът му отново се спря върху камината.

– Някога споменавала ли го е?

– Кого?

– Хектор Флорес?

– Ние не обсъждахме такива като него.

– А какъв бе той?

Мълър се изсмя тихо и безрадостно, след което поклати глава:

– Отговорът е очевиден, не мислите ли?

– Очевиден?

– Името му говори само за себе си! – възкликна Мълър с неочаквано, но силно отвращение, без да отмества очи от камината.

– Защото името му е испанско ли?

– Те всичките са еднакви. Така бият на очи, че... Забиват ни нож в гърба, на цялата ни страна!

– Мексиканците ли?

– Мексиканците са само върхът на айсберга.

– И Хектор е бил такъв човек, така ли?

– Ходил ли си в някоя от тези държави?

– Латиноамериканските?

– Страните с горещ климат.

– Не, Карл, не съм.

– Гадни местенца, до една. Мексико, Никарагуа, Колумбия, Бразилия, Пуерто Рико – мръсни, гадни страни!

– Като Хектор?

– Мръсен!

Мълър се взря яростно в покритата с пепел решетка на камината, сякаш тя олицетворяваше въпросната мръсотия.

Гърни остана безмълвен в продължение на минута, в очакване бурята да стихне. Видя как раменете на Мълър бавно се отпуснаха, пръстите му вече не стискаха толкова силно облегалките на креслото, а очите му се притвориха.

– Карл?

– Да? – Мълър отвори очи.

Лицето му изведнъж бе станало напълно безизразно.

Гърни заговори бавно и меко:

– Някога попадал ли си на доказателство, че между съпругата ти и Хектор Флорес има нещо... нередно?

Мълър го изгледа объркано:

– Как каза, че ти е името?

– Името ми ли? Дейв. Дейв Гърни.

– Дейв? Какво невероятно съвпадение! Знаеше ли, че това е второто ми име?

– Не, Карл, не знаех.

– Карл Дейвид Мълър. – Вгледа се невиждащо в пространството помежду им. – "Карл Дейвид", казваше често майка ми, "Карл Дейвид Мълър, отивай си в стаята! Карл Дейвид Мълър, дръж се добре, или Дядо Коледа може да изгуби списъка ти с подаръци. Слушай какво ти говоря, Карл Дейвид!"

Мълър рязко се изправи, изпъна гърба си и продължи да повтаря, имитирайки женски глас: "Карл Дейвид Мълър, Карл Дейвид Мълър". Сякаш този напев бе в състояние да му отвори портал към някакъв друг свят. След това той излезе от стаята.

Гърни чу отварянето на входната врата, последва Мълър и го откри на входа.

– Много мило от ваша страна да се отбиете – измърмори безизразно домакинът. – Сега трябва да си тръгвате. Понякога забравям. Не би трябвало да пускам хора в къщата.

– Благодаря за отделеното време, Карл.

Гърни бе твърде изненадан от внезапната промяна. Подозираше, че става въпрос за някакъв вид психотична декомпенсация – форма на психоза или психична криза, резултат на натрупано напрежение и негативизъм. Сепнат от този изблик, Гърни предпочете да се съобрази с желанието на Мълър, за да не увеличава и без това големия стрес, на който бе подложен. Реши да се върне при колата си, да се обади по телефона и да изчака да дойде помощ.

На половината път към колата си обаче размисли. По-добре щеше да е да държи Мълър под око. Върна се до входната врата с надеждата, че лесно ще убеди собственика да го пусне втори път – обаче вратата дори не бе затворена. За всеки случай почука, но не получи отговор. Бутна я и надникна. Мълър не се виждаше в коридора, но една врата, която преди със сигурност бе затворена, сега бе леко открехната. Пристъпи вътре и извика възможно най-меко и любезно:

– Господин Мълър? Карл? Дейв е! Тук ли си, Карл?

Отговор не последва. Едно нещо обаче бе сигурно: коледният химн "Адесте Фиделес" и жуженето, което сега приличаше на свистене, идваха откъм онази открехната врата. Отиде до нея и я отвори с носа на обувката си. Пред него се разкри слабо осветено стълбище, което се спускаше към мазето.

Гърни започна да слиза предпазливо. След няколко стъпала отново подвикна:

– Господин Мълър? Долу ли сте?

Чуха се ясните сопранови гласове на момчешки хор. Пееха на английски:

О, елате всички вие вярващи,

радостни и триумфални,

елате, о, елате

във Витлеем.

От двете страни на стълбището имаше стена, затова от самото помещение се виждаше съвсем малко: под, застлан с винилови плочки, и стени, покрити с чамови плоскости. Мазе, което по нищо не се отличаваше от милиони други. За миг тази напълно обикновена атмосфера му се стори странно успокоителна. Усещането обаче изчезна в мига, в който слезе от стълбището и се извърна към източника на светлината.

В дъното на стаята бе поставена огромна коледна елха, толкова висока, че върхът ѝ опираше тавана и бе леко огънат надолу. По дървото проблесваха хиляди лампички; именно те осветяваха помещението. Разноцветни гирлянди обвиваха елхата, от клонките ѝ висяха фалшиви ледени висулки и играчки във всички възможни форми и размери – от най-обикновени топки до ръчно изработени стъклени ангелчета – всяка закачена на сребърна кукичка. Цялата стая бе изпълнена с аромата на борова дървесина.

До дървото бе разположена платформа с големината на две допрени тенис-маси. Карл Мълър стоеше зад нея, напълно неподвижен, с ръце върху два контролни лоста, стърчащи от черна метална кутия. По платформата се движеше влакче-играчка: обикаляше, после правеше осморка в средата, изкачваше се и се спускаше по изкуствените възвишения, прекосяваше тунели, минаваше през миниатюрни селца, ферми и горички, по мостове над реки и започваше обиколката отначало... отново и отново... и отново...

Очите на Мълър бяха като бляскави точки на фона на бледото му отпуснато лице и отразяваха светлинките на примигващите сред клоните лампички. Приличаше на болен от прогерия, мистериозното и ужасяващо заболяване, което предизвиква преждевременно стареене и караше едно дете да изглежда като старец.

След като известно време го наблюдава мълчаливо, Гърни се върна на първия етаж. Реши да отиде до къщата на Скот Аштън и да провери дали той знае нещо за състоянието на Мълър. Влакчето и елхата показваха, че не става въпрос за случаен, внезапен срив. Това не бе внезапна криза, изискваща намеса, а отдавнашно състояние.

Той хлопна тежката врата зад гърба си и пое към колата си, когато забеляза възрастна жена, която тъкмо слизаше от класически модел "Лендроувър", паркиран до неговото субару.

Тя отиде до задната врата на джипа и нареди нещо с отсечен, рязък глас. В отговор на командата ѝ от вътрешността изскочи голямо куче – еърдейл териер.

Жената също като внушителното си куче излъчваше едновременно патрицианско благородство и издръжливост. Лицето ѝ имаше здрав тен, за разлика от болезнената бледост на Мълър. Тя тръгна към Гърни с решителните крачки на запален турист. В едната си ръка здраво стискаше късата каишка на кучето, а в другата държеше бастун, приличен на овчарска гега. На средата на пътеката тя спря, закова бастуна от едната си страна, кучето застана от другата и така напълно препречи пътя на Гърни.

– Аз съм Мариан Елиът – обяви тя, сякаш заявяваше: "Аз съм ти и съд, и присъда."

Името бе познато на Гърни от списъка със съседи на Аштън, разпитани от екипа от Бюрото за криминални разследвания.

– Кой сте вие? – поиска да знае тя.

– Казвам се Гърни. Защо питате?

Тя стисна по-здраво чепатата тояга – едновременно скиптър и потенциално оръжие. Самата жена изглеждаше като човек, който е свикнал да получава отговори, а не въпроси. Гърни обаче инстинктивно разбра, че ще е голяма грешка да ѝ позволи да му се наложи. Така едва ли щеше да спечели уважението ѝ.

– Какво правите тук? – попита тя, присвивайки очи.

– Изкушавам се да кажа, че не ви влиза в работата, ако загрижеността ви за господин Мълър не бе така очевидна.

Отначало не бе сигурен дали е улучил правилното съчетание от самоувереност и чувствителност. След като го изгледа пронизващо, тя явно стигна до някакъв извод и запита:

– Той добре ли е?

– Зависи какво точно имате предвид под "добре".

Съдейки по изражението ѝ тя бе наясно с увъртането му.

– В мазето е – добави Гърни.

Жената сви устни и кимна, като че ли си представяше картината.

– Пак с влакчетата ли? – попита тя вече не така властно.

– Да. Това нещо обичайно ли е за него?

Тя се вгледа в горната част на бастуна си, като че ли там щеше да открие полезна информация или да разбере какво да направи по-нататък. По нищо не личеше въпросът на Гърни да я вълнува.

Той реши да опита различен подход:

– Участвам в разследването на убийството на Джилиан Пери. Спомням си, че името ви фигурираше в списъка с хората, разпитвани през май.

Жената изсумтя презрително:

– Онова изобщо не можеше да се нарече събеседване със свидетел. Първо с мен се свърза... момент, сега ще си припомня името... главен следовател Хардпен, Хардскрабъл, Хард-нещо си. Един такъв червендалест грубиян, който обаче съвсем не бе глупав. Имаше си свой чар, приличаше на хитър носорог. За жалост в един момент той изчезна. Замени го някой си Блат или Сплат – нещо такова. Та тоя Блат-Сплат бе доста по-любезен... и доста по-глупав. С него разговарях само няколко пъти, при това за съвсем кратко. И слава богу, мен ако питате. Всеки път, когато срещна някой като него, изпитвам неимоверно съчувствие към учителите, които е трябвало да го търпят от септември до юни.

Забележката ѝ му припомни какво пишеше до името ѝ в списъка със свидетелите: "Мариан Елиът, преподавател по философия, Принстън (пенсионирана)".

– В известен смисъл това е причината да съм тук сега – каза бавно Гърни. – Или поне отчасти. Помолиха ме да разговарям отново с някои от разпитаните, да събера подробности и евентуално да предложа по-добро обяснение на онова, което се е случило в действителност.

Веждите ѝ рязко се вдигнаха:

– Което се е случило в действителност? Нима имате някакви съмнения по въпроса?

Гърни сви рамене:

– Липсват някои парчета от пъзела.

– Мислех, че липсват единствено мексиканецът-касапин и съпругата на Карл. – Лицето ѝ изразяваше едновременно любопитство и раздразнение от факта, че ситуацията може би не е такава, каквато тя си мислеше. Териерът ги наблюдаваше внимателно и проницателно, сякаш разбираше абсолютно всичко.

– Дали няма да е по-удобно да разговаряме някъде другаде? – предложи Гърни.

Глава 19

Франкенщайн

Мястото, което предложи Мариан Елиът, бе собственият ѝ дом. Той се намираше от другата страна на поляната, на стотина метра надолу по хълма от къщата на Карл Мълър. Всъщност дори не бе домът ѝ, а алеята за коли, на която тя паркира джипа си и с помощта на Гърни разтовари от багажника торбите с торфен мъх и угнила слама за садене и наторяване на насажденията.

Заменила бе бастуна с мотика и сега стоеше в края на розовата си градина, на около десет метра от лендроувъра. Докато Гърни прехвърляше торбите в една ръчна количка, тя попита за ролята му в разследването и каква точно е позицията му в полицейската йерархия.

Обяснението му, че е "консултант по доказателствените материали", нает от майката на жертвата извън официалните канали на Бюрото, бе посрещнато със скептичен поглед и здраво стиснати устни.

– Това пък какво трябва да означава?

Гърни реши да рискува и да говори направо:

– Ще ви кажа какво означава, ако може да си остане между нас. Истината е, че това е фиктивна длъжност, благодарение на която мога да проведа паралелно разследване, без да чакам да ми издадат разрешително за частен детектив. Можете да проверите биографията ми в отдел "Убийства" на нюйоркската полиция. Обадете се на хитрия носорог... който, между другото, се казва Джак Хардуик.

– Ха-ха! Успех с администрацията! Между другото, дали бихте могли да избутате количката ей-там?

Гърни реши, че това е нейният начин да му покаже, че го приема. Направи още три курса от багажника на лендроувъра до розовата градина, а после жената го покани да седне до нея на боядисаната в бяло чугунена пейка под огромно ябълково дърво. Повечето плодове все още бяха зелени и растяха твърде нависоко, за да могат да бъдат достигнати.

Мариан Елиът се обърна към него:

– Та каква е тази история с липсващите парчета на пъзела?

– Ще стигнем и до тях, но първо бих искал да ви задам няколко по-общи въпроса, колкото да се ориентирам в ситуацията.

Опитваше се да улучи точното съотношение между самоувереност и любезно съгласие. Следеше внимателно езика на тялото ѝ, за да промени поведението си навреме, ако се наложи.

– Първи въпрос: Как бихте описали доктор Аштън с едно-две изречения.

– Въобще не бих се опитвала. Той не може да бъде описан с едно-две изречения.

– Сложен човек значи?

– Да, много.

– Някоя преобладаваща черта на характера?

– Не бих могла да отговоря на този въпрос.

Гърни подозираше, че най-лесно и бързо ще получи информация от Мариан Елиът, ако спре да я притиска. Облегна се на пейката и се загледа в клоните на ябълката над главата си, разкривени и покрити с чепове от дългогодишно подкастряне.

Оказа се прав. След по-малко от минута тя започна да говори:

– Ще ви разкажа нещо за Скот... нещо, което той направи. Вие сам ще решите какво точно означава и дали разкрива черта на характера му.

Произнесе "черта на характера" с отвращение, сякаш според нея подобно определение е твърде елементарно, когато става дума за човешките същества.

– Още докато бе в университета, Скот написа книга, която го направи известен, макар популярността му да бе ограничена само в определени академични среди. Заглавието бе "Капанът на съпричастността". В нея той защитаваше тезата – подкрепена с данни от биологични и психологични изследвания – че съчувствието и съпричастността са "дефекти на кристалната решетка[4]". Твърдеше, че чувството на съпричастност, което хората изпитват един към друг, в действителност е просто един вид объркване. Според него нас ни е грижа за останалите, защото някъде в мозъка ни има дефект, който ни пречи да разпознаваме "Аза" си от "другия". Провел бе един изящно прост експеримент: група хора наблюдават как мъж бели ябълка, но ножът му се изплъзва от ръката и се забива в пръста му (това, разбира се, е само постановка за нуждите на експеримента). Реакциите на участниците били заснети за по-нататъшен анализ. Оказало се, че когато мъжът се набол, почти всички наблюдатели инстинктивно потръпнали. Само двама от стоте участници в експеримента не реагирали по никакъв начин. По-късно тези двама били подложени на различни психологични тестове, които показали психични и емоционални характеристики, близки до тези на социопатите. Заключението на Скот гласеше, че хората потръпват, когато някой друг се пореже, защото за миг мозъкът им се обърква. Те не успяват да направят разлика между себе си и другите. Иначе казано, "кристалната решетка" на нормалните човешки същества е несъвършена, за разлика от тази на социопатите, която няма дефекти. Социопатът никога не бърка себе си и другите, нито своите нужди с чуждите. Затова не изпитва нищо, когато друг изпадне в беда, и не го интересува благополучието на останалите.

– Идеята му вероятно е предизвикала бурни отзиви – каза с усмивка Гърни.

– О, да, определено. Голяма част от реакциите всъщност бяха свързани с избора му на думи: "съвършен" и "несъвършен", "дефекти". Доста хора възприеха тези изрази като вид възхвала на социопатите. – Очите на Мариан Елиът блестяха въодушевено. – Това обаче също бе част от плана му. В крайна сметка той получи вниманието, което бе търсил. На двайсет и три години се превърна в най-обсъждания автор в тази сфера.

– Значи е умен и знае как да...

– Момент – прекъсна го тя, – това съвсем не е краят на историята. След няколко месеца, когато разбунените духове се поуспокоиха, бе издадена друга книга. Накратко казано, тя оборваше теорията на Скот за съпричастността по всички фронтове. Заглавието ѝ бе "Сърце и душа". Много точна и добре подкрепена с аргументи, а тонът ѝ бе коренно противоположен на този на "Капанът на съпричастността". Посланието ѝ беше, че само любовта има значение, а "пропускливостта на границите" и "дефектите на кристалната решетка" са всъщност еволюционен скок напред и представляват същността на човешките взаимоотношения. Заангажираните в тази научна сфера се разделиха на два противоположни лагера. И от двете страни се публикуваха много статии в съответните списания, страстите се разгоряха, пишеха се писма... – Професор Елиът облегна ръка на подлакътника на пейката, като следеше изражението на Гърни.

– Имам чувството, че това не е всичко – отбеляза той.

– Не, не е. Година по-късно стана ясно, че Скот Аштън е написал и двете книги. – Замълча за миг. – Какво мислите за този факт?

– Не знам какво да мисля. Колегите ви как приеха разкритието?

– Буквално побесняха. Всички смятаха, че се е подиграл с тях, като ги е заблудил по този начин. Не мога да отрека, че имаха основания. Самите книги обаче бяха безукорни. Никой не можеше да отрече научния им принос.

– И вие смятате, че целта му е била да привлече внимание към себе си?

– Не! – каза рязко тя. – Нищо подобно! Тонът и изразните средства привличаха внимание; заблудата, че книгите са от различни противопоставящи се автори, привличаше вниманието; целта обаче бе много по-сериозна и задълбочена. Аштън искаше да отправи послание до всеки свой читател: "Трябва сам да решиш какво да мислиш. Да откриеш собствената си истина."

– Значи според вас Аштън е много умен, така ли?

– Изключителен, бих казала. Необикновен и непредсказуем. Невероятно добър слушател, който възприема всичко необичайно бързо. Трагична фигура.

На Гърни му се стори, че независимо от възрастовата разлика – тя бе на шейсет и няколко години, а Скот Аштън – с три десетилетия по-млад – Мариан Елиът бе силно привлечена от младия психиатър. Нещо, което никога не би си признала.

– Като казахте "трагична фигура" – за случилото се на сватбата му ли говорехте?

– Не само. Става въпрос за нещо много повече от това. Убийството, естествено, е част от цялостната картина. Представете си, че в цялата история участват митичните архетипове.

Тя замълча, за да му даде време да обмисли казаното.

– Не разбирам...

– Пепеляшка... Пигмалион[5]... Франкенщайн.

– Имате предвид взаимоотношенията на Скот Аштън и Хектор Флорес?

– Точно така – каза тя с одобрителна усмивка, все едно пред нея стоеше добър ученик. – Историята има класическо начало: непознат, който се скита гладен из селото и търси работа, каквато и да е. Местен стопанин, човек с висок социален статус, го наема. Прибира го в дома си, възлага му разни задачи и открива в него голям потенциал. Товари го с все по-голяма отговорност, открива му един нов свят. Бедният черноработник по магически начин започва да води богат начин на живот. Е, полът и някои незначителни подробности не съответстват на приказката за Пепеляшка, но по същество става дума за същото нещо. Но приказката за Пепеляшка е само първото действие на сагата "Аштън-Флорес". Следва ново развитие – доктор Аштън се увлича в желанието си да превърне ученика си в нещо още по-голямо, да разкрие пълния му потенциал, да извае най-съвършената статуя – да съживи Хектор Флорес във всеки възможен смисъл на думата. И така, той му купи книги, компютър, записа го на най-различни курсове по интернет. Всеки ден прекарваше часове с него, наглеждаше го, помагаше му с уроците и го подтикваше да постигне съвършенство. Не пресъздава съвсем точно гръцкия мит за Пигмалион, но има много прилики. Нека го наречем Второ действие. Третото, разбира се, е частта за Франкенщайн. Първоначалното намерение да се създаде съвършеното човешко същество се проваля напълно. Вместо това се оказва, че Флорес притежава най-ужасните недостатъци, присъщи на хората. Всява хаос и ужас в живота на гения, който го е създал.

Гърни кимна бавно, докато обмисляше думите ѝ. Беше запленен не само от аналогиите между легендите и действителните събития, но и настойчивото желание на Мариан Елиът да изтъкне колко са важни. В очите ѝ гореше убеденост и нещо като ликуване. Гърни се зачуди дали това ликуване беше свързано по някакъв начин с трагедията, или просто показваше академично задоволство от собственото ѝ задълбочено разбиране на ситуацията?

Последва мълчание и вълнението ѝ поутихна.

– Какво се надявахте да научите от Карл? – попита след малко тя.

– Не знам. Може би защо къщата му вътре е много по-добре поддържана отколкото отвън – каза той отчасти на шега, но тя отговори напълно делово:

– Доста често наглеждам Карл. Той не е на себе си, откакто Кики изчезна. Това е разбираемо. Когато ходя в дома му, подреждам нещата, където според мен им е мястото. Не е кой знае какво. – Загледа се над рамото на Гърни към къщата на Мълър, скрита зад два акра дървета. – А и той самият се грижи за себе си доста по-добре, отколкото си мислите.

– Чували ли сте какво мисли за латиноамериканците?

Тя въздъхна раздразнено:

– Неговите възгледи по въпроса не се различават особено от речите от изборните кампании на някои публични фигури.

Гърни я погледна с любопитство.

– Да, знам, че прекалява и е твърде рязък, но като се има предвид... като се има предвид ситуацията с жена му... – гласът ѝ затихна.

– Ами коледната елха през септември? И коледните песни?

– Харесва ги. Смята ги за успокояващи.

Жената се изправи, хвана здраво мотиката, която стоеше подпряна на дънера на ябълката, и леко кимна на Гърни, с което показваше, че разговорът им е приключил. Явно лудостта на Карл не беше сред любимите ѝ теми за разговор.

– Имам работа. Успех с разследването ви, господин Гърни.

Или беше забравила, или съзнателно бе решила да не повдига повече темата за липсващите парчета от пъзела. Гърни се зачуди кое от двете е вярно.

Едрият териер се появи отнякъде, като че ли бе усетил промяната в настроението им.

– Благодаря ви, че ми отделихте от времето си... а също за споделените наблюдения – каза Гърни. – Надявам се да ми дадете възможност отново да разговарям с вас.

– Ще видим. Макар че вече съм пенсионерка, аз съм много заета.

После насочи вниманието си към розовата градина и започна яростно да копае твърдата почва, все едно с мотиката можеше да укроти собствената си непокорна природа.

Глава 20

Имението на Аштън

Много от къщите на Баджър Лейн, особено онези в горния край на улицата, бяха стари и се поддържаха с цената на много усилия и финансови средства. Немалко от тях бяха реставрирани, при това с голямо внимание към историческите и архитектурните детайли. Резултатът бе небрежна елегантност, към която Гърни изпита неприязън, приличаща на завист, колкото и да не му се искаше да го признае.

Дори за стандартите на Баджър Лейн имотът на Аштън бе изключителен: великолепна масивна къща от бледожълт камък на два етажа, обрасла с гъсти розови храсти с дребни цветове и оградена от цветни лехи с бордюри от билки. Арки, обвити с английски бръшлян, свързваха отделните части на ливадата, която се спускаше под едва забележим наклон към шосето. Гърни паркира на алея от светъл гранит, която водеше към огромен гараж, приличен на отделна къща. От другата страна на поляната се виждаше беседката, в която на сватбата бяха свирили четиримата музиканти.

Гърни слезе от колата си и застина на място, поразен от странния аромат, който се носеше във въздуха. Докато се опитваше да определи какво точно е помирисал, един мъж се появи иззад ъгъла на голямата къща. Носеше ръчен градински трион. Лицето на Скот Аштън бе познато и същевременно различно. От него като че ли бе изчезнал живецът, който така ясно се забелязваше на сватбения видеоклип. Облечен бе в ежедневни, но очевидно скъпи и качествени дрехи: сиви вълнени панталони и шита по поръчка вълнена риза. Видя Гърни, но не показа да изпитва каквито и да било емоции по повод присъствието му – било то приятни или неприятни.

– Идвате навреме – равно каза той. Гласът му бе също толкова безличен, колкото и изражението.

– Оценявам високо, че се съгласихте да се срещнем, доктор Аштън.

– Искате ли да влезем вътре?

Това не бе покана, а просто най-обикновен въпрос.

– Много би ми помогнало, ако първо огледам района зад къщата... мястото, където се намира бунгалото. Както и масичката във вътрешния двор, където сте седели, когато са стреляли по чашата.

Аштън безмълвно махна с ръка на Гърни да го последва. Минаха под дървената арка, която свързваше гаража и алеята за паркиране зад къщата с голямата поляна зад нея. Същата арка, под която бяха минали гостите за сватбеното празненство. Беседката, бунгалото, задната част на голямата къща, застланото с каменни плочи патио, гората наоколо – всичко това му бе познато от видеофилма. Същевременно изглеждаше странно променено заради различния сезон, липсата на гости и обслужващ персонал, тишината. Странната миризма на нещо екзотично, някакви билки може би, тук се усещаше по-силно. Гърни запита откъде идва.

Аштън кимна разсеяно към лехите, ограждащи патиото:

– Лайка, горска съсънка, слез, бергамот, вратига, чемшир. Ароматът на отделните растения се долавя последователно, силата на всеки компонент се променя с посоката на вятъра.

– Вече сте му намерили заместник?

Лицето на Аштън се изопна.

– На Хектор Флорес ли?

– Доколкото разбрах, той е вършел голяма част от поправките и градинарската работа по имота.

– Не, не съм му намерил заместник. – Аштън се сети за триона в ръката си, погледна го и се усмихна без никаква топлина. – Ако не броя себе си, разбира се.

После се обърна към патиото:

– Ето там е масата, за която питахте.

Поведе Гърни през един отвор в ниската каменна ограда към маса и два стола от ковано желязо, поставени в близост до задната врата на къщата.

– Искате ли да седнем тук? – Това отново бе въпрос, а не покана.

Гърни се настани на стола, от който се разкриваше по-добра гледка към околността. Едва бе седнал, когато някакво движение в ъгъла на вътрешния двор привлече вниманието му. Там на малка пейка до огряната от слънцето задна стена на къщата седеше възрастен мъж с кафява жилетка. В едната си ръка държеше клонка, която размахваше наляво-надясно като стрелката на метроном. Мъжът имаше рядка сива коса, жълтеникав цвят на лицето и отнесено изражение.

– Баща ми – представи го Аштън, който се бе настанил на стола срещу Гърни.

– На гости ли ви е дошъл?

Отговорът се забави няколко секунди:

– Да, на гости.

Гърни му хвърли любопитен поглед.

– Беше в един частен старчески дом в продължение на две години, тъй като има прогресираща деменция и афазия.

– Не може да говори?

– Вече повече от година.

– И сте го довели тук за известно време?

Аштън присви очи и сякаш се канеше да каже на Гърни, че това не му влиза в работата, но после изражението му се смекчи.

– Смъртта на Джилиан... донесе един вид... самота. – Думата сякаш го обърка и той се поколеба. – Седмица или две след смъртта ѝ реших да доведа баща си за известно време тук. Помислих си, че ако бъда с него, ако се грижа за него...

Той отново замлъкна.

– Как се справяте с това, при условие че всеки ден пътувате до "Мейпълшейд"?

– Взимам го със себе си. Колкото и чудно да звучи, не е проблем. Физически той е съвсем добре. Ходи сам, не се затруднява да изкачва стълби. Храни се сам. В състояние е да се грижи за... хигиенните си нужди. Като изключим говора, единственият му проблем е с ориентацията. Най-често изпитва объркване, не знае къде точно се намира. Смята, че е в апартамента на Парк Авеню, в който живеехме, когато бях дете.

– Хубав квартал – каза Гърни и хвърли поглед към другия край на патиото, където седеше възрастният мъж.

– Да, хубав е. Баща ми беше нещо като финансов гений, който се ползваше с всеобщо доверие. Хобарт Аштън. Беше уважаван член на една прослойка, в която имената на всички звучат като названия на елитни пансиони за момчета.

Гърни се усмихна учтиво на последната забележка, която очевидно бе някаква изтъркана духовитост.

Аштън прочисти гърло:

– Но вие не сте дошли да разговаряме за баща ми. А и аз самият не разполагам с много време. И така, какво мога да направя за вас?

Гърни постави ръце на масата:

– На това място ли седяхте в деня на изстрела?

– Да.

– Този факт не ви ли притеснява?

– Много неща ме притесняват.

– Не ви личи.

Последва дълга пауза, нарушена в крайна сметка от Гърни:

– Смятате ли, че стрелецът е улучил това, в което се е целел?

– Да.

– Защо смятате, че не се е целел във вас и не е пропуснал?

– Гледали ли сте "Списъкът на Шиндлер"? Там има една сцена, в която Шиндлер се опитва да убеди коменданта на лагера да пощади живота на евреи, които иначе би застрелял за най-дребното провинение. Шиндлер му казва, че може да ги застреля, има пълното право да ги гръмне. Ако обаче реши да не го прави, ако реши да пощади живота им – все едно е Господ – това би било най-неоспоримото доказателство за властта, която има над тях.

– И вие сте на мнение, че именно това е сторил Флорес? Пощадил ви е и вместо това е пръснал чашата, за да докаже, че може да ви убие?

– Това е една напълно логична хипотеза.

– Стига да приемем, че стрелецът е бил Флорес.

Аштън прикова поглед в очите на Гърни:

– А кой е бил според вас?

– Казали сте на следователя, който първоначално е поел делото, че Уитроу Пери притежава пушка със същия калибър като парченцата от куршума, събрани от патиото.

– Запознахте ли се? Разговаряхте ли вече с него?

– Не, още не.

– Когато го направите, ще разберете, че идеята доктор Уитроу Пери да обикаля горите наоколо със снайпер е просто смехотворна.

– Не така обаче стои въпросът с Хектор Флорес, това ли искате да кажете?

– Хектор доказа, че е способен на всичко.

– Колкото до онази сцена от "Списъкът на Шиндлер"... доколкото си спомням, комендантът не продължи да спазва дълго дадения му от Шиндлер съвет. Не притежаваше нужното търпение за това. Много скоро отново започна да стреля по евреите, които не се държат по начина, по който той иска.

Аштън не отговори. Погледът му се отмести към гористите хълмове зад павилиона.

Обикновено Гърни взимаше решения след внимателно и продължително обмисляне – с едно ярко изключение – когато е дошло времето да смени тона на разговора, което бе плод на моментен усет, на интуиция. Облегна се на металния стол.

– Мариан Елиът ви е голяма почитателка – каза той.

Издайническите белези бяха едва доловими; възможно бе да си въобразява. Но от странния поглед, който му хвърли Аштън, остана с впечатление, че за първи път от началото на разговора им го е изкарал от равновесие. Докторът обаче бързо се окопити.

– Лесно е да очароваш Мариан – произнесе той с равния си тон на психиатър. – Стига да не личи, че опитваш.

Гърни осъзна, че това заключение напълно се припокрива със собствените му впечатления.

– Тя ви смята за гений.

– Е, случва ѝ се да се поувлече.

Гърни опита друг подход:

– А какво мислеше за вас Кики Мълър?

– Нямам представа.

– Нали сте били неин психиатър?

– За кратко.

– Не съм сигурен, че една година е кратко.

– Година ли? Не, става дума за два месеца, даже по-малко.

– И кога приключиха тези два месеца?

– Не мога да ви отговоря. Лекарската тайна не ми позволява. Дори не би трябвало да ви казвам, че са два месеца.

– Съпругът ѝ ми спомена, че е имала час при вас всеки вторник – чак до седмицата, в която е изчезнала.

Аштън само се намръщи невярващо и поклати глава.

– Нека ви попитам нещо, доктор Аштън. Възможно ли е – без, разбира се, да ми разкривате неща, които Кики Мълър е споделяла по време на сеансите ви – да ми обясните защо лечението ѝ е приключило толкова бързо?

Аштън обмисли въпроса; явно не му беше приятно да отговори.

– Аз го прекратих.

– А бихте ли ми казали защо?

Мъжът затвори очи за няколко секунди, после сякаш взе решение.

– Прекратих терапията ѝ, защото прецених, че не лечението я интересува. Искаше единствено да бъде тук.

– Тук? Във вашия дом?

– Ами появяваше се половин час преди уговореното време. След сеанса се мотаеше наоколо. Намираше си какви ли не занимания, разглеждаше цветята и пейзажа, възхищаваше се на лехите... В действителност вниманието ѝ непрекъснато бе насочено към Хектор. Само че не си признаваше, което не бе коректно и обезсмисляше терапията и общуването ѝ с мен. Затова спряхме да се виждаме след шест или седем посещения. Имайте предвид, че рискувам доста, като ви казвам това. Обаче фактът, че лъже за продължителността на лечението, ми се струва важен. Всъщност тя престана да ми бъде пациент най-малко девет месеца преди да изчезне.

– Възможно ли е през цялото това време тайно да се е виждала с Хектор? А на съпруга си да е казвала, че има уговорка с вас?

Аштън си пое дълбоко въздух и после бавно го изпусна:

– Неприятна ми е мисълта, че нещо толкова фрапиращо е ставало под носа ми, в онова проклето бунгало. Но пък това обяснява бягството им... след това заедно.

– Този Хектор Флорес – каза неочаквано Гърни, – що за човек мислехте, че е той?

Аштън трепна.

– Имате предвид как така аз, психиатърът, съм допуснал такава ужасна грешка и не съм разбрал що за човек е, при положение, че съм го наблюдавал всеки ден в продължение на три години? Отговорът е срамно прост: слепотата ми се дължи на желанието ми да постигна целта си, която бе станала твърде важна за мен.

– И каква бе тази цел?

– Образоването и развитието на Хектор Флорес. – Аштън смръщи лице, сякаш в устата му бе попаднало нещо горчиво. – Невероятното му израстване от обикновен градинар до всестранно развита личност щеше да бъде тема на следващата ми книга. Надмощието на възпитанието и средата над природните дадености.

– И след това да публикувате под чуждо име друга книга, в която разбивате на пух и прах първата? – попита Гърни с повече сарказъм, отколкото бе възнамерявал.

Аштън бавно разтегна устни в студена усмивка.

– Явно разговорът ви с Мариан е бил доста плодотворен.

– Което ме подсеща за нещо друго, което исках да ви попитам. Става дума за Карл Мълър. Наясно ли сте с неговото... емоционално състояние?

– Не и от някакъв професионален контакт с него.

– Като съсед в такъв случай?

– Какво точно искате да знаете?

– С две думи, колко шантав е точно?

Аштън отново се усмихна безрадостно.

– Имайте предвид, че предположенията ми се основават само на слухове. Бих казал, че е загубил всякаква връзка с реалността – и по-точно, с реалността на възрастните. Сексуалната такава.

– Само защото си играе с влакчета-играчки?

– Има един основен въпрос, който човек трябва да си зададе, когато се сблъска с неадекватно поведение: има ли възраст, на която то би било адекватно?

– Не разбирам.

– Карл се държи като момче пред пубертета. Това може би е форма на регресия, при която индивидът се връща към последния момент от живота си, когато се е чувствал щастлив и сигурен. Според мен Карл се е върнал към онзи етап от живота си, преди да се сблъска с жените и секса, преди да изпита болката от женското предателство.

– Тоест, казвате, че някак е разбрал за връзката на съпругата си с Флорес и това го е довело до ръба?

– Възможно е, особено ако поначало е бил нестабилен психически. Тази теория съответства на настоящето му поведение.

На фона на синьото небе, от нищото се бе появила голяма маса пълзящи облаци, които закриха слънцето и понижиха температурата в патиото с поне десет градуса. Аштън сякаш не забелязваше. Гърни пъхна ръце в джобовете си; проблемите с кръвообращението – особено в пръстите – усилваха чувствителността му към студа. Поредното напомняне, че гените на баща му се проявяват все по-силно с годините.

– Възможно ли е подобно откритие да го накара да я убие? Нея или Флорес?

Аштън се намръщи.

– Нима имате причина да смятате, че Кики и Хектор са мъртви?

– Не, като изключим факта, че никой от тях не е бил забелязван през последните четири месеца. Но липсва и доказателство, че са живи.

Аштън хвърли поглед към часовника си, грижливо поддържан стар "Картие".

– Сложна картина рисувате, детективе.

Гърни сви рамене:

– Твърде сложна ли ви се струва?

– Не аз съм този, който може да каже. Не съм съдебен психолог.

– А какъв сте?

Аштън примигна, може би защото въпросът бе твърде рязък:

– Моля?

– В коя точно сфера сте специалист?

– Деструктивно сексуално поведение и най-вече сексуално насилие.

Ред бе на Гърни да примигне:

– Останах с впечатлението, че ръководите учебно заведение за деца с проблеми.

– Да. "Мейпълшейд".

– Значи "Мейпълшейд" е училище за сексуално малтретирани деца?

– Съжалявам, детективе. Повдигате тема, която не може да бъде обсъждана набързо, тъй като това би създало недоразумения. В момента обаче нямам време да ви обяснявам подробно. Може би някой друг път. – Погледна още веднъж часовника си. – Всъщност днес следобед имам два сеанса, за които трябва да се подготвя предварително. Имате ли други, по-прости въпроси?

– Два. Възможно ли е да сте се объркали и Хектор Флорес да не е мексиканец?

– Да съм се объркал?

Гърни чакаше мълчаливо.

Аштън се размърда нетърпеливо и се премести по-напред на стола си:

– Да, възможно е да съм се объркал, както е възможно да съм сбъркал и за всичко останало, което си мислех, че знам за него. Вторият въпрос?

– Името Едуард Малъри говори ли ви нещо?

– Съобщението на телефона на Джилиан ли имате предвид?

– Да, "Поради всички причини, които съм описал – Едуард Малъри".

– Не. Първият полицай, който пое делото, ме попита същото. Тогава му отговорих, че името не ми е познато – и сега е така. Съобщиха ми, че от телефонната компания са проследили съобщението и то е изпратено от телефона на Хектор.

– Но нямате представа защо би използвал името Едуард Малъри?

– Не, никаква. Съжалявам, детективе, но наистина трябва да се подготвя за ангажиментите си.

– Дали ще е удобно да се видим утре?

– Целия ден ще бъда в "Мейпълшейд" и програмата ми е запълнена.

– По кое време тръгвате сутринта?

– От тук ли? В девет и половина.

– Какво ще кажете за осем и половина в такъв случай?

Отначало Аштън се вцепени, после на лицето му се изписа загриженост:

– Добре. Значи утре, в осем и половина.

Докато вървеше към колата си, Гърни хвърли последен поглед към другия край на вътрешния двор. Слънцето се бе скрило, но Хобарт Аштън продължаваше бавно да размахва клечката напред-назад, все едно бе стрелката на метроном.

Глава 21

На умните им стига и една дума

Докато Гърни шофираше обратно по Баджър Лейн забеляза, че под сгъстяващите се облаци къщите изглеждат мрачни и неприветливи, сякаш бяха застанали нащрек. Гледката съвсем не бе така живописна, както докато слънцето ги огряваше на идване. Прииска му се възможно най-бързо да стигне до открития Хигълс Роуд и пасторалните долини между Тамбъри и Уолнът Кросинг.

Решението на Аштън да прекрати разговора им, заради което Гърни трябваше да дойде отново на другия ден, изобщо не притесняваше детектива. Напротив, това щеше да му даде време да осмисли първите си впечатления от доктора, както и мненията на извънредно необикновените му съседи. Щеше да подреди информацията в ума си, за да направи необходимите връзки и да уточни въпросите, които да зададе на другия ден. Реши да се насочи право към супермаркета на шосе 10, да купи най-голямото кафе, което предлагат, и да си нахвърли бележки.

Когато зърна запуснатата бивша кравеферма на Калвин Хардън, Гърни видя, че пътят е препречен от някаква черна кола, паркирана напряко. На страничните ѝ врати стояха облегнати двама мускулести млади мъже с еднакви къси войнишки подстрижки, слънчеви очила, тъмни дънки и лъскави шушлякови якета. Двамата наблюдаваха приближаването му. Автомобилът бе "Форд Краун Виктория" без специални обозначения, който сякаш крещеше "Полиция". Така че Гърни въобще не се изненада, като видя полицейските значки, закачени на якетата на мъжете.

Двамата бавно тръгнаха към мястото, където бе спрял той, по един от всяка страна на колата.

– Талона и документите – каза единият с тон, който бе всичко друго, но не и приятелски.

Гърни вече бе извадил портфейла, в който ги държеше, но след тези думи се поколеба:

– Блат?

Устните на мъжа потръпнаха, все едно върху тях бе кацнала муха. Той бавно свали очилата си, като успя да внуши в това действие заплаха. Очите му бяха малки и злобни.

– Откъде те познавам?

– От случая "Мелъри".

Блат се усмихна. Колкото повече се разтягаха устните му, толкова по-неприятна ставаше усмивката му.

– Гърни, нали така? Геният от Големия скапан град. Какво, по дяволите, правиш тук?

– На посещение съм.

– Кого си дошъл да видиш?

– Когато реша, че е подходящо да споделя с теб тази информация, ще ти кажа.

– Подходящо? Подходящо ли каза?! Я излез от колата!

Гърни спокойно се подчини на заповедта. Другият полицай бе заобиколил и сега стоеше до багажника.

– А сега, казах ти, дай документите!

Гърни отвори портфейла си и подаде на Блат книжката и талона на колата. Полицаят ги разгледа внимателно, след което се върна при форда, качи се в него и започна да натиска някакви бутони на компютъра в колата. Другият полицай пък следеше Гърни с подозрителен поглед, сякаш очакваше да хукне към храсталаците от другата страна на Хигълс Роуд. Гърни се усмихна уморено и се опита да прочете какво пише на табелката с името му, но пластмасовата повърхност на картата отразяваше светлината и му пречеше. Отказа се и вместо това сам се представи:

– Аз съм Дейв Гърни, пенсиониран полицай от отдел "Убийства" в Ню Йорк.

Полицаят леко кимна. Изтекоха няколко минути. След това още няколко. Гърни се облегна на вратата на колата си, скръсти ръце и затвори очи. Не му бе особено приятно да го бавят безпричинно, денят бе достатъчно натоварен. Търпението му, което и без това не бе голямо, започваше да се изчерпва. Най-накрая Блат дойде при него и му върна документите, сякаш му бе омръзнало да ги разглежда.

– Каква работа имаш тук?

– Вече ме пита.

– Слушай, Гърни, едно нещо трябва да ти е пределно ясно: тук тече разследване на убийство. Зацепваш ли какво ти казвам? Разследване на убийство. Много ще сбъркаш, ако ни се мотаеш в краката. Възпрепятстване на правосъдието. Създаване на пречки пред блюстителите на реда. Намеса в разследване на углавно престъпление. Схващаш ли какво имам предвид? И така, ще те попитам още веднъж. Какво търсиш на Баджър Лейн?

– Съжалявам, Блат, но въпросът е личен.

– Значи твърдиш, че не си тук заради случая "Пери"?

– Не твърдя абсолютно нищо.

Блат се обърна към другия полицай, плю на земята и посочи с палец към Гърни:

– Заради ей тоя тип в края на случая "Мелъри" за малко да изтрепят всички полицаи.

Глупавото обвинение беше на косъм да накара Гърни да избухне, повечето хора не подозираха за тази склонност на характера му.

Вторият полицай като че ли усети надигащата се заплашителна вълна или просто му бе писнало от заяжданията на Блат, на които вероятно беше редовен свидетел. Или пък нещо му просветна.

– Гърни ли? – запита той. – Това не е ли известният детектив от нюйоркската полиция, дето има сума ти награди?

Блат не отговори, но нещо в ситуацията се промени – едва доловимо, но достатъчно, за да не се стигне до по-нататъшни сблъсъци. Той изгледа злобно Гърни.

– Ако имаш поне малко акъл, ще ме послушаш: разкарай се оттук! Измитай се оттук на минутата! Само да разбера, че душиш около случая, ще те затворя за възпрепятстване на разследването!

След тези думи Блат вдигна ръка, насочи показалец между очите на Гърни и сви палеца си, все едно натискаше спусък.

– Разбрах, но... имам един въпрос. Какво ще стане, ако открия, че сте си свършили калпаво работата по случая? На кого да съобщя?

Глава 22

Човекът-паяк

Кафето по пътя обратно бе грешка. Цигарата, която изпуши с него, бе още по-голяма грешка.

Така нареченото "кафе" от бензиностанцията бе силно концентрирана, катраненочерна отвара, в която почти не бе останала вода. Гърни го изпи въпреки отвратителния вкус, защото навикът му действаше успокоително. За съжаление обаче в мига, в който погълна концентрирания кофеин, изпита усилващо се желание да изпуши една цигара. Желание, което бързо се превърна в пулсираща нужда. Задоволяването ѝ обаче също имаше своите плюсове и минуси: краткотрайно усещане за лекота и свобода, последвано от мисли, мрачни като свъсените облаци, надвиснали над главата му. Спомни си нещо, което един терапевт му бе казал преди петнайсет години: "Дейвид, държиш се като две различни личности. В професионалния си живот си решителен, мотивиран и целеустремен. В личния си живот обаче си като кораб без рул и кормчия." Понякога си въобразяваше, че бележи напредък – отказа цигарите, прекарваше повече време навън и по-малко в собствената си глава, съсредоточаваше се върху настоящето и Мадлин. Накрая обаче човекът, който искаше да бъде, неизбежно се превръщаше в онзи, който беше.

В новото му субару нямаше пепелник и той тръскаше пепелта в една измита консервена кутия. Докато гасеше угарката, си припомни още един ярък пример за провала в личния си живот, още едно доказателство, че умът му е като безконтролна лодка: забравил бе за вечерята.

Обади се на Мадлин, но пропусна да спомене, че едва сега си е спомнил за вечерята и че не се сеща кой точно ще им идва на гости; попита я само дали да купи нещо на връщане. Това обаче не го накара да се почувства по-добре. Усещаше, че тя знае – знае, че е забравил и че се опитва да го прикрие. Обаждането бе кратко, а по-голямата част от него премина в мълчание. Последните им реплики един към друг бяха:

– Нали ще разчистиш онези документи от масата за вечеря, като се прибереш?

– Да. Вече ти казах, че ще ги разчистя.

– Добре.

През останалата част от пътя в неспокойното съзнание на Гърни се въртяха няколко притеснителни въпроса: Защо Арло Блат чакаше в началото на Баджър Лейн? Преди това не бе видял там патрулка. Дали не му бяха съобщили, че някой обикаля наоколо и разпитва хората? Или пък че именно Гърни задава въпроси? Но кой би си направил труда да се обади на Блат? И защо той толкова държеше Гърни да няма нищо общо със случая? Което от своя страна му напомни за друг въпрос без отговор: Защо Джак Хардуик толкова държеше Гърни да се заеме с разследването?

***

Часът бе точно пет следобед и небето съвсем се бе смрачило, когато Гърни свърна по прашния чакълест път, който водеше към къщата му на хълма. След около километър и половина видя пред себе си кола, сиво-зелена "Тойота Приус". Двата автомобила продължиха да се движат в една и съща посока и скоро Гърни се убеди, че хората в тойотата са тайнствените гости за вечеря.

След малко първата кола намали и бавно запълзя по тесния изровен селски път, който изкачваше ливадата и свършваше до своеобразния "паркинг" (петно смачкана трева) до къщата. Секунда преди гостите да се появят, той се сети: Джордж и Пеги Мийкър. Джордж бе пенсиониран професор по ентомология на около шейсет години, който много приличаше на дебнеща за плячка длъгнеста богомолка. Пеги пък бе жизнерадостна и приказлива социална работничка на петдесет и няколко. Именно тя бе убедила Мадлин да започне сегашната си работа на непълен работен ден. Докато Гърни паркираше, семейство Мийкър взеха от задната седалка някакъв поднос и една купа, покрити с алуминиево фолио.

– Салата и десерт! – подвикна Пеги. – Извиняваме се за закъснението. Джордж загуби ключовете за колата!

Тонът ѝ показваше, че е едновременно раздразнена и развеселена от случилото се.

Джордж вдигна ръка за поздрав и хвърли кисел поглед на съпругата си. Гърни едва успя да докара бегла приветствена усмивка. Взаимоотношенията на Джордж и Пеги твърде много напомняха тези на собствените му родители, за да се чувства удобно в тяхно присъствие.

Мадлин се появи на прага. Нейната усмивка бе предназначена единствено за семейство Мийкър.

– Салата и десерт – още веднъж обясни Пеги и ѝ подаде съдовете.

Мадлин ги пое и нададе няколко благодарствени възклицания, а после ги поведе към просторната кухня.

– Ах, страхотна е! – въодушеви се Пеги и започна да се оглежда с разширени от възхищение очи (реакцията ѝ бе същата и при предишните ѝ две посещения). – Това е идеалната къща за вас двамата. Джордж, не смяташ ли, че съвършено подхожда на характерите им?

Джордж кимна в съгласие и се вгледа в папките на масата. Дори наклони глава, за да разчете абревиатурите, които описваха съдържанието им.

– Мислех, че вече си се пенсионирал – обърна се към Гърни.

– Така е. Приех една консултантска поръчка, но ангажиментът ми няма да трае дълго.

– Да, прие една покана за обезглавяване – намеси се Мадлин.

– Каква консултантска поръчка? – заинтересува се Пеги съвсем искрено.

– Помолиха ме да прегледам доказателствените материали по едно убийство и да предложа алтернативни посоки за разследването.

– Много интересно! Това да не би да е случаят, за който споменаваха по новините?

– Да, преди няколко месеца – отговори той след кратко колебание. – Жълтата преса го наричаше "Случаят със закланата булка".

– Леле, това е невероятно! И ти разследваш това ужасно убийство?! Младата жена, убита както си е с булчинската рокля? Какво точно...

Мадлин рязко я прекъсна. Гласът ѝ бе прекалено висок – сякаш гостите се намираха в съседната стая, а не на една ръка разстояние:

– Какво да ви донеса за пиене?

Пеги не сваляше очи от Гърни.

Мадлин продължи да говори все така високо, като се опитваше да внесе жизнерадостна нотка:

– Имаме калифорнийско пино гри, италианско бароло, както някакво вино от региона на Фингър Лейкс с много симпатично име, което все не мога да запомня.

– За мен бароло – поръча Джордж.

– Искам да чуя неофициалната история за това убийство, разказана от вътрешен човек – заяви Пеги. – Нямам предпочитания за виното. Само да не е онова със "симпатичното" име.

– И аз ще пия бароло като Джордж – реши Гърни.

– Би ли разчистил масата сега, ако обичаш? – попита Мадлин.

– Разбира се! – каза той и се зае да събира множеството купчини документи на няколко по-големи. – Трябваше да го направя тази сутрин, преди да тръгна за срещата в Тамбъри. Напоследък забравям ужасно лесно!

Усмивката на Мадлин вещаеше опасност. Съпругата му влезе в килера до кухнята, донесе две бутилки и се захвана с корковите им тапи.

– Е-е? – проточи Пеги, която не откъсваше от Гърни изпълнения си с очакване поглед.

– Какво си спомняте от репортажите по телевизията? – запита той.

– Страшно красива млада жена, убита с брадва от побъркан мексикански градинар няколко минути след като е сключила брак не с кого да е, а със самия Скот Аштън!

– Ти като че ли знаеш кой е той.

– Дали знам?! Божичко, целият свят знае... Не, момент. Всеки в света на социалните науки знае кой е Скот Аштън – или поне познава репутацията, книгите и статиите му за най-различни списания. Той е най-добрият и атрактивен терапевт на сексуално малтретирани пациенти.

– Атрактивен? – запита Мадлин, която се приближи с две чаши вино.

Джордж се разкикоти шумно – странен звук предвид кльощавата му фигура, която не предполагаше силни дробове.

Пеги потръпна:

– Не се изразих добре. Би трябвало да кажа "най-известния". Прилага най-модерните терапевтични методи. Сигурна съм, че Дейв може да ни разкаже много, много повече от онова, което вече знаем. – Тя прие подадената ѝ от Мадлин чаша, отпи и се усмихна: – Чудесно е. Благодаря.

– И така, утре е големият ден, нали? – запита Мадлин.

Пеги примигна объркано заради промяната на темата.

– Големият ден – като ехо повтори Джордж.

– Не всеки ден синът ти отива в Харвард – продължи Мадлин. – При това не каза ли, че ще учи магистратура по биология?

– Така се предполага – обясни Джордж с типичната предпазливост на един учен.

Нито един от двамата родители сякаш не проявяваше особено желание да обсъжда темата, може би защото въпросният син бе третият, който поемаше по този път и вече бяха казали всичко, което имаше за казване.

– Все още ли се занимаваш с преподаване? – въпросът на Пеги бе насочен към Гърни.

– За академията ли говориш?

– Гост-лектор, нали така?

– Да, от време на време водя курсове там. В момента имам семинар за работата под прикритие.

– С други думи, учи курсистите си как да лъжат по-добре – намеси се отново Мадлин.

Двамата гости се разсмяха неловко. Джордж изпи виното си.

– Точно така. Уча добрите как да лъжат лошите, така че лошите да кажат на добрите момчета онова, което трябва да знаем.

– Същото, което казах – намеси се Мадлин.

– Сигурно знаеш невероятни истории – каза заинтригувано Пеги.

– Джордж – Мадлин пристъпи между Пеги и Гърни, – дай да ти напълня чашата.

Мийкър ѝ я подаде и тя отиде до мивката, където бе оставила бутилките.

– Сигурно е чудесно синовете да вървят по стъпките ти.

– Е, не е точно по моите стъпки... Биология – да, най-общо казано. Никой от тях обаче не проявява интерес към ентомологията, още по-малко към моята специалност, арахнологията. Тъкмо обратното, всъщност...

– Е, ако си спомням правилно – прекъсна го Пеги, – вие също имате син, нали така?

– Дейвид има – отвърна Мадлин, пристъпи към плота и си наля чаша пино гри.

– А, да... ей сега ще се сетя как се казва... на върха на езика ми е. С "Л" ли започваше, или май с "К"...

– Кайл – каза Гърни бавно, сякаш рядко произнасяше думата и не бе свикнал със звученето ѝ.

– Той работи на Уолстрийт, нали?

– Работеше. Сега учи право.

– Жертва на спукания инвестиционен балон, предполагам? – попита Джордж.

– Ами да, нещо такова.

– Истинска катастрофа – отсъди Джордж с високомерието на интелектуалец. – Пясъчен замък. Ипотечни заеми за милиони, отпуснати като бонбони на тригодишни деца. Магнати и разни големи клечки скачат от въздушните си финансови кули. Видни банкери копаят собствените си гробове. Единственото лошо нещо в цялата история е, че нашето любимо и премъдро правителство реши да възкресява тия идиоти – при това с парите от нашите данъци! Трябваше да оставят тези отрепки, изпълнителните директори, да се пържат в ада!

– Браво, Джордж! – вдигна Мадлин чашата си като поздрав.

Пеги го стрелна с леден поглед и се обърна към Мадлин:

– Сигурна съм, че не включва сина ти в редиците на тези злодеи.

– Беше започнал да ни разказваш за кариерата на синовете ви в биологията... – подкани го Мадлин.

– А, да. Всъщност не – разказвах, че най-големият не проявява интерес към арахнологията, ами дори твърди, че страда от арахнофобия! – заяви той с такъв апломб, сякаш ставаше дума за фобия към ябълковия сладкиш, а не към паяци. – И не само това, той дори...

– За бога, не позволявайте на Джордж да говори за паяци! – прекъсна го Пеги за втори път. – Знам, че са най-удивителните създания на земята, безкрайно полезни, интересни, красиви и така нататък, и така нататък. Точно в момента обаче убийството, с което се занимава Дейв, ми е много по-интересно от перуанския паяк-тъкач.

– Аз пък бих гласувала за паяка-тъкач, макар да съм малцинство. Е, предполагам, че той може да почака – заяви Мадлин и отпи сериозна глътка от виното си. – Защо не седнете до камината и не обсъдите подробно случая с обезглавената булка, докато аз довърша приготовленията за вечерята. Ще е готово след няколко минути.

– Да ти помогна ли? – запита Пеги, която като че ли се опитваше да прецени тона и настроението на Мадлин.

– Не, всичко е почти готово, наистина. Благодаря все пак.

– Сигурна ли си?

– Да, да.

След като ѝ хвърли още един въпросителен поглед, Пеги се оттегли заедно със съпруга си и Гърни в другия край на стаята. Тримата седнаха на тапицираните кресла край камината.

– Добре – подхвана тя Гърни в мига, в който се настаниха, – разправи ни всичко, цялата история!

Когато Мадлин ги извика да седнат на масата, вече наближаваше шест часът. Гърни бе успял да представи почти пълен доклад по случая, включително странните обрати и неизследваните възможности. Разказът му бе последователен, драматичен, но без кървави подробности. Намекна, че е възможно в случая да има сексуален мотив, без да оставя впечатлението, че той е водещият. Гостите слушаха внимателно, попиваха всеки детайл, без да казват нищо.

Скоро след като седнаха на масата – едва бяха преполовили салатата от спанак, орехи и сирене – започнаха коментарите и въпросите, основно от страна на Пеги.

– И така, ако Флорес е гей, мотивът за убийството на булката е ревност. Така обаче може да го направи само психопат! Нима е възможно един от най-добрите психиатри в страната да не забележи, че в къщата му живее някакъв напълно откачен тип, който е в състояние да отреже главата на жена му?!

– А пък ако Флорес е хетеросексуален – каза Гърни, – ревността като мотив отпада. Остава обаче проблемът с откачения тип в къщата и това, че Аштън не е забелязал този факт.

Пеги се наведе напред с вилица в ръка:

– Естествено, ако не е хомосексуалист, може да е имал връзка с жената на Мълър. Тогава бягството на двамата е логичен сценарий. Но единственото обяснение за убийството на булката си остава лудостта на градинаря.

– Освен това – продължи Гърни – няма как и Скот Аштън, и Кики Мълър да не успеят да забележат каква откачалка е Флорес. Има и още един проблем. Коя жена би избягала с мъж, който току-що е отрязал главата на друга жена?

– Честно казано, не си го представям – отвърна Пеги, като потрепери леко.

– Доколкото си спомням, тази подробност не е притеснявала особено съпругите на Хенри VIII – въздъхна отегчено Мадлин.

Последва кратко мълчание, което бе нарушено от втори изблик на буен смях от страна на Джордж.

– Е, предполагам, че има някаква разлика – рискува Пеги – между краля на Англия и някакъв си мексикански градинар.

Мадлин, чието внимание изглежда бе погълнато от един орех в салатата ѝ, не отговори.

Джордж побърза да запълни паузата:

– А какво ще кажете за оня тип с влакчетата-играчки и химна, "Адесте Фиделес" ли беше? Може той да ги е изтрепал всичките!

– За какво говориш, Джордж? – попита с гримаса Пеги. – Кои всичките?

– Ами и това е възможно, нали? Да предположим, че жена му е била мръсница и е скочила в леглото на мексиканеца. А може и булката да е била мръсница, и също да е спяла с него. А господин Мълър просто е да решил да ги избие всичките – да се отърве от всички боклуци, двете курви и евтиния им Ромео.

– Божичко, Джордж! – извика Пеги. – Може ли да говориш така! Ти като че ли си доволен от онова, което се е случило на жертвите!

– Не всички жертви са невинни.

– Джордж...

– А защо е зарязал мачетето в гората? – прекъсна ги Мадлин.

Отново настъпи тишина. Всички погледи бяха насочени към Мадлин. Най-накрая Гърни попита:

– Следата от миризма ли те притеснява? Която стига до някъде в гората и после изчезва?

– Притеснява ме фактът, че мачетето е било оставено в гората без никаква очевидна причина. Няма логика.

– Всъщност – започна Гърни – това е дяволски уместна забележка. Дайте да помислим по-внимателно.

– Всъщност нека не го правим – каза Мадлин високо, въпреки че се стараеше да контролира гласа си. – Съжалявам, че изобщо го споменах. Вижте, този разговор се отразява ужасно на храносмилането ми. Може ли да говорим за нещо друго?

На масата се възцари неловко мълчание.

– Джордж, разкажи ни за любимия си паяк – подхвана Мадлин. – Обзалагам се, че имаш предпочитания.

– О... ами... Трудно ми е да кажа.

Изглеждаше объркан, сякаш не бе сигурен къде точно се намира.

– Хайде де, Джордж!

– Нали чу, че ме предупредиха да не повдигам темата...

Пеги нервно погледна Мадлин и продължи:

– Няма проблем, Джордж. Хайде, казвай.

Сега всички погледи бяха насочени към Джордж, който очевидно бе поласкан от вниманието. Човек лесно можеше да си го представи пред катедрата в просторната университетска зала – професор Мийкър, уважавания ентомолог, извор на мъдрост и безброй тематични вицове.

"Внимавай, Гърни, по-кротко със заключенията. Всичко, казано за него, спокойно може да се отнася и за теб. Недей да съдиш толкова бързо. Ти какво правиш в полицейската академия?"

Джордж гордо повдигна брадичка.

– Скачачи – заяви той.

– Скачащи... паяци? – попита Мадлин с разширени очи.

– Да.

– И те наистина ли скачат?

– О, да! Могат да скочат на разстояние петдесет пъти по-голямо от дължината на тялото им. Все едно човек, висок метър и осемдесет, да прескочи футболно игрище. А най-удивителното е, че всъщност нямат мускули на краката. Вероятно ще попитате как тогава са способни на подобен невероятен скок? С помощта на хидравлични помпи! Имат клапи в краката си, които пълнят крайниците им с кръв под налягане, краката им се разтягат и изтласкват тялото във въздуха. Представете си: смъртоносен хищник, който се стоварва върху жертвата си от въздуха, без никакво предупреждение. Тя просто няма шанс! – Очите на Мийкър блестяха възбудено като на горд родител.

При мисълта за родителството на Гърни му прилоша.

– Друга моя любимка – продължи въодушевено Мийкър – е черната вдовица. Елегантна машина за убиване, това е тя! Създание, смъртоносно за противници, които са хиляда пъти по-едри от него.

– Създание, което – оживи се Пеги – напълно отговаря на определението на Скот Аштън за съвършенството.

Мадлин я погледна въпросително поглед.

– Говоря за прословутата книга на Аштън за съпричастността – онази, която разглежда загрижеността към другите като "дефект на кристалната решетка", недостатък на човека, неспособност да поставя граница между себе си и другите. Женската черна вдовица с отвратителния си навик да убива и изяжда мъжкия след съвкуплението вероятно отговоря идеално на представата му за съвършенството. Имам предвид съвършенството на социопата.

– Да, обаче той е написал и втора книга, в която оборва първата – замислено произнесе Гърни. – Трудно може да се разбере какво точно мисли за социопатите и черните вдовици... За каквото и да било всъщност.

Въпросителният поглед на съпругата му стана по-остър:

– Става дума за известния терапевт, който лекува жертви на сексуално насилие ли?

– Да, но... не точно. Той не лекува жертвите. Лекува насилниците.

Изражението на Мадлин се промени, сякаш получената току-що информация беше изключително важна.

За Гърни пък тя означаваше още въпроси, които да зададе на другата сутрин на Аштън. Това му напомни за още един проблем, на който не бе намерил разрешение, и той реши да попита гостите си:

– Случайно да ви говори нещо името Едуард Малъри?

***

В 22:45 часа, точно когато Гърни най-после бе задрямал, телефонът му на нощното шкафче на Мадлин звънна. Тя вдигна и той я чу да казва:

– Момент да проверя дали е буден.

После го потупа по ръката и му подаде телефона, като го изчака да се изправи и да го вземе.

Гърни веднага позна плътния баритон на Аштън, в който обаче се долавяше притеснение:

– Извинявам се за безпокойството, но това може би е важно. Преди малко получих съобщение. Номерът показва, че е изпратено от телефона на Хектор. Мисля, че е абсолютно същото като онова, което Джилиан е получила в деня на сватбата ни: "Поради всички причини, които съм описал – Едуард Малъри". Обадих се в бюрото за криминални разследвания и им съобщих за него, но исках и вие да знаете. – Млъкна за миг, прочисти гърлото си и нервно продължи: – Как мислите, дали това означава, че Хектор може да се върне?

Гърни не бе от хората, които вярват в мистериозни съвпадения. В този случай обаче споменаването на това име от друг човек, при това толкова скоро след като сам бе попитал за него, го накара да изстине.

Мина повече от час, преди да успее отново да заспи.

Глава 23

Инструменти за въздействие

– Само две седмици – каза Гърни, когато седна с кафето си на масата за закуска.

– Хм-м-м...

Мадлин умееше да придава на нечленоразделните звуци дълбоко значение. Този конкретно разкриваше, че разбира какво казва той, но в момента не желае да обсъжда въпроса. Макар да бе ранна утрин и светлината да бе още слаба, тя успяваше да чете "Престъпление и наказание" за предстоящата среща на литературния ѝ клуб.

– Само две седмици. Толкова ще му отделя.

– Така ли реши? – попита тя, без да вдига поглед.

– Не разбирам защо е такъв голям проблем.

Тя притвори книгата, като използва пръста си вместо разделител. Наклони леко глава на една страна и се вгледа в него.

– И точно колко голям смяташ, че е проблемът?

– За бога, не мога да чета мисли! Няма значение, забрави. Забележката бе глупава. Имах предвид, че ще се занимавам със случая "Пери" не повече от две седмици. Каквото и да се случи, няма да му отделя и ден повече. – Остави кафето си на масата и седна срещу Мадлин. – Виж, знам, че вероятно не говоря особено смислено, но разбирам какво те притеснява. Знам чудесно какво преживя миналата година.

– Така ли е наистина?

Той затвори очи.

– Така смятам, да. Наистина. И няма да позволя да се случи отново.

Истината бе, че в края на предишното разследване, с което се бе заел по собствено желание, за малко не изгуби живота си. Беше пенсионер от цяла година, а се оказа по-близо до смъртта, отколкото за двайсет години като детектив от отдел "Убийства" в нюйоркската полиция. Предполагаше, че именно този факт се е отразил така тежко на Мадлин – не просто опасността, а това, че опасността бе станала по-голяма в етап от живота му, когато би трябвало да е изчезнала.

Помежду им се възцари дълго мълчание.

Най-после тя въздъхна, измъкна пръста си измежду страниците и остави книгата на масата.

– Дейв, знаеш, че не искам нещо кой знае колко сложно. А може и да е сложно, знам ли всъщност... Смятах, че като оставяме работата и професиите си в миналото, започваме заедно нов, различен живот.

Той се усмихна едва-едва:

– Аспержите отвън наистина са различни.

– Както и твоят булдозер. И градината ми с цветя е различна. Но проблемът явно не е с различното, а в елемента "заедно".

– Не мислиш ли, че сега прекарваме много повече време заедно, отколкото преди, когато живеехме в града?

– Прекарваме повече време в една и съща къща. Ясно е обаче, че аз съм оставила предишния си живот по-охотно от теб. Така че грешката е моя – смятах, че сме на една вълна, че искаме едно и също. Грешката е моя – повтори меко тя, но в очите ѝ имаше гняв и тъга.

Гърни се облегна назад на стола и се загледа в тавана.

– Един терапевт ми каза, че очакването е просто негодувание, което чака да изплува.

Гърни съжали веднага, щом произнесе думите. Ако и в работата си под прикритие се бе държал толкова непохватно, както със съпругата си, отдавна щяха да са го накълцали и заровили някъде.

– "Негодувание, което чака да изплува"? Колко умно! – сопна се Мадлин. – Много умно! Ами надеждата? Дали е казвал нещо толкова умно и омаловажаващо за надеждата? – Гневът в очите ѝ се бе пренесъл и в тона. – Ами за развитието? Споменавал ли е нещо за развитието, напредъка? Или за близостта? Какво каза за тях?

– Съжалявам – измърмори Гърни. – Беше поредният глупав коментар от моя страна. Тая вечер като че ли не мога да спра. Нека да започна отначало. Исках само да кажа, че...

– Че си решил да се наемеш за двуседмичен ангажимент – пресече го тя, – който много напомня бившата ти професия, да работиш за някаква луда и да търсиш убиец-психопат.

Гледаше го право в очите, явно го предизвикваше да се опита да се измъкне, като каже същото, но с по-меки думи.

– Добре, Дейвид. Чудесно. Две седмици. Какво ли бих могла да ти кажа? Ти така или иначе ще направиш, каквото си решил. И между другото – да, напълно съм наясно, че работата ти изисква много сила, много смелост, изключителна честност и превъзходен ум. Знам какъв невероятен мъж си! Един на милион. Възхищавам ти се, Дейвид! Но знаеш ли какво? Ще ми се да ти се възхищавах по-малко, а да прекарвам повече време с теб! Как мислиш, дали ще е възможно? Само това искам да разбера! Смяташ ли, че можем да бъдем малко по-близки?

Умът му се превърна в бяло платно, после меко промълви:

– Божичко, Мади, надявам се.

***

Докато пътуваше към Тамбъри, започна да вали. Дъждът бе ситен, ту спираше, ту започваше пак. Гърни спря в Дилуийд за втора чаша кафе, този път не от бензиностанцията, а от биомагазин, където кафето бе прясно смляно, уханно и наистина хубаво.

Седна с пластмасовата чашка в паркираната си пред магазина кола и се зае да прегледа документите по случая. След малко откри страницата, която му трябваше: разпечатки от телефонната компания с датите и часовете на съобщенията, разменени между Джилиан Пери и Хектор Флорес през трите седмици преди убийството – 13 от Хектор до Джилиан и 12 от Джилиан до Хектор. На отделен лист, прикрепен към разпечатката, имаше доклад от полицейската компютърна лаборатория. В него се казваше, че всички съобщения от телефона на Джилиан Пери са изтрити освен последното, това от "Едуард Малъри", получено приблизително един час преди 14-минутния "прозорец", в който бе извършено убийството. В доклада се споменаваше също така, че телефонната компания разполага с данни за датите и часа, продължителността на разговорите, кой номер набира и кой е набраният, както и местоположението на набиращия, но не и със съдържанието на разговорите. Следователно не бе възможно да се възстановят изтритите от телефона на Джилиан съобщения, освен ако Хектор не пазеше изходящите в своя телефон – стига, разбира се, да се доберяха до него в бъдеще. Последната възможност не бе особено вероятна.

Гърни прибра листовете обратно в папката, довърши кафето си и продължи в мократа сива утрин към дома на Скот Аштън за уговорката в 8:30 часа.

Вратата се отвори рязко, преди Гърни да успее да почука. Както и преди, Аштън бе облечен в скъпи неофициални дрехи, каквито човек вижда по кориците на лъскавите списания.

– Заповядайте, да приключваме по-бързо с това – посрещна го той с лека усмивка, просто учтивост. – Нямаме много време.

Поведе Гърни през просторното централно фоайе към всекидневната вдясно, която сякаш бе обзавеждана през друго столетие. Повечето от тапицираните кресла и канапета бяха в стил кралица Ана; масичките, лавицата от тъмен кестен над камината, краката на столовете и всички други дървени повърхности имаха антична патина с дискретен блясък.

Сред мебелировката и декорацията, които бяха подходящи за някоя аристократска къща в английската провинция, се открояваше един предмет, който изобщо не изглеждаше на място. На стената над камината висеше голяма фотография в рамка, чиито размери и оформление напомняха на снимките на две страници в притурките на "Сънди Таймс".

След миг Гърни осъзна защо му е хрумнало тъкмо това сравнение: всъщност бе виждал снимката именно в притурката към въпросния вестник. Тя бе в рекламния стил на скъпарската мода, при който манекените се взират един в друг (или в обектива и съответно – в света) с арогантната, отнесена чувственост на наркомани. Тази конкретно правеше необикновено силно впечатление, защото много успешно предаваше нездравото си послание. На нея се виждаха две съвсем млади жени, още тийнейджърки, легнали на пода на някаква спалня. Всяка от тях се вглеждаше в тялото на другата с комбинация от изтощение и неутолим сексуален глад. И двете бяха голи, ако не се броят двата копринени воала, изкусно сложени на стратегически места. Това явно бе реклама на модна къща – производител на въпросните шалове.

Когато се вгледа по-внимателно, Гърни забеляза, че фотографията е обработена. В действителност бяха две отделни снимки на един и същи модел, наложени така, че все едно две момичета лежат едно до друго и се гледат. Това придаваше допълнително усещане за нарцистично самонаблюдение към тъй или иначе патологичната сцена. В известен смисъл тя бе произведение на изкуството – декадентско изображение, достойно за илюстрация на Дантевия "Ад". Гърни погледна Аштън с любопитство.

– Джилиан – равно произнесе Аштън. – Покойната ми съпруга.

Гърни остана без думи. Снимката повдигаше толкова въпроси, че не знаеше кой да зададе първо.

Аштън не само го наблюдаваше, но и явно се забавляваше на объркването му. Това от своя страна повдигаше нови въпроси. Най-после се сети за нещо, което напълно бе забравил по време на първата им среща.

– Много съжалявам за трагичната ви загуба. И се извинявам, че не ви поднесох съболезнованията си още вчера.

Изражението на Аштън се промени. Чертите му сякаш увиснаха от умора и тъга, над лицето му се спусна тъмна сянка.

– Благодаря ви.

– Изненадан съм, че сте в състояние да живеете в същата къща... Да гледате бунгалото зад нея всеки ден, като знаете какво се е случило в него.

– Съвсем скоро ще бъде сринато – грубо, почти свирепо каза Аштън. – Ще го срутят, ще го изравнят със земята, ще го изгорят. Веднага щом получа разрешение от полицията. Все още е под тяхна юрисдикция, защото е сцена на местопрестъпление. Но и този ден ще настъпи. Бунгалото вече няма да съществува.

Умората на лицето му бе заменена от страховита решителност.

След малко той си пое дълбоко въздух. Вълната бурни емоции бавно отмина и той като че ли се успокои.

– И така, откъде да започнем? – попита с мрачна усмивка.

Махна с ръка към тапицираните с тъмночервено кадифе кресла, между които имаше малка масичка с вградена в плота ръчно изработена шахматна дъска. Фигурки за шах обаче не се виждаха никъде.

Гърни реши да мине на неизбежния въпрос за шокиращата снимка на Джилиан:

– Никога не бих предположил, че момичето на тази снимка е булката, която видях на видеофилма от сватбата.

– Романтичната бяла рокля, семплия грим и всичко останало? – попита Аштън почти развеселено.

– Да, тези неща изобщо не се връзват с онова, което виждам тук – каза Гърни, без да откъсва очи от снимката.

– А дали ще ви се стори по-логично, ако кажа, че за Джилиан традиционните булчински одежди бяха един вид шега?

– Шега ли?

– Това може да ви се стори грубо и безчувствено, детективе, но понеже не разполагаме с кой знае колко време, нека ви разкажа съвсем накратко за Джилиан. Вероятно вече сте чули част от тези неща от майка ѝ, а други – не. Джилиан беше раздразнителна, изпадаше в странни настроения и бързо се отегчаваше. Беше егоцентрична, крайна, нетърпелива и непредвидима.

– Интересен профил.

– Такава беше в най-добрите си дни – тогава бе сравнително безобидна, човек с биполярно разстройство, който се държи като разглезено дете. Мрачната ѝ страна беше нещо съвсем друго.

Аштън замълча и се вгледа съсредоточено в снимката на стената, сякаш искаше да провери доколко точни са заключенията му.

Гърни чакаше мълчаливо, защото искаше да разбере какво има предвид докторът с този странен коментар.

– Джилиан... – започна Аштън, все още загледан в снимката. Сега тонът му бе по-мек и говореше по-бавно. – Като дете Джилиан е била сексуален хищник, който напада и тормози останалите деца. Това бе основният симптом на заболяването, заради което я доведоха в "Мейпълшейд", когато бе на тринайсет години. Тези лесно забележими емоционални и поведенчески проблеми бяха само върхът на айсберга.

Той навлажни устни с върха на езика си, после прокара по тях палеца и показалеца си, сякаш искаше да ги изсуши. Премести поглед от фотографията към лицето на Гърни:

– Сега ще зададете ли въпросите си, или искате аз да ги задавам вместо вас?

Гърни предпочиташе Аштън да говори, затова го подкани да продължи:

– Как смятате, какъв би бил първият ми въпрос?

– Ако в ума ви не се въртяха една дузина ли? Смятам, че първият, който бихте задали – най-малкото на самия себе си – би бил: "Дали Аштън е луд?" Защото, ако е луд, това би обяснило много неща. Ако обаче не е, вторият вероятно би бил: "Защо, за бога, му е да се жени за жена с подобно минало и проблеми?" На първия въпрос нямам убедителен отговор. Никой не може да гарантира за собствената си уравновесеност и здрав разум. Колкото до втория въпрос, бих отвърнал, че не е справедлив, защото Джилиан притежаваше друго качество, което пропуснах да спомена: изключителен ум, интелигентност, която надхвърляше всякакви граници. Най-бързият и гъвкав ум, който съм срещал. Аз самият съм изключително интелигентен човек, детективе. Не се хваля, просто казвам истината. Виждате ли тази дъска за шах, вградена в масата? На нея няма фигурки, защото аз играя без тях. Намирам това за стимулиращо предизвикателство – разигравам партията в ума си и същевременно помня мястото на всяка фигура. Понякога дори играя срещу самия себе, като последователно си представям дъската, все едно играя с белите, а после и с черните фигури. Повечето хора са много впечатлени от тази ми способност. Но повярвайте ми, умът на Джилиан далеч превъзхождаше моя. Според мен подобна интелигентност прави една жена много привлекателна и като събеседник, и в еротичния смисъл на думата.

Колкото повече научаваше Гърни, толкова повече въпроси му хрумваха.

– Чувал съм, че много от сексуалните насилници сами са били жертви на сексуално насилие. Вярно ли е?

– Да.

– Така ли бе и в случая на Джилиан?

– Да.

– А кой е бил насилникът?

– Не става дума само за един човек.

– Кои са били насилниците тогава?

– Според някои непотвърдени сведения, приятели на Вал Пери, пристрастени към кокаина. Самото насилие е траело от третата до седмата година на Джилиан.

– Господи! Има ли някакви правни документи, или нещо в архивите на социалните служби – жалби, показания?

– Нищо от случилото се не е било съобщено.

– Но когато в крайна сметка е дошла в "Мейпълшейд", истината е излязла наяве? Ами документацията за лечението ѝ, записите на разговорите ѝ с терапевтите?

– Няма такива. Трябва да ви обясня нещо за "Мейпълшейд". Първо, това е училище, а не лечебно заведение. Частно училище за млади хора с много специфични проблеми. През последните години установихме, че има все повече ученици с проблеми главно от сексуално естество, най-вече жертви на сексуално насилие.

– Разбрах, че вашето лечение е фокусирано върху насилниците, а не върху жертвите им.

– Да, макар че "лечение" не е точната дума, защото, както вече споменах, ние не сме медицинско заведение. А границата между насилник и жертва невинаги е така ясна, както може би си мислите. Мисълта ми бе, че "Мейпълшейд" дава резултати именно заради дискретността си. Ние не получаваме помощ от държавата, не приемаме препоръки от съда или социалните служби, нито застраховки; не правим нито медицински, нито психиатрични диагнози, не провеждаме лечение и – най-важното – не пазим досиета на пациентите.

– Независимо от това училището ви явно се слави с най-доброто възможно лечение, най-съвременното. И го ръководи известният доктор Скот Аштън – гласът на Гърни бе станал значително по-остър, но Аштън изобщо не реагира.

– Тези психични разстройства са петно, много по-позорно от което и да било друго. За нашите клиенти е изключително важно, че тук всичко е конфиденциално, не пазим досиета, не описваме назначеното лечение, не попълваме застрахователни формуляри и въобще нямаме никакви документи, които могат да бъде изискани от съда или откраднати и публикувани в жълтата преса. От юридическа гледна точка сме само едно частно средно училище с квалифициран персонал, който е на разположение на учениците за неофициални разговори на най-различни деликатни теми.

Гърни се облегна назад, докато размишляваше над необичайната структура на "Мейпълшейд" и онова, което произтичаше от нея. Аштън, който като че ли бе усетил смущението му, добави:

– Приемете го така: усещането за сигурност, което предлага нашата система, кара учениците и семействата им да споделят много неща. Неща, за които и през ум не би им минало да разкрият, ако документирахме информацията. Психичните разстройства, с които се занимаваме тук, са възможно най-дълбокият източник на вина и срам, който човек може да си представи.

– А защо не сте разкрили ужасните преживявания на Джилиан пред следователския екип?

– Нямах причина да го правя.

– Нямали сте причина?

– Съпругата ми бе убита от моя изпаднал в психоза градинар, който след това избяга. Задачата на полицията е да го проследи и залови. Какво трябваше да им кажа? "А, да, между другото, когато съпругата ми е била на три години, побърканите приятелчета-наркомани на майка ѝ са я изнасилили?" Как би помогнало това за залавянето на Хектор Флорес?

– На колко години е спряла да бъде жертва и се е превърнала в насилник?

– На пет.

– На пет?!

– Особеностите на тази конкретна дисфункция винаги шокира хората, които не са запознати с областта. Поведението на засегнатите изобщо не отговаря на невинността, която обикновено приписваме на децата. За съжаление петгодишните насилници на по-малки деца изобщо не са така рядко явление, както може би си мислите.

– Господи! – Гърни се вгледа в снимката на стената с нараснала загриженост. – Кои са били жертвите ѝ?

– Нямам представа.

– Вал Пери наясно ли е с всичко това?

– Да, но все още се притеснява да говори за случилото се с подробности – казвам го в случай, че се чудите защо не ви е споделила. Именно това обаче е причината да дойде при вас.

– Не съм сигурен какво имате предвид.

Аштън си пое дълбоко въздух:

– Мотивът, който движи Вал, е вината. За по-просто ще ви кажа само, че когато е била на двайсет-двайсет и няколко години, Вал често е използвала наркотици и не е била кой знае каква майка. Обградила се с наркомани, по-луди дори и от самата нея. Така се стигнало до сексуалното насилие, за което споменах, а оттам и до сексуалната агресия и другите поведенчески разстройства на Джилиан, с които Вал не била в състояние да се справи. Тя бе разкъсвана от вина – извинявам се за клишето, но то е съвсем точно. Смяташе, че е отговорна за всеки проблем в живота на дъщеря си, а сега мисли, че е виновна и за смъртта ѝ. Изнервена е от хода на официалното полицейско разследване – няма идеи, няма напредък, нито изгледи за скорошно приключване на случая. Предполагам, че се е обърнала към вас в последен опит да направи нещо както трябва за Джилиан. Със сигурност за това е вече късно, но за друго не се е сетила. Чула за вас от бюрото за разследване, за репутацията ви като детектив от големия град, който разследва убийства. После прочела някаква статия за вас в списание "Ню Йорк" и решила, че вие сте най-добрият и последният ѝ шанс да компенсира това, че е била ужасна майка. Звучи патетично, но е факт.

– А вие откъде знаете?

– След убийството на Джилиан Вал беше на ръба да рухне. И все още има такава опасност. Да говори за тези неща е единственият начин да се съхрани психически.

– А вие?

– Аз ли?

– Вие как успявате да се съхраните?

– Това искрено любопитство ли е, или сарказъм?

– Говорите за най-ужасното събитие в живота си и хората, замесени в него, по един забележително неангажиран начин. Не съм сигурен как да го тълкувам.

– Наистина ли не знаете? Трудно ми е да го повярвам.

– Това какво трябва да значи?

– Останах с впечатлението, че вие бихте реагирали по същия начин на смъртта на свой близък. – Аштън гледаше Гърни спокойно и неемоционално, както се очакваше от един психиатър. – Направих сравнението, за да ви помогна да разберете моята гледна точка. В момента се питате: "Дали прикрива емоциите, предизвикани от смъртта на съпругата му, или просто не изпитва нищо, че да го прикрива?" Преди да ви отговоря, помислете за онова, което сте видели във видеофилма.

– Имате предвид реакцията ви на онова, което сте видели в бунгалото ли?

Тонът на Аштън стана по-твърд, а гласът му трепереше от едва сдържан гняв.

– Според мен един от мотивите на Хектор е било желанието да ми причини болка. Е, успя. Болката ми се вижда ясно на онзи запис. Това е факт, който не мога да променя. Но аз реших никога повече да не показвам тази болка. Пред никого. При никакви обстоятелства. Никога.

Очите на Гърни се спряха върху красивата, грижливо изработена дъска за шах:

– Вие не изпитвате съмнения кой е убиецът, така ли?

Аштън примигна и в погледа му се изписа объркване, сякаш не можеше да разбере въпроса.

– Моля?

– Сигурен сте, че именно Хектор Флорес е убил съпругата ви?

– Абсолютно съм убеден. Помислих върху идеята ви, че е възможно Карл Мълър да е замесен. Честно казано обаче, не ми се струва реално.

– Възможно ли е Хектор да е бил хомосексуалист и мотивът за убийството...

– Това е абсурдно.

– Но полицията е обмислила и тази възможност.

– Вижте, знам доста неща за сексуалността. Повярвайте ми, Хектор не беше хомосексуалист!

След тези думи Аштън нарочно погледна часовника си.

Гърни се отпусна назад и зачака да срещне погледа му.

– Сигурен съм, че човек трябва да притежава много специфични качества, за да се занимава с вашата работа.

– Какво трябва да значи това?

– Сигурно е много тягостно и депресиращо. Чувал съм, че е почти невъзможно сексуалните насилници да бъдат излекувани.

Аштън също се облегна назад и без да откъсва поглед от очите на Гърни, преплете пръсти под брадичката си:

– Това са медийни обобщения. Има част истина и част измишльотина.

– Все пак подобна работа трябва да е много трудна.

– Какво е трудното според вас?

– Целият този стрес. Залогът е много висок. При провал последствията са ужасни.

– Същото може да се каже и за полицейската работа, както и за живота по принцип.

Аштън отново хвърли поглед към часовника си.

– А каква е спойката? – внезапно запита Гърни.

– Спойката ли?

– Защо се занимавате точно със сексуалното насилие?

– И какво общо има това с издирването на Флорес?

– Може и да има.

Аштън затвори очи и сведе чело над сключените си като за молитва пръсти.

– Прав сте за високия залог. Сексуалната енергия по принцип притежава голяма сила – силата да привлича и фокусира вниманието на хората, да се превръща в единствената им реалност, да изкривява представите и преценката, да заличава болката и усещането за опасност. Тя претворява всички други фактори в незначителни подробности. Няма друга сила на света, която да е в състояние така да заслепи човека, да го стисне в хватката си. Когато сексуалната енергия на даден човек се съсредоточи върху неподходящ обект – по-точно върху друга личност, която не притежава същата сила и разбиране – възможностите някой да бъде наранен са безкрайни. Заради могъществото на привлекателната си сила, заради примитивната възбуда, която носи и способността ѝ да изкривява реалността, неадекватното сексуално поведение може да бъде заразно като ухапването на вампир. В стремежа си да придобие магичните сили на насилника жертвата може сама да се превърне в насилник. Невероятната сила на нагона има съвсем прости еволюционни, неврологични и психологически обяснения. Отклоненията му по разрушителни поведенчески пътеки могат да бъде анализирани и описани чрез диаграми и заключения. Но да промениш тези отклонения е съвсем различен въпрос. Да разбереш произхода и характера на приливната вълна е едно, а да промениш посоката на прилива е нещо съвсем друго... – Той отвори очи и свали преплетените пръсти в скута си.

– Предизвикателството ли ви привлича към тази област?

– Инструментите за въздействие, с които разполага.

– Тоест способността да промените нещата?

– Да! – В Аштън сякаш се включи някакво реле, което накара очите му да светнат. – Възможността да се намесиш в нещо, което иначе би било безкрайна верига нещастия и страдание, която се прехвърля от един насилник върху всички, до които той или тя се докосват, а от тях върху други и така нататък през бъдните поколения. Това не е като отстраняването на тумор, което спасява един живот. Успехът в моята сфера е нещо много спорно и трудно постижимо, но дори един успех може да предотврати съсипването на сто други съдби.

Гърни се усмихна, изглеждаше впечатлен:

– Значи това е мисията на "Мейпълшейд"?

– Точно така – отвърна на усмивката му Аштън. – Отново погледна часовника си. – А сега вече наистина трябва да тръгвам. Можете да останете, колкото желаете. Огледайте имота и бунгалото, а ако искате – и околностите. Ключът за бунгалото е под черния камък, вляво от стъпалото пред прага. Ако искате да видите мястото, където откриха мачетето, минете зад бунгалото. Трябва да застанете пред прозореца в средата и да тръгнете по права линия през гората. След малко повече от сто метра ще видите едно високо колче, забито в земята. Към върха му прикрепиха жълта полицейска лента, но сега може да е паднала. Успех, детективе!

След тези думи изпрати Гърни до алеята за коли пред къщата, качи се на великолепно поддържания си ретро ягуар седан, от който се излъчваше нещо толкова английско, колкото аромата на лайка във влажния въздух.

Глава 24

– Търпеливият паяк –

Гърни изпита внезапна необходимост да сортира и прегледа отново купчината информация и вариантите, които се тълпяха в ума му, и да ги подреди. Макар ситният дъжд най-после да бе секнал, всичко около къщата на Аштън бе мокро. Нямаше къде да седне, така че се върна в колата си. Извади бележника, в който бе нахвърлял бележките си за Калвин Хардън, и отгърна нова страница. После затвори очи и започна да разиграва отново наум срещата си с Аштън.

Много скоро установи, че този педантичен подход е напълно безполезен. Колкото и да се стараеше да подреди детайлите хронологически, да ги прецени и да напасне отделните парчета от пъзела, имаше един факт, който непрекъснато изтласкваше останалите: Джилиан Пери бе малтретирала сексуално други деца. Не бе необичайно за жертви на подобно насилие – или за членове на семействата им – да търсят отмъщение. Случваше се и отмъщението да бъде убийство.

Огромното значение на тази вероятност завладя ума му, запълни контурите му както никой аспект на случая досега. Най-после имаше мотив, който звучеше логично и не пораждаше съмнения и повече проблеми, отколкото решения. От него следваха и някои изводи, например това, че главното бе не как и къде е изчезнал Хектор Флорес, а откъде е дошъл и защо. Фокусът трябваше да бъде поставен не върху онова, което евентуално се бе случило в Тамбъри и бе накарало Флорес да извърши убийство, а към станалото много по-рано, което го е довело тук.

Гърни не можеше повече да стои на едно място. Излезе от колата и започна да оглежда къщата, гаража, покрит с плочки от аспид, арката, която водеше към поляната отзад. Това ли е видял Хектор Флорес, когато за първи път е дошъл в имението на Аштън преди три и половина години? Или пък го е наблюдавал известно време, следил е действията му, кога излиза и кога се прибира? Доколко добре обмислен е бил планът му, когато за пръв път е почукал на вратата на Аштън? Джилиан ли е била мишената му от самото начало? Дали Аштън, директорът на училището ѝ, е бил само начин да стигне до нея? Или планът му е бил по-общ – например да нападне един или повече от насилниците, приютени в "Мейпълшейд"? А може би целта поначало е бил самият Аштън – онзи, който осигуряваше убежище и помагаше на насилниците? Дали убийството на Джилиан не бе донесло на Флорес двойна полза: нейната смърт и страданието на Аштън?

Независимо от подробностите обаче въпросите си оставаха същите: Кой всъщност бе Хектор Флорес? Какво ужасно прегрешение бе довело подобен непоколебим и жесток убиец на прага на Аштън? Убиец, толкова прозорлив и лукав, че бе подлъгал жертвата си да го покани да живее на собствения си имот. Човек, който бе изтъкал мрежата си и бе чакал подходящия момент.

Хектор Флорес. Един търпелив паяк.

Гърни отиде до бунгалото и отключи вратата. Вътрешността бе гола като на апартамент, който се дава под наем. Нямаше мебели, нито лични принадлежности. Единственият отличителен белег бе слабата миризма на някакъв препарат за дезинфекция. Вероятно мястото е било почистено скоро след ужасната случка на сватбения ден и не е било използвано след това. Разпределението вътре бе много просто: просторна всекидневна отпред и две по-малки стаи зад нея – спалня и кухня, между които имаше малки баня и килер. Гърни застана в средата на първата стая и започна бавно да оглежда пода, тавана, стените. За него нямаше такова понятие като аура на дадено място, но всяко местопрестъпление през годините му се бе струвало едновременно странно и познато.

Когато се отзоваваше на обаждане от операторите на телефон 911, когато отиваше на място, където е извършено грозно и жестоко престъпление и виждаше кръвта и хрущялите, строшените кости и разпиления мозък, у него се събуждаха едни и същи чувства: отвращение, състрадание, гняв. Но дори след неизбежното почистване, когато всички веществени доказателства за клането бяха заличени, въздействието бе не по-слабо, макар и различно. Оплисканата с кръв стая бе като шамар през лицето. Същата стая, но вече почистена и оголена, му въздействаше като ледена ръка, стиснала сърцето му. Напомняше му, че в центъра на вселената съществува безкрайна пустота, вакуум, в който температурата е равна на абсолютната нула.

Прочисти гърло, сякаш този прозаичен звук можеше да го откъсне от тягостните му мисли и да му помогне да се настрои на по-практична вълна. Влезе в малката кухня и започна да изследва последователно празните шкафове и чекмеджета. После отиде в спалнята, където се насочи право към прозореца, през който се бе измъкнал убиецът. Отвори го, надникна навън и прескочи през перваза. Земята се намираше само на около трийсет сантиметра под равнището на пода вътре. Застана с гръб към къщичката и се загледа в мрачната горичка пред себе си. Беше влажно, тихо, ароматът на билки от градината отстъпи място на уханието на гора. Тръгна напред с широки равномерни крачки, които броеше внимателно. Изминал бе точно сто и четирийсет, когато съзря споменатата жълта лента, вързана на върха на пластмасово колче, забито в земята.

Приближи се към мястото, като се оглеждаше във всички посоки. Нямаше кой знае колко възможности за избор на маршрут, тъй като вдясно на пътеката имаше стръмен дол. Бунгалото зад гърба му не се виждаше, скрито от гъстите корони на дърветата; същото важеше за шосето, което според сателитните снимки от "Гугъл" лежеше на около петдесет метра по-нататък. Огледа внимателно покритата с листа земя, където бе намерено полузаровеното мачете. Чудеше се как да си обясни факта, че кучетата-следотърсачи не бяха успели да проследят дирята по-далеч. Възможността Флорес да е сменил на това място обувките си или да ги е покрил с някакъв найлон и да е продължил през гората към шосето или към нечия къща в съседство (може би тази на Кики Мълър?) не изглеждаше особено вероятна. Въпросът, който го безпокоеше, все още нямаше отговор: Какъв бе смисълът да оставя половин следа до оръжието? А ако е искал оръжието да бъде открито, защо го е заровил, макар и само отчасти? После пък идваше мистерията с ботушите – единствените лични вещи, които Флорес бе оставил след себе си и по които кучетата бяха проследи дирята. Те как се вписваха в сценария на бягството на Флорес?

Ботушите бяха открити в къщата – това означаваше ли, че дирята до мачетето бе само част от обходна тактика за отклоняване на вниманието? Възможно ли бе Флорес да е излязъл, да е захвърлил мачетето в гората и да се е върнал по същия път в бунгалото – през прозореца? Това разрешаваше част от загадката със следата от миризма, но поставяше нов, по-сложен проблем: ако наистина бе станало така, тогава Флорес е бил в бунгалото, когато тялото е било открито. Нямаше начин да се е измъкнал оттам незабелязано преди идването на полицията. На всичкото отгоре тази хипотеза не даваше обяснение на другия важен въпрос: защо изобщо Флорес бе оставил следата до мачетето? Освен ако това не е бил целият смисъл: да създаде впечатлението, че е напуснал района, когато всъщност е бил там... да внуши, че е хукнал през гората, заровил е набързо мачетето – а в действителност да се е върнал в бунгалото. Само че къде в бунгалото? Къде би могъл да се скрие човек в подобна малка постройка, която криминалистите бяха гледали под лупа в продължение на шест часа. А това бяха хора, тренирани да не пропускат нищо.

Гърни се върна обратно през гората, покатери се през прозореца в спалнята и отново огледа трите стаи. Търсеше някакви пролуки или скрити входове към помещения под покрива или под пода. Наклонът на покрива не бе голям и отдолу имаше малко пространство, където човек можеше най-много да седне или да клекне. Но както обикновено подобни кухини бяха безполезни и нямаше как да се влезе в тях. По пода също не се забелязваха пролуки, никаква възможност за достъп до някакво помещение под него. Обиколи всички стаи, провери стените от всяка страна, за да се увери, че между тях няма скрити пространства.

Теорията, че Флорес се е върнал от гората с тези обувки, свалил ги е и се е спотаил някъде, без да бъде открит в такава малка постройка, изглеждаше все по-невероятна. Гърни заключи вратата, сложи отново ключа под черния камък и се върна при колата си. Прерови папката си и намери номера на мобилния телефон на Скот Аштън.

Включи се гласова поща. Познатият мек баритон, израз на съвършено спокойствие, го подкани да остави съобщение. Сладкият като шоколад тон някак успяваше да внуши, че всички житейски проблеми в крайна сметка имат своето разрешение. Гърни се представи и заяви, че има още няколко въпроса, свързани с Флорес.

Хвърли бърз поглед към часовника си: 10:31 часа. Добре бе да се чуе с Вал Пери и да сподели първоначалните си впечатления от случая, да разбере дали тя все още държи да се занимава с него. Точно когато се канеше да ѝ се обади, телефонът в ръката му звънна.

– Гърни – рязко изрече той.

Трудно бе да промени този си навик след дългите години в нюйоркската полиция. Винаги отговаряше по този начин.

– На телефона е Скот Аштън. Чух съобщението ви.

– Чудех се... Случвало ли се е да возите понякога Флорес с колата си?

– Да, от време на време. Най-често когато се канех да пазарувам нещо тежко – тор за растенията, дървен материал, такива неща. Защо?

– Да сте забелязвали да се старае съседите ви да не го видят? Да си крие лицето или нещо подобно?

– Ами... не съм сигурен. Трудно е да се каже. Той имаше навика се спотайва. Носеше шапка с широка периферия, смъкната ниско над лицето, както и слънчеви очила. Може така да е искал да се скрие. А може би не. Откъде бих могъл да знам? Когато Хектор почиваше, аз наемах други сезонни работници. Нищо чудно и те да са се държали по същия начин, но аз да не съм забелязвал. Не е нещо, на което обръщам внимание.

– Някога водили ли сте Флорес в "Мейпълшейд"?

– В "Мейпълшейд"? Да, доста пъти. Той пожела да направи малка градина с цветя зад кабинета ми. Предлагаше да помогне и с други задачи, които изникваха.

– Имаше ли някакъв контакт с учениците?

– Какво точно се опитвате да разберете?

– Нямам ни най-малка представа – отвърна Гърни.

– Възможно е да е говорил с някои от момичетата, или пък те да са го заговаряли. Не съм ставал свидетел на подобно нещо, но е възможно.

– Кога е било това?

– Ами той предложи да помага в "Мейпълшейд" скоро след пристигането си тук. Следователно трябва да е било преди около три години, плюс-минус месец.

– Колко време продължи това?

– Да идва в училището ли? Ами до... до последно. Да не би да пропускам нещо важно?

Гърни игнорира въпроса му и на свой ред запита:

– Преди три години Джилиан все още е била ученичка в "Мейпълшейд", нали така?

– Да, но... какво значи това?

– Ще ми се да знаех, докторе. Имам само още един въпрос. Джилиан споменавала ли ви е за някого, от когото е имала причини да се бои?

Последва мълчание, толкова продължително, че Гърни се зачуди дали връзката не е прекъснала.:

– Джилиан не се страхуваше от никого – отвърна най-накрая Аштън. – Нищо чудно именно това да я е убило.

***

Гърни седеше в колата си, загледан в обвитата с бръшлян арка, под която се минаваше за мястото на съдбоносното сватбено празненство. Опитваше се да си представи булката и младоженеца като двойка. Дори и двамата да са били гении, ако можеше да се вярва на Аштън, сходният коефициент на интелигентност не бе достатъчна причина за сключване на брак. Гърни си припомни думите на Вал, че дъщеря ѝ е проявявала нездрав интерес към лоши мъже. Възможно ли бе това описание да се отнася и за Аштън, който бе образец на стабилност и здрав разум? Малко вероятно. Или пък Аштън толкова обичаше да се грижи за някого, че го бе привлякла жена с болезнено очевидни проблеми като Джилиан? Не приличаше на такъв човек. Вярно, че бе избрал да гради кариера именно в тази сфера, но самият той не проявяваше онази натрапчива загриженост, характерна за професионалните болногледачи. А може би Джилиан бе просто поредното "материално момиче", което продава младото си тяло на онзи, който е готов да плати най-много (в случая – Аштън)? Не изглеждаше да е така.

И така, кой бе този тайнствен фактор, заради който бяха решили да се оженят? Гърни реши, че няма да открие отговора, ако продължава да седи на чудесната алея пред къщата на Аштън.

Подкара на заден ход и спря колкото да набере номера на Вал Пери. После бавно пое по дългата сенчеста алея.

Изпита едновременно изненада и задоволство, когато тя вдигна още при второто позвъняване. Дори в краткото "Ало?" се долавяше сексапил.

– Обажда се Дейв Гърни, госпожо Пери. Исках да ви информирам докъде съм стигнал със задачата.

– Казах ви да ме наричате Вал.

– Да, Вал. Извинете. Имате ли две минути?

– Ако вече имате напредък, мога да ви отделя колкото време поискате.

– Не съм сигурен дали съм напреднал особено, но искам да споделя какво си мисля. Не смятам, че пристигането на Хектор Флорес в Тамбъри преди три години е било случайност. Не мисля също така, че онова, което е направил на дъщеря ви, е било плод на импулс. Обзалагам се, че истинското му име не е Флорес, а и се съмнявам, че е мексиканец. Който и да е, вярвам, че е имал някаква определена цел, както и план. Сигурен съм, че е дошъл заради нещо, което се е случило в миналото. Събитие, свързано с дъщеря ви или със Скот Аштън.

– Какво събитие от миналото? – Гласът ѝ звучеше така, сякаш полага усилие да запази спокойствие.

– Възможно е да има нещо общо с това, защо сте изпратили Джилиан в "Мейпълшейд". Знаете ли дали Джилиан е направила нещо, заради което някой би поискал да я убие?

– Имате предвид като това да съсипе живота на някое хлапе? Да го обърка, да му докара кошмари и съмнения, които ще го преследват до края на дните му? Да го уплаши, да го накара да се чувства виновно и лудо? Достатъчно лудо, че то да стори на друг онова, което тя му е направила? Или да се самоубие? И дали някой не изгаря от желание да я прати в ада заради стореното? Това ли имате предвид?

Той отвърна с мълчание.

– Да, правила бе неща, които да накарат някого да иска да я убие – продължи тя с умора в гласа. – Понякога на мен самата ми идеше да я убия. И в крайна сметка... в крайна сметка именно това направих, нали?

На Гърни му хрумна някаква банална фраза, в смисъл, че трябва да си прости, но вместо това каза:

– Ако искате да се самобичувате, по-добре го оставете за някой друг път. Точно в момента работя върху задачата, която ми възложихте. Обадих се само за да ви кажа какво си мисля – а то е тъкмо обратното на официалното полицейско становище. Това разминаване може да създаде сериозни проблеми. Искам да знам колко далеч сте готова да стигнете.

– Последвайте следата където и да води, каквото и да струва. Искам да стигна до дъното на това. Ясно ли е?

– Един последен въпрос. Може да ви се стори проява на лош вкус, но въпреки това трябва да го задам. Възможно ли е Джилиан да е имала връзка с Флорес?

– Щом става дума за мъж, добре изглеждащ и опасен, бих казала, че е доста повече от "възможно".

Настроението на Гърни, както и хипотезите му по случая се промениха неведнъж по време на обратния път към дома.

Идеята, че убийството на Джилиан може да е свързано с хаотичното ѝ минало, може би свързано с Хектор Флорес, представляваше солидна основа и обещаваща перспектива от гледна точка на разследването. Ритуалното разполагане на частите на тялото – отделената от торса глава, поставена с лице към него в средата на масата – само по себе си представляваше извратено послание. Тук не ставаше дума просто за убийство. Хрумна му дори, че местопрестъплението възпроизвежда еротичната фотография над камината на Аштън, двата обработени и слети кадъра: Джилиан, която се взира с хищно сладострастие в другата Джилиан.

Господи! Това шега ли беше? Възможно ли бе разположението на тялото да е скрита пародия на позата на Джилиан от рекламата?! При тази мисъл му се догади – странна реакция за човек, който бе прекарал години в разследване на убийства и бе видял почти всичко, което хората си причиняват едни на други.

Отби и спря пред един магазин за селскостопански машини. Зарови се в документите, които бе оставил на седалката до себе си, и намери номера на Джак Хардуик. Звънна и докато чакаше, погледът му се зарея към хълмовете зад сградите на магазина. Навсякъде се виждаха малки и големи трактори, балиращи машини, сенообръщачки, машини за подрязване на храсти и плетове и прочее. После обаче забеляза нещо, което се движеше. Куче? Не, койот. Койот, който подскачаше по склона в абсолютно права линия. Движеше се толкова целеустремено, сякаш следваше обмислена стратегия.

Хардуик вдигна на третото позвъняване, точно преди да се включи гласовата поща.

– Дейви, момчето ми, какво става?

Гърни изкриви устни – обичайната му реакция, когато чуеше дрезгавия сардоничен глас на Хардуик. Тонът му напомняше за собствения му баща. Не самият звук (все едно пила стърже по дърво), а острият цинизъм в него.

– Имам един въпрос към теб, Джак. Когато ме забърка в тая история с момичето Пери, за какво точно смяташе, че става дума?

– Не съм те забъркал, а само ти предложих една възможност.

– Да бе, да, добре. И за каква възможност става дума?

– Така и не навлязох достатъчно в случая, за да си създам мнение.

– Глупости!

– Каквото и да кажа, ще бъде просто догадка, затова предпочитам да не казвам нищо.

– Не обичам игричките, Джак. Защо искаше да се заема? И докато се чудиш как да избегнеш въпроса, ето ти още един: защо Блат се държи така неадекватно? Вчера се сблъсках с него и поведението му бе, меко казано, неприятно.

– Няма значение.

– Моля?

– Няма значение. Виж сега, тук имаше малка реорганизация. Казах ти вече, двамата с Родригес се посдърпахме за насоката на разследването. И така, мен ме отстраниха от случая, който бе поет от Блат. Амбициозен тъпанар, който няма грам ум и никакви способности – точно като капитан Род. Аз му викам Скапаняк младши. Това е шансът му да се докаже, да покаже, че може да се справи с голям и важен случай. Дълбоко в себе си обаче той чудесно знае, че е некадърно малко лайно. И ето, че се появяваш ти – голямата звезда от големия град, геният, който разреши случая с убийството на Мелъри и т.н., и т.н. Естествено, че те мрази в червата. Ти какво очакваше, по дяволите? Цветя и червен килим ли? Това обаче няма никакво значение. Какво може да направи, мамка му? Продължавай да си вършиш работата, Шерлок, и не се тормози с Блат!

– Ти затова ли искаше да се заема със случая? За да злепоставя Скапаняк-младши?

– За да съм сигурен, че справедливостта ще възтържествува – след като ти обелиш една по една люспите на този много интересен лук.

– Това ли смяташ, че представлява?

– А ти не мислиш ли така?

– Възможно е. Ще се учудиш ли, ако открием, че Флорес е дошъл в Тамбъри с идеята да убие някого?

– Ще се учудя, ако не е така.

– Добре, разкажи ми пак защо точно те изритаха от разследването?

– Вече ти казах... – подхвана Хардуик с престорено нетърпение, но Гърни рязко го прекъсна:

– Да, да, държал си се грубо с капитан Род. Защо обаче си мисля, че е било нещо повече от това?

– Защото така разсъждаваш за абсолютно всичко. Ти не вярваш на никого. Въобще не си доверчив човек, Дейви. Виж к'во, отивам да пусна една вода. Ще се чуем пак по-късно.

Тоя човек най-много обича да се чупи с някакво идиотско извинение, помисли си раздразнено Гърни. Остави телефона и отново запали двигателя. Над долината все още висеше тънък облачен слой, но белият диск на слънцето зад него ставаше все по-ярък, а сенките на телеграфните стълбове вече се различаваха съвсем ясно върху пустото шосе. Мокрите от дъжда сини трактори, изложени за продажба на склона отсреща, започнаха да блестят на фона на зелените хълмове.

През втората половина от пътя към дома мислите му бяха заети с най-различни странни подробности от случая. Коментарът на Мадлин, че няма никаква логика убиецът да зареже мачетето насред гората; решението на един изключително разумен мъж да се ожени за жена с огромни и съвсем очевидни психически проблеми; влакчето-играчка на Карл, което неспирно обикаляше по релсите под дървото; аналогията между случката с куршума, пръснал чашата, и сцената от "Списъкът на Шиндлер"; тресавището на сексуалните отклонения, в което сякаш бяха затънали всички.

Когато напусна магистралата и пое по прашния криволичещ път, който водеше от речната долина нагоре през хълмовете, тези мисли напълно го бяха изтощили. От плейъра на таблото се подаваше един диск. Гърни жадуваше да се разсее поне малко, затова го бутна в устройството. Гласът, който се разнесе от колоните, както и безрадостните акорди на акустичната китара, напомняха меланхоличния стил на Ленард Коен от най-мрачните му и сълзливи моменти. Изпълнителят бе фолк-музикант на средна възраст, с тъжни очи и невероятното име Питър Пайпър[6]. Бяха посетили негов концерт в местната музикална зала, за която Мадлин си бе направила сезонен абонамент. По време на почивката тя си бе купила един от дисковете на Пайпър. Гърни смяташе песента, която звучеше в момента, за най-депресиращата от всички. Заглавието ѝ бе "На края на дните ми":

Имаше някога дни,

когато цялото време на света бе мое.

Какви дни,

само какви дни бяха онези,

в които имах цялото време на света.

Лъжех любимите си,

всеки ден гонех нова,

а накрая изоставях и нея.

Така правех в онези дни,

когато имах цялото време на света.

Взимах всичко, което поисках;

никога не помислях и не размислях;

забавлявах се лудо и до насита –

така правех в онези дни,

когато имах цялото време на света.

Лъжех любимите си,

всеки ден гонех нова,

а накрая изоставях и нея.

Така правех в онези дни,

когато имах цялото време на света.

Сега не остана кого да излъжа,

няма кого да напусна...

в този момент от живота ми,

когато идва краят на дните ми

на този свят.

Лъжех любимите си,

всеки ден гонех нова,

а накрая изоставях и нея.

Така правех в онези дни,

когато имах цялото време на света.

Така правех в онези дни,

когато имах цялото време на света.

Докато Пайпър извиваше глас в последните думи от сантиментално-сълзливия припев, Гърни тъкмо минаваше между плевнята и езерото. Старата провинциална къща изникна пред него над петното златист обикновен енчец на върха на ливадата. Когато изключи плейъра (съжаляваше, че не го е направил по-рано), телефонът му звънна.

На екрана под номера се изписа обяснението "Галерия "Рейнолдс".

Господи! Тя пък какво иска, по дяволите?!

– Гърни на телефона – тонът му бе строго делови, но с нотка на подозрение.

– Дейв! Обажда се Соня Рейнолдс – гласът ѝ както обикновено бе зареден с животински магнетизъм, толкова силен, че в някои страни биха я пребили с камъни. – Имам фантастични новини за теб! – измърка тя. – Не просто добри, а толкова страхотни, че могат да променят целия ти живот! Трябва да се видим МОМЕНТАЛНО!

– Здрасти, Соня.

– Здрасти?! Обаждам се да ти поднеса най-големия подарък, който някога си получавал или ще получиш, а ти не се сещаш да ми кажеш друго?

– Ами радвам се да те чуя. А за какво впрочем говориш?

В отговор тя се разсмя гърлено. Звукът бе нисък и обезпокоително чувствен – точно както и всичко друго у нея.

– О, това е моят Дейв! Детектив Дейв с пронизващите сини очи. Подозрителен към всичко и всеки. Все едно съм... "извършител", както казват по телевизията. Все едно съм извършител на престъпление – нали така наричат лошите? Все едно съм престъпник, който се опитва да ти пробута някаква съшита с бели конци история.

Тя говореше с едва доловим акцент, който му напомняше за алтернативната вселена, която бе открил във френските и италианските филми през годините си в колежа.

– Остави "съшита с бели конци". До момента не си ми разказала никаква история.

Отново се разнесе дълбокият, нисък смях, който моментално извикваше в спомените му искрящите ѝ зелени очи.

– Няма да го направя, преди да те видя. Утре. Трябва да стане утре. Няма нужда обаче да идваш при мен до Итака. Аз ще дойда при теб. Закуска, обяд, вечеря – за мен е все едно, ти избери времето. Само ми кажи кога точно, а после заедно ще изберем мястото. Заклевам се, че няма да съжаляваш!

Глава 25

Танцуващата Саломе

Все още не бе измислил окончателно името на това преживяване. "Сън" въобще не бе достатъчно красноречиво. Вярно, че първия път, когато се случи, той бе почти заспал. Сетивата му нямаха никаква връзка с нищожните изисквания на отвратителния, долен свят и вътрешното му око не бе възпрепятствано от нищо, можеше да го насочи, накъдето поиска. Но с това повърхностните прилики с обикновения сън приключваха.

"Видение" бе по-подходяща дума, по-всеобхватна, но дори и тя предаваше една малка част от въздействието му.

"Пътеводна светлина" пък показваше друг аспект на случилото се, и то важен, но будеше асоциации със сапунен сериал, което безнадеждно разваляше внушението на израза.

"Контролирана медитация" може би? Не. Звучеше твърде банално и безинтересно – пълна противоположност на действителното изживяване.

Оживяла приказка?

О, да. Това вече бе по-близо. В крайна сметка това бе историята на неговото спасение, новата посока и цел на живота му. Най-голямата метафора на кръстоносния му поход.

Вдъхновението му.

Трябваше само да загаси лампите, да затвори очи и да се отдаде на безкрайните възможности, които предлагаше мракът.

И да призове танцьорката.

В прегръдката на това преживяване, оживялата притча, той знаеше много добре кой е – много по-ясно, отколкото когато очите и сърцето му се разсейваха от лъскавите боклуци и противните похотливи женски в този отвратителен, измамен свят с неговия шум, съблазни и мръсотия.

В прегръдката на това преживяване, потопен в пълната му чистота, яснота и прозрачност, той знаеше много добре кой е. Макар сега на практика да бе беглец, този факт – както и името, което носеше в този свят, същото име, под което го познаваха обикновените хора – бе от второстепенно значение в сравнение с истинската му самоличност.

Истинската му самоличност бе Йоан Кръстител.

При самата мисъл за това кожата му настръхваше.

Той бе Йоан Кръстител.

А танцьорката бе Саломе.

От първия път, когато бе изпитал това преживяване, историята му принадлежеше напълно. Можеше да я изживява отново и отново и да я променя, както си иска. Не бе нужно да приключва по онзи глупав начин, както в Библията. О-о, съвсем не! Именно това бе най-хубавото... Именно в това бе тръпката.

ВТОРА ЧАСТ

ЕКЗЕКУТОРЪТ НА САЛОМЕ

Глава 26

Правдоподобността на невероятното

– И така, пречукал съм аз скапаното копеле и изведнъж забелязвам, че има само една обувка. И си казвам – к'во става, мамка му? Поглеждам отново и виждам, че на тоя крак с обувката няма чорап. Отдолу на подметката има едно малко наклонено "М", логото на "Маркони" – тая обувка струва две хиляди долара! На другия крак пък няма обувка, а само чорап. Кашмирен. И се питам – кой прави такова нещо, мамка му?! Кой си обува само един кашмирен чорап и само една обувка за две хиляди долара? Ще ти кажа кой: някое скапано, фиркано до козирката богаташче! Само някой нещастен пияндурник, бъкан с мангизи, може да измисли такава простотия!

Ето така избра Гърни да започне лекцията си тази сутрин: възможно директния подход, без да губи време с празни приказки. И тактиката му даде резултат: всички погледи в неприветливата безлична зала в полицейската академия бяха приковани в него.

– Миналия път говорихме за "самозаблудата Еврика!" – склонността на хората да вярват повече на нещата, които лично са "открили" за някого, отколкото на онези, които другият им е казал. Така сме устроени, че приемаме скритата истина за вярна. Когато работиш под прикритие, можеш да се възползваш от тази човешка склонност и да позволиш на обекта си да "открие" онези "факти" за теб, в които ти искаш да повярва. Тактиката не е лесна, но е изключително ефективна. Днес пък ще се спрем на един друг подход за повишаване на достоверността, друг начин да направиш историята си под прикритие приемлива независимо от какви лъжи и глупости е скалъпена: натрупването на необичайни, поразителни и напълно нелепи подробности.

Всички присъстващи седяха на същите места, както при предишния семинар два дена по-рано. Изключение правеха привлекателната латиноамериканка с гланца за устни, която се бе преместила на предната редица и бе заела мястото на киселия детектив Фалконе, който сега бе на задния ред. За Гърни това разместване бе много приятна промяна.

– Историята, която започнах да ви разказвам преди малко – онази за убийството на мъжа с логото на "Маркони" на подметката – е история, която действително съм използвал, докато работех под прикритие. Странните детайли в нея не са случайни. Някой може ли да отгатне предназначението им?

Един мъж, седнал в средата на стаята, вдигна ръка:

– Правят те да изглеждаш хладнокръвен и жесток.

Включиха се и други полицаи, без да вдигат ръка:

– Така показваш, че не понасяш пияниците.

– Намекваш, че си леко луд.

– Като Джо Пеши в "Добри момчета".

– Отвличаш вниманието – предположи безцветна слаба жена от последния ред.

– Обясни какво имаш предвид – подкани я Гърни.

– Ами караш обекта да се съсредоточи върху една куп глупости, които си му изтърсил. И докато той се чуди защо мъжът, когото си застрелял, е носел само една обувка, не се замисля по главния въпрос, а именно дали изобщо си застрелял някого.

– Така ги засипваш с простотии – намеси се още една жена.

– Точно това е идеята – съгласи се Гърни. – Но има още нещо...

– Буквата "М" на подметката? – намеси се красивата полицайка с гланца за устни.

Гърни не можа да не се усмихне.

– Точно така. Онова малко "М". Каква е неговата цел?

– Така убийството звучи по-правдоподобно?

Зад гърба ѝ Фалконе изкриви презрително лице. На Гърни му се прииска да го изхвърли от аудиторията, но се съмняваше, че има правото от административна гледна точка, а не му се искаше да предизвиква скандал в академията. Вместо това съсредоточи вниманието си върху бляскавата си латиноамериканска ученичка, което бе значително по-лесна задача.

– Как е постигнато това?

– Чрез визуализация на сцената. Единственият начин да забележиш логото на подметката е жертвата да е на земята. Като си представя проснатия на земята мъж и се съсредоточа върху детайла, който сте вмъкнали – логото – на практика вече съм повярвала, че мъжът е бил застрелян. В момента, в който си представя краката му в тази позиция и тялото му на земята, вече съм една крачка по-близо до онова, което искате да повярвам. Приела съм, че мъжът е мъртъв и вие сте го застреляли. Горе-долу така стои въпросът и с другия детайл – че чорапът е бил кашмирен. Единственият начин да разбера това е да го пипна. Така че в ума ми съвсем естествено се заражда картината на убиеца, който любопитно опипва крака на мъртвеца. Изглежда железен тоя тип, плашещ. Много достоверно.

***

Ресторантът, в който Гърни прие да се срещне със Соня Рейнолдс, се намираше в едно малко селце близо до Бейнбридж, на средата на пътя между полицейската академия в Олбъни и галерията на Соня в Итака. Трябваше да свърши лекцията си в единайсет часа и да стигне в "Препускащата патица" – изборът бе на Соня – в един без петнайсет.

Смешно-глуповатото име, подходящо за селска кръчма, и огромната птица с изпъкнали очи на поляната пред ресторанта изобщо не отговаряха на непретенциозния, почти спартански декор. Според Гърни това несъответствие напомняше на разминаването в някои неудачни бракове: като преплетени телефонни жици, които изпращат объркани сигнали в грешни посоки.

Пристигна първи и го заведоха до запазената маса за двама. Тя се намираше до прозорец, от който се откриваше гледка към малко езеро (може би там някога е имало патици, откъдето бе дошло и името на заведението). Сервитьорката, закръглена и жизнерадостна тийнейджърка със стърчаща във всички посоки розова коса и неописуема смесица от дрехи в крещящи цветове, донесе две менюта и две чаши вода с лед.

Гърни разгледа внимателно малкото помещение и преброи девет маси, само две от които бяха заети. И на двете цареше мълчание: на едната млада двойка се взираше съсредоточено в екраните на телефоните си "Блекбъри", а на другата седяха мъж и жена на средна възраст, потънали в собствените си мисли.

Гърни зарея поглед към езерцето, докато отпиваше малки глътки от водата и мислеше за Соня. Като се замисли за взаимоотношенията им – които не бяха романтични, а само професионални, макар от негова страна да имаше и немалка доза потиснато сластно желание – осъзна през какъв странен период са преминали. Скоро след преместването им тук двамата с Мадлин се бяха записали на курс по изкуство, който Соня водеше в музея в Купърстаун. Вдъхновен от заниманията, Гърни започна да създава художествени произведения от графично обработените полицейски снимки на убийци – подчертаваше жестокостта на характера им чрез едва доловими промени на официалните фотографии, направени веднага след залавянето им. Соня силно се заинтригува от проекта му и успя да продаде осем от произведенията (всяко на цена две хиляди долара) в галерията си в Итака, затова Гърни се занимава с това в продължение на няколко месеца, въпреки че зловещата тематика на снимките и желанието му да достави удоволствие на Соня не се нравеха на Мадлин. Сега отново се сети колко напрегнат се бе оказал този сблъсък. Припомни си и катастрофалните събития, които сложиха край на заниманията му със снимките на престъпници.

Освен че за малко не изгуби живота си, докато разследваше убийството на Мелъри, се сблъска и с болезнените доказателства за провала си като съпруг и баща. Това преживяване го направи по-смирен и го накара да си зададе въпроса дали любовта наистина е единственото важно нещо на света. Реши, че заниманията му със снимките и контактите му със Соня нарушават връзката с единствения човек, когото наистина обича, затова спря да посещава курса и се посвети на Мадлин.

Сега обаче, макар да бе изминала само година от онези събития, светлината от прозрението почти бе угаснала. Все още смяташе, че в него има много истина – че в известен смисъл любовта наистина е най-важното нещо на света – но вече не я възприемаше като единствената светлина във вселената. Значението, което ѝ отдаваше, постепенно отслабна и това не му тежеше. Усещаше промяната като настройване на една по-реалистична вълна, което определено не бе лошо нещо. В крайна сметка човек не би могъл да издържи дълго на такова емоционално напрежение както при случая "Мелъри"; в противен случай съществуваше реална опасност да забрави да окоси ливадата или да купи храна – или да не е в състояние да заработи достатъчно пари за храна и косачка за трева. Не бе ли това характерно за всяко подобно преживяване? Всяко силно напрежение бързо се уталожваше и биваше заместено от обичайния ежедневен ритъм. Затова Гърни не се притесняваше особено от факта, че сега идеята, че "любовта е най-важното нещо на света" му звучи като текста на полузабравена, отдавна изживяла времето си народна песен.

Това обаче не значеше, че е забравил всякаква предпазливост. У Соня Рейнолдс обаче имаше някакво особено електричество, което само много глупав мъж би сметнал за безопасно. Когато младата сервитьорка с розовата коса въведе стройната, елегантна Соня в помещението, тази енергия бе съвсем осезаема, като ниското жужене, което се разнася около мощна електроцентрала.

– Дейвид, любов моя! Изглеждаш... абсолютно същият! – възкликна тя и се приближи към него с танцова стъпка, след което му поднесе бузата си за целувка. – Но пък как иначе би могъл да изглеждаш? Ти си като скала. Такава твърдост, такова постоянство!

Соня произнесе последната дума с такава наслада, сякаш бе най-подходящият италиански термин за нещо, което английският език не бе в състояние да опише.

Облечена бе с плътно прилепнали маркови дънки и лъскава блуза под ленено сако с такава небрежно-елегантна кройка, че едва ли струваше по-малко от хиляда долара. Не носеше нито бижута, нито грим, които да отвличат вниманието от смуглата ѝ, съвършена кожа.

– Какво гледаш? – Тонът ѝ бе игрив, очите ѝ блестяха.

– Теб. Изглеждаш... страхотно.

– Би трябвало да съм ти много сърдита, нали си наясно?

– Защото спрях да се занимавам със снимки ли?

– Естествено, че затова! Снимките бяха страхотни, обожавах ги. Клиентите ми – също. И досега можех да ги продавам. А един ден ти ми се обаждаш и заявяваш, че повече не можеш да се занимаваш с това. Имал си лични причини, повече не си можел да правиш снимки, не си можел да говориш за това. Точка по въпроса. Не си ли съгласен, че имам достатъчно основание да съм ти бясна?

Изобщо не звучеше ядосано, затова реши да не ѝ отговаря. Само седеше и я наблюдаваше, удивен от количеството искряща енергия, което успява да вложи във всяка своя дума. Това бе и първото нещо, което бе привлякло вниманието му по време на курса ѝ. Това и раздалечените ѝ зелени очи.

– Аз обаче ти прощавам. Защото и занапред ще правиш такива снимки. Недей да ми клатиш глава. Повярвай ми, когато ти обясня какво става в момента, вече няма да си така скептичен. – Млъкна за миг и огледа обстановката за първи път, откакто бе влязла в ресторанта. – Жадна съм. Да си поръчаме нещо за пиене.

Когато розовокосата сервитьорка се появи отново, Соня си поръча водка със сок от грейпфрут. Макар разумът да го предупреждаваше да не го прави, Гърни последва примера ѝ.

– И така, господин пенсиониран полицай – започна тя, след като им донесоха питиетата и двамата отпиха, – преди да ти обясня как точно ще се промени животът ти, разкажи ми какъв е той в момента.

– Животът ми ли?

– Имаш такъв, нали?

Обзе го неприятното усещане, че тя вече знае всичко, което я интересува, включително характерните за живота му опасения, съмнения и конфликти. Същевременно обаче нямаше откъде да е разбрала. Макар да бе излагал произведенията си в галерията ѝ, никога не бе споделял нищо толкова лично.

– Животът ми е добър.

– А-а, обаче го казваш така, сякаш и сам не си вярваш. Все едно го казваш по задължение, защото се предполага да говориш по този начин.

– Наистина ли звучи така?

Тя отпи още веднъж от чашата си.

– Не искаш ли да ми кажеш истината?

– А каква смяташ, че е тя?

Соня наклони главата си на една страна и се вгледа внимателно в лицето му, после сви рамене:

– Не ми влиза в работата, нали? – Тя погледна през прозореца към езерото отвън.

Гърни изпи половината от водката си на две глътки.

– Предполагам, че не се различава особено от живота на останалите – малко от това, малко от онова... обичайните неща.

– От твоята уста "това" и "онова" звучат като комбинация от много мрачни обстоятелства.

Той се разсмя (без в действителност да изпитва никакво веселие), а после настъпи мълчание. Гърни го наруши първи:

– Открих, че не съм голям любител на природата, макар да се надявах на противното.

– А съпругата ти я обича, така ли?

Гърни кимна:

– Не че не възприемам красотата на онова място – високо в планината, усамотено, дървета и така нататък, обаче...

Соня го измери с проницателен поглед:

– Но като се опиташ да обясниш, само повтаряш "не че това", "не че онова". Опитваш се да отричаш.

– Какво? А, разбирам какво имаш предвид. Толкова ли са ми очевидни проблемите?

– Недоволството винаги е очевидно, не си ли съгласен? Какъв е проблемът? Не ти харесва думата ли?

– Думата "недоволство" ли? Не, просто... Как да кажа – онова, в което съм най-добър, нагласата ми и начинът, по който работи умът ми, не са особено полезни там, горе. Аз... умея да разнищвам ситуации, да анализирам проблеми, да откривам несъответствия, да разгадавам загадки. А нито едно от тези неща не е... – гласът му заглъхна.

– А съпругата ти, естествено, смята, че би трябвало да се наслаждаваш на маргаритките, а не да ги анализираш. Тя очаква да възкликнеш "О, колко са красиви!", вместо да питаш "Защо тук има маргаритки?" Права ли съм?

– И така може да се каже.

– Слушай – с неочакван ентусиазъм смени темата тя, – има един човек, с когото трябва да се запознаеш. При това възможно най-скоро.

– И с каква цел?

– Иска да те направи богат и известен.

Гърни се намръщи.

– Да, да, знам, че нямаш особено желание да ставаш богат, да не говорим за известен. Сигурна съм, че имаш много сериозни теоретични основания за това. Нека предположим обаче, че ти кажа нещо съвсем конкретно...

Тя огледа помещението. По-възрастната двойка тъкмо се изправяше – сякаш ставането от масата беше проект, който трябва да се реализира много внимателно. Двамата млади пък все още бяха заети с телефоните си, каквото и да правеха там с тях. Палците им натискаха клавишите с бясна скорост. На Гърни му хрумна странната идея, че може би си разменят съобщения, макар да седяха от двете страни на една и съща маса.

В този миг Соня прекъсна мислите му с драматично снижен глас:

– Как би реагирал, ако ти кажа, че един човек иска да купи твоя снимка за 100000 долара?

– Бих казал, че е откачен.

– Така ли смяташ?

– Че какво друго обяснение би могло да има?

– На един търг миналата година работният стол на Ив Сен Лоран бе продаден за 28 милиона долара. Виж, това може да се нарече откачено. Обаче 100000 долара за един от твоите невероятни портрети на серийни убийци? Това изобщо не е откачено. Страхотно – да, но не и откачено. Всъщност според онова, което знам за този мъж и начина му на работа, цената на произведенията ти само ще се покачва.

– Познаваш ли го?

– Сега за първи път се срещнах лично с него. Но съм чувала много за него. Той е нещо като отшелник, ексцентричен тип, който се появява от време на време и разтърсва света на изкуството с някоя покупка, а после отново изчезва. Ако се съди по името му, може би е холандец, но никой не знае къде живее. Швейцария... Южна Америка... Около него цари мистерия. Много е потаен, но пък има повече пари от Господ. Когато Джикинстил демонстрира интерес към някой творец, финансовите измерения на този интерес са огромни. Огромни!

Симпатичното момиче с розовата коса, което бе прибавило бледозелен шал към и без това умопомрачителното си облекло, прибираше чиниите и чашите от освободената маса.

– Скъпа – обърна се към нея Соня – би ли ми донесла още една водка със сок от грейпфрут? Май и приятелят ми ще пийне още едно, а?

Глава 27

Много храна за размисъл

Гърни не знаеше какво да мисли. Този следобед, докато шофираше към дома си, му бе изключително трудно да се съсредоточи върху каквото и да било.

Той не знаеше нищо за така наречения "свят на изкуството". Подозираше единствено, че е населен с някакви хора, които са толкова различни от полицаите, колкото папагалите от ротвайлерите. Макар да бе топнал върха на пръстите си в тези води преди година, когато направи първите си обработени фотографии, той не бе видял много от този свят. Галерията на университетското градче не бе точно мястото, където човек може да срещне ексцентрични милионери. Там не можеш да продадеш стол на известен дизайнер за 28 милиона долара. Няма и мистериозни знаменитости, подвизаващи се под името Джей Джикинстил, които биха предложили 100000 долара за една компютърно обработена снимка на сериен убиец.

На всичкото отгоре – "всичкото" беше фантастичното бизнес предложение, което му бе поднесла на тепсия – самата Соня никога не бе изглеждала така достъпна. Дори бе намекнала, че може да си наеме стая в "Препускащата патица" (към ресторанта имаше и хотелска част), ако изпие прекалено много и не е в състояние да шофира. За да отклони тази не особено прикрита покана, Гърни трябваше да потърси у себе си почтеност, каквато не бе сигурен, че притежава. От друга страна, може би "почтеност" бе твърде силна дума. Истината бе съвсем проста: той никога не бе лъгал Мадлин и не му се искаше да започва сега.

После обаче се зачуди дали действително е отклонил поканата на Соня, или само е отложил положителния си отговор. Съгласил се бе да се срещне с богатия и ексцентричен господин Джикинстил. Уговорката бе за вечеря, другата събота в Манхатън, когато щеше да научи всички подробности за невероятното бизнес предложение, на което – ако бе реално – щеше да е много трудно да откаже. Соня пък щеше да играе ролята на посредник между двамата в случай на евентуални бъдещи сделки. Така че не можеше да се каже, че я е изключил от живота си. Тъкмо обратното.

Всички тези мисли се блъскаха усилено в главата му и усещането изобщо не бе приятно. Опита се да пренасочи вниманието си и да се съсредоточи върху случая "Пери", макар да осъзнаваше иронията: опитваше се да се успокои, като бърка в гнездото на осите.

Превъзбуденият му ум в крайна сметка се предаде и Гърни едва не се уби, като задряма на волана. Спасиха го дупките по пътя. Колата започна да подскача и той рязко се разсъни. След няколко километра спря на една бензиностанция и си купи чаша кафе. Беше горчиво, независимо от излишно голямото количество захар и мляко. Заради отвратителния вкус още не можеше да спре да гримасничи.

Върна се в колата си и извади от папката списъка с имена и телефонни номера. Обади се на Скот Аштън и Уитроу Пери, като и в двата случая попадна на гласова поща. Остави на Аштън съобщение да му звънне, за да обсъдят нова насока в разследването. Молбата му към Пери пък бе да се срещнат възможно най-скоро, в удобно за заетия неврохирург време. В края на съобщението вмъкна фина уловка: "Напомнете ми да ви попитам за пушката ви "Уедърби".

В момента, в който затвори, телефонът в ръката му звънна. Обаждаше се Пери – само че съпругата.

– Дейв, Вал е. Искам да отидеш на една среща.

– Каква среща?

Тя му обясни, че е говорила с Шеридън Клайн, окръжния прокурор, и му е разказала всичко, което е научила от Гърни.

– Какво например?

– Ами казах му, че цялата история е много по-сложна, отколкото смятат ченгетата. Че може да се окаже някакво извратено отмъщение, че Хектор Флорес вероятно изобщо не е Хектор Флорес и ако търсят някакъв незаконен мексикански имигрант – а те именно това правят – никога няма да го намерят. Казах му, че така губят времето на всички, а също и че са банда шибани идиоти.

– Така ли ги нарече – шибани идиоти?

– За четири месеца не успяха да разберат и половината от онова, което ти научи за два дена. Така че – да, точно така ги нарекох, шибани идиоти. Точно такива са!

– Определено знаеш как да разбуташ гнездото на осите!

– Щом се налага...

– И как реагира Клайн?

– Клайн ли? Клайн е политик. Съпругът ми – или по-точно, парите му – играят немалка роля в политиката на щата Ню Йорк. Затова окръжен прокурор Клайн прояви желание да изслуша всякакви предложения за алтернативни подходи към случая. Освен това явно те познава много добре, попита ме каква точно е ролята ти в разследването. Обясних му, че си консултант. Тъпа дума, но го удовлетвори.

– Преди малко спомена за някаква среща...

– В кабинета му, утре следобед, в 15:00 часа. Ще присъствате ти, той и представител на щатската полиция – не ми каза точно кой. Ще отидеш, нали?

– Ще отида.

Излезе от колата си, за да изхвърли празната чашка от кафето в контейнера за боклук до колонките за бензин. Един древен оранжев трактор "Фармол", който влачеше натоварено със сено ремарке, мина с пуфтене покрай бензиностанцията. Във въздуха се смесваха миризмите на оборска тор, бензин и сено. Когато се върна в колата, телефонът му отново звънеше.

Обаждаше се Аштън:

– За каква нова насока в разследването става дума? – запита направо той.

– Искам да науча някои имена: учениците, с които Джилиан е била в един клас от момента на постъпването си в "Мейпълшейд"; терапевтите, съветниците и лекарите, с които се е срещала редовно. Би било добре да ми дадете и списък на евентуалните ви врагове – всеки, който би имал причина да нарани вас или Джилиан.

– Страхувам се, че навлизате в задънена улица. Не мога да ви предоставя онова, което искате.

– Дори списък със съучениците ѝ? Или имената на служителите ви, с които може би е разговаряла?

– Явно не съм обяснил достатъчно добре политиката на "Мейпълшейд" за пълна конфиденциалност. Пазим само минималното количество документация, изисквано от законите на щата, при това за най-краткия възможен срок и нито ден повече. Законът не ни задължава да съхраняваме имената и адресите на бившите си служители, затова не го и правим. Не поддържаме досиета с "диагнози" или "история на лечението", защото официално не извършваме такива. Политиката ни е да не разкриваме нищо пред никого. По-скоро ще оставим да затворят "Мейпълшейд", отколкото да нарушим този принцип. Учениците ни и семействата им ни вярват много повече, отколкото на останалите подобни учреждения. Ние пък държим доверието им да остане непоклатимо, затова не позволяваме да бъде предадено по никакъв начин.

– Каква красноречива реч – бавно каза Гърни.

– Да, изнасял съм я и преди – призна Аштън – и вероятно няма да е за последно.

– Значи за вас няма значение, че списъците със съученици или служители, на които Джилиан може да се е доверила, биха помогнали за откриването на убиеца ѝ?

– Вие го казвате, не аз.

– Да предположим, че тези имена биха могли да спасят вашия живот. Това ще промени ли решението ви?

– Не.

– Не ви ли притеснява произшествието с чашата за чай?

– Никак – в сравнение с възможността да навредя на "Мейпълшейд". Отговорих ли изчерпателно на въпросите ви?

– Какво ще кажете за външните врагове, такива, които нямат нищо общо с училището?

– Предполагам, че Джилиан е имала доста, но аз не знам имената им.

– Ами вие?

– Да, имам противници в академичните среди, както и немалко съперници, които завиждат на професионалните ми успехи. Намират се и пациенти с наранено его, въобще хора, чиято глупост ме е нервирала в един или друг случай... Нищо чудно сред тях да се срещат и такива, които ми имат зъб.

– Нещо против да ми кажете имената им?

– Страхувам се, че не мога да го направя. А сега трябва да тръгвам за следващата си среща.

– Определено имате много срещи.

– Приятен ден, детективе.

Гърни прекоси Дилуийд и точно когато спря пред магазина на Абелард, за да си купи прилично кафе и да изплакне отвратителния вкус от предишното от устата си, телефонът му звънна отново.

Когато видя кой се обажда, на лицето му се изписа усмивка.

– Детектив Гърни, обажда се Агата Смарт, секретарката на доктор Пери. Поискали сте среща с него, както и информация за ловната му пушка. Така ли е?

– Да. Чудех се кога мога да...

– Можете да ни изпратите въпросите си в писмен вид – прекъсна го тя. – Доктор Пери ще прецени дали има основание да се срещнете.

– Не съм сигурен дали това е станало достатъчно ясно от съобщението ми, но въпросите ми са свързани с разследването на убийството на доведената му дъщеря.

– Наясно сме с това, детективе. Както казах, можете да ги напишете и да ни ги изпратите. Искате ли да ви дам адреса?

– Няма да е необходимо – отвърна Гърни, като се опитваше да потисне раздразнението си. – Всъщност те могат да бъдат сведени до един съвсем прост въпрос: дали може да каже със сигурност къде е била пушката му през следобеда на 17 май.

– Както вече споменах, детективе...

– Просто му предайте въпроса ми, госпожо или госпожице Смарт. Благодаря ви.

Глава 28

Една различна гледна точка

Без малко да я пропусне. Когато стигна мястото, където тесният, покрит с чакъл път стигаше до имота му и продължаваше през ливадата до къщата, един червеноопашат ястреб излетя от върха над висока канадска ела вляво от Гърни и се понесе над пътя, а после и над езерото. Докато го гледаше как изчезва над върховете на дърветата, забеляза Мадлин, която седеше на старата пейка на брега на езерото, полускрита зад висока туфа папур. Гърни спря колата до старата червена плевня, излезе и помаха с ръка.

Мадлин отвърна с едва забележима усмивка – доколкото той можеше да прецени от това разстояние. Прииска му се да поговори с нея, имаше нужда от това. Пое по криволичещата пътека край затревения бряг на езерото към пейката. Наоколо цареше безмълвие и неподвижност.

– Нали мога да седна при теб за малко?

Тя кимна съвсем леко, сякаш смяташе, че ще наруши спокойствието на местността, ако каже нещо на глас.

Гърни седна и се вгледа в нетрепващата повърхност на езерото, в която се отразяваха листата на захарните кленове, растящи по другия бряг. Листата им бяха започнали да придобиват по-убит есенен оттенък. После погледна Мадлин и го обзе странно чувство: сякаш спокойствието ѝ не беше резултат на заобикалящата ги природа, а тъкмо обратното, че настроението и душевният мир на жена му, дълбоко скрити в нея, се предаваха на околността. И преди му бе хрумвало нещо подобно, но умът му, който не бе склонен да се поддава на сантиментални настроения, отхвърляше идеята.

– Имам нужда от помощта ти – чу собствения си глас, с който сякаш говореше някой друг, – за да реша някои въпроси.

Мадлин не каза нищо и той продължи:

– Денят бе объркващ... Повече от объркващ.

Тя му хвърли един от характерните си погледи, които или изразяваха много (в случая мнението ѝ, че не би могъл да очаква различен резултат, щом се е забъркал в случая "Пери"), или му предоставяха празен лист, на който тревожното му съзнание да изпише посланието.

Което и да беше от двете, той продължи да говори:

– Никога не съм се чувствал така... претоварен. Намери ли бележката, която ти оставих?

– За срещата с приятелката ти от Итака ли?

– Не бих я нарекъл точно "приятелка".

– "Съветничка" тогава?

Прииска му се да се впусне в спор за подходящата дума, да се защити, да каже, че е невинен, но се сдържа.

– Един колекционер е говорил с галерия "Рейнолдс". Проявил е интерес към портретите на престъпници, които миналата година излагах там.

Мадлин вдигна иронично вежди заради това, че бе заместил името на Соня с това на галерията ѝ.

Той обаче продължи и спокойно пусна "бомбата":

– Ще ми даде по сто хиляди долара за всеки уникален портрет.

– Това е смешно!

– Соня твърди, че човекът е сериозен бизнесмен.

– От коя точно лудница е избягал?

От другата страна на туфата папур се чу силен плясък. Тя се усмихна:

– Тази беше голяма.

– За някаква жаба ли говориш?!

– Извинявай.

Гърни затвори очи. Не искаше да си признае, че е прекалено раздразнен от очевидната ѝ незаинтересованост от неочаквания му късмет.

– Доколкото познавам света на изкуството, той е една огромна лудница. Някои от пациентите в нея обаче имат и страшно много пари. Очевидно този тип е един от тях.

– И какво точно иска от теб за тези 100000 долара?

– Ретуширана снимка, каквато само той да има. Единствена по рода си. Ще се наложи да взема портретите, които направих миналата година, и да ги обработя допълнително. Да ги променя така, че да не приличат на никои от онези, които галерията е продала досега.

– Онзи сериозно ли го иска?

– Така ми каза Соня. Спомена още, че е възможно клиентът да поиска повече от една фотография. Всъщност тя вече си представя седемцифрени суми.

Извърна се към Мадлин, за да види реакцията ѝ.

– Седемцифрени суми? Сума над един милион долара?

– А-ха.

– О, боже! Това... наистина е нещо.

Той се вгледа настойчиво в лицето ѝ:

– Нарочно ли се опитваш да реагираш с възможно най-голямо безразличие?

– И каква точно реакция се очаква от мен?

– Ами да проявиш поне любопитство... или задоволство, щастие? Да помислиш какво бихме могли да направим с толкова много пари?

Тя се намръщи замислено, после се усмихна:

– Може да прекараме цял месец в Тоскана.

– Това ли би направила с един милион долара?

– Какъв милион?

– Седемцифрена сума, забрави ли вече?

– Чух те много добре. Само че не си спомням да си казвал, че вече е станала реалност.

– Според Соня вече е факт. В събота ще вечерям с него в града. Колекционерът се казва Джей Джикинстил.

– В града?

– От твоята уста звучи като "в канализацията".

– И какво колекционира въпросният господин?

– Нямам представа. Каквото и да е обаче, явно плаща добри пари за него.

– И ти смяташ, че може да му се вярва? Че наистина има желание да ти плати стотици хиляди долари за някакви разкрасени снимки на престъпници, на една измет? Имаш ли изобщо представа кой е той?

– Утре ще разбера.

– Чуваш ли се какви ги говориш?

Доколкото можеше да анализира собственото си емоционално състояние, Гърни не се чувстваше спокоен, че постъпва правилно, но не беше готов да си го признае.

– Какво точно искаш да кажеш?

– Ами ти си много добър в разкостването. Нямаш равен в това.

– Наистина не разбирам какво имаш предвид!

– Така ли? Искам да кажа, че много те бива да раздробяваш нещата, за да ги анализираш. Веднъж каза, че имаш "набито око за несъответствията". А тази история определено има нужда от малко ръчкане и раздробяване. Как така не си се заел да я разнищиш?

– Може би изчаквам, за да получа малко повече информация, да видя дали предложението е истинско и кой е този Джикинстил.

– Да, звучи логично – каза тя с толкова спокоен и разумен тон, че явно имаше предвид тъкмо обратното. – Впрочем що за име е това?

– Джикинстил ли? Холандско, струва ми се.

Тя се усмихна:

– На мен пък ми звучи като име на чудовище от детска приказка.

Глава 29

В списъка на липсващите

Докато Мадлин приготвяше спагети със скариди за вечеря, Гърни слезе в мазето и се зае да преглежда стари броеве на "Сънди Таймс", които пазеха за един градинарски проект (Приятелка на Мадлин ѝ бе обяснила как се прави градинска леха, в която се слагат вестници за тор). Той търсеше в притурките предизвикателната рекламна фотография на Джилиан и по-специално автора на снимката. Тъкмо се канеше да остави вестниците и да звънне на Аштън, за да го попита за името на фотографа, когато намери рекламата. В резултат на някакво ужасяващо съвпадение, за последно тя бе публикувана в деня на убийството.

Вместо само да си препише надписа под снимката ("Фотограф: Грегорио"), реши да вземе притурката със себе си. Качи се горе и я сложи разтворена на масата, където Мадлин тъкмо нареждаше чиниите за вечеря.

– Какво е това? – попита съпругата му, като я видя.

– Реклама за много, много скъпи шалове. Ужасно скъпи. Освен това е снимка на жертвата.

– Жерт... да не би да имаш предвид...

– Джилиан Пери.

– Булката?

– Булката.

Мадлин се вгледа по-внимателно в рекламата.

– И двата образа са нейни – обясни Гърни.

Мадлин бързо кимна, с което искаше да покаже, че вече се е досетила.

– С това ли си е изкарвала прехраната?

– Все още не знам дали е било постоянна работа или нещо еднократно. Когато за първи път видях снимката в къщата на Скот Аштън, бях прекалено учуден и не го попитах.

– Закачил си е това нещо в къщата?! Той е вдовец, да избере точно тази снимка... – Тя поклати глава.

– Говори за Джилиан по същия начин, по който и майка ѝ – като за някаква изключително интелигентна, прелъстителна, болна маниачка. Работата е там, че целият случай е такъв. Всички, които по някакъв начин са свързани с него, са или гении, или луди за връзване... или патологични лъжци, или... и аз вече не знам. Господи, съседът на Аштън, за чиято съпруга се предполага, че е избягала с убиеца, се забавлява с влакче-играчка под коледна елха в мазето на къщата му. Никога не съм се чувствал така объркан! Все едно се нося по течението без ясна посока. Същата работа е и със следата. Екипът с кучета-следотърсачи е успял да проследи дирята от миризма до оръжието на убийството в гората, но оттам тя изчезва. Оттук следва, че убиецът се е върнал в бунгалото и се е скрил там, само дето там няма къде да се скрие. И така, в един момент си мисля, че знам какво става, а в следващия осъзнавам, че нямам никакви доказателства за теорията си. Има множество интересни сценарии, но когато ги разучиш по-внимателно се оказва, че са невъзможни.

– Какво значи това?

– Означава, че са ни необходими още доказателства, проверена информация, свидетелски показания от първа ръка на хора, на които може да се има доверие. До този момент нито един от разказите не е подкрепен от факти. Много е лесно да се подведеш по една интересна хипотеза. Може да се ангажираш емоционално до такава степен, че да не забележиш, само ти се иска хипотезата да е вярна. Хайде да вечеряме! Може би храната ще ми раздвижи мозъка.

Мадлин постави в средата на масата голяма купа спагети със скариди и доматен сос с чесън. До нея сложи две по малки купички – в едната имаше натрошено сирене "Асиаго", а в другата – нарязан на ситно босилек. Двамата започнаха да се хранят мълчаливо, всеки потънал в мислите си.

На устните на Гърни напираше усмивка, но той се сдържа. Осъзна, че раздразнението му, колкото и да бе неприятно като чувство, бе подтикнало Мадлин да обсъжда с него подробностите по случая. Нещо, на което се бе надявал, но досега не бе успял да постигне.

След няколко хапки Мадлин започна да си играе с една скарида и заяви:

– Малката ябълка не е паднала далеч от дървото.

– Хм?

– Майката и дъщерята имат много общи черти.

– Това, че и двете са малко нестабилни ли?

– Е, и така може да се каже.

Отново настъпи мълчание. Жена му си играеше със скаридата – побутваше я насам-натам с вилицата си.

– Сигурен ли си, че не е имало къде да се скрие?

– Да се скрие ли?

– В бунгалото.

– Защо питаш?

– Когато бях на тринайсет години, гледах един отвратителен филм. Ставаше дума за един хазяин, който бе оставил тайни пролуки в между стените на апартаментите и наблюдаваше наемателите през малки шпионки.

В този миг звънна стационарният телефон.

– Бунгалото е съвсем малко, има само три стаи – обясни Гърни, докато ставаше, за да вдигне.

– Просто ми хрумна – сви рамене тя. – Още потръпвам, като се сетя за онзи филм.

Телефонът се намираше на бюрото във всекидневната. Гърни успя да вдигне слушалката едва след четвъртото позвъняване.

– Гърни на телефона.

– Детектив Гърни? – гласът бе на млада жена и звучеше колебливо.

– Да. С кого разговарям?

От другата страна на линията се чуваше шумно дишане, явно жената бе силно притеснена.

– Там ли сте още?

– Да, аз... не би трябвало да се обаждам, но... исках да поговоря с вас.

– Кой се обажда?

Последва нова пауза.

– Савана Листън – отвърна младата жена след кратко колебание.

– С какво мога да ви помогна?

– Знаете ли коя съм?

– Трябва ли?

– Мислех, че може би е споменал името ми.

– Кой да е споменал името ви?

– Доктор Аштън. Аз съм една от секретарките му.

– Разбирам.

– Затова се обаждам. Тоест, може би точно затова не би трябвало да се обаждам, но... Вярно ли е, че сте частен детектив?

– Савана, кажете ми защо точно се обаждате.

– Добре, но... няма да казвате на никого, нали? Иначе ще си изгубя работата.

– Освен ако не смятате да нараните някого, не виждам защо ми е да разкривам каквото и да било.

Този отговор, който бе използвал стотици пъти през дългата си кариера, бе напълно лишен от съдържание, но явно на нея ѝ бе достатъчен.

– Добре. Просто ще ви кажа. По-рано днес, когато се обадихте на доктор Аштън, чух случайно разговора ви. Искахте имената на момичетата от класа на Джилиан, с които тя имаше навика да излиза, нали така? Само че той каза, че не може да ви ги даде?

– Да, нещо такова.

– А защо ви трябват?

– Съжалявам, Савана, но нямам право да го обсъждам. Бих искал обаче да разбера защо ми се обаждате.

– Мога да ви съобщя две имена.

– На момичета, с които се е събирала Джилиан?

– Да. Знам ги, защото докато учех тук, понякога излизахме заедно. Именно затова ви се обаждам, поне отчасти. Става нещо странно... – гласът ѝ леко започна да трепери, сякаш всеки момент щеше да се разплаче.

– Какво странно нещо, Савана?

– Двете момичета, с които Джилиан излизаше... и двете изчезнаха, след като завършиха.

– Какво точно имате предвид под "изчезнаха"?

– Ами и двете са напуснали домовете си през лятото. Семействата им не са ги виждали и никой не знае къде са. А има и още нещо, нещо ужасно... – Дишането ѝ сега бе толкова неравно и плитко, че приличаше повече на тихо хлипане.

– Какво "ужасно нещо", Савана?

– И двете разправяха, че искат да легнат с Хектор Флорес.

Глава 30

Моделите на Грегорио

До края на разговора си със Савана Листън Гърни ѝ зададе дузина въпроси и получи дузина полезни отговори. Научи и имената на двете момичета, а накрая му бе отправена една много настоятелна молба: да не споменава на доктор Аштън за обаждането.

Имало ли някаква причина да се страхува от него? Не, разбира се – доктор Аштън бил светец. Просто не ѝ било приятно да прави нещо зад гърба му. Освен това не искала лекарят да си помисли, че не се доверява напълно на преценката му.

А доверява ли се напълно на преценката му? Да, естествено! Само малко я притеснявал фактът, че той не се притеснява от изчезването на момичетата.

Следователно е казала на Аштън за тези "изчезвания"? Да, казала му, разбира се! Той обаче обяснил, че възпитаниците на "Мейпълшейд" често имат основателни причини да се спотаят или направо да изчезнат след завършването си. А и не било необичайно семействата им да не ги потърсят и да не поддържат връзка с порасналите си дъщери, които искат малко свобода.

А как изчезналите момичета се запознали с Хектор? Ами доктор Аштън понякога го водел в "Мейпълшейд", за да се погрижи за лехите с цветя. Хектор бил много готин и някои от момичетата били силно заинтригувани от него.

Имало ли сред служителите на "Мейпълшейд" някой, на когото да се е доверявала и с когото да е споделяла? Да, доктор Кейл, който отговарял за много неща в училището. Но доктор Кейл, Саймън Кейл, се пенсионирал и сега живеел в Купърстаун. Тя открила телефона на Гърни в интернет, а пък той вероятно можел да намери номера на доктор Кейл по същия начин. Кейл бил раздразнителен и опак старчок, но може би знаел разни неща за Джилиан.

А защо му казвала всичко това? Защото бил детектив, а понякога ѝ се случвало да лежи нощем и уплашено да се пита какво се е случило с изчезналите момичета. Денем разбирала, че доктор Аштън вероятно е прав, че много от ученичките са от семейства с проблеми – болни семейства като нейното собствено – и би било нормално да искат да се отдалечат от тях. Да се махнат, и то без да оставят информация за бъдещия си адрес или намеренията си. Нищо чудно дори да сменят имената си. Нощем обаче... нощем ѝ хрумвали и други идеи, които ѝ пречели да заспи.

А, да – между другото, изчезналите момичета имали още нещо общо помежду си (освен факта, че и двете демонстрирали огромен интерес към Хектор, докато работел в градината, гол до кръста).

И какво било то?

След като завършили "Мейпълшейд", и двете били позирали – също като Джилиан – "за онези ужасно секси реклами на шалове".

Когато Гърни се върна в кухнята, Мадлин все още седеше на масата. Пред нея лежеше отворена притурката на списание "Тайм". Той отиде при жена си и се вгледа в смущаващото изображение на ненаситност и себепогълнатост. Усети, че косъмчетата на тила му настръхват.

Мадлин го погледна любопитно и Гърни реши, че така иска да разбере дали той има желание да сподели за телефонния разговор.

Благодарен за проявения интерес, той ѝ го разказа в най-големи подробности.

Любопитството ѝ бе изместено от загриженост:

– Някой трябва да разбере защо няма никаква връзка с тези момичета.

– Съгласен съм.

– Не трябва ли да съобщят в местното полицейско управление?

– Не е толкова просто. Момичетата, за които Савана ми разказа, са били в класа на Джилиан и съответно – на нейната възраст. Това означава, че в момента са най-малко на деветнайсет години и според закона са пълнолетни. Ако роднините им или други хора, с които са общували редовно, не ги обявят за изчезнали, полицията не може да направи нищо. От друга страна...

Той извади от джоба мобилния си телефон и набра номера на Скот Аштън.

След четири позвънявания, точно преди да се включи гласовата поща, лекарят вдигна.

– Добър вечер, детектив Гърни.

Явно бе видял името, изписано на екрана.

– Доктор Аштън, извинявам се за безпокойството, но изникна нещо.

– Напредък ли има?

– Не съм сигурен дали може да се нарече така, но е важно. Разбирам политиката за конфиденциалност на "Мейпълшейд", достатъчно ясно ми я обяснихте, но в случая се налага да направите изключение. Трябва ми достъп до архивите ви с данни за постъпилите ученици.

– Смятах, че наистина сме изяснили този въпрос. Принципи, от които се правят изключения, не могат да се смятат за принципи. А в "Мейпълшейд" конфиденциалността е всичко. Тя е най-важна и не правим изключения. Никакви!

Гърни установи, че нивото на адреналина му рязко се е покачило.

– Имате ли желание да научите какъв точно е проблемът?

– Кажете ми.

– Нека предположим, че Джилиан може да не е била единствената жертва.

– За какво говорите?

– Възможно е тя да е само една от няколкото ученички, завършили "Мейпълшейд", които са били потенциални мишени на Хектор Флорес.

– Не разбирам...

– Получих сведения, че някои от завършилите "Мейпълшейд" ученички, които са били благоразположени към Хектор Флорес, не могат да бъдат открити. Предвид тези обстоятелства трябва да проверим с кои от съученичките на Джилиан може да се установи контакт и с кои – не.

– Господи, наясно ли сте какво говорите? И откъде изобщо сте получили тези така наречени "сведения"?

– Източникът не е от значение.

– Естествено, че е от значение! От това зависи доколко може да му се вярва.

– От това може би зависи и животът на няколко момичета. Помислете си.

– Ще си помисля.

– Предлагам да го направите още сега.

– Не ми харесва тонът ви, детективе.

– Смятате, че тонът ми е проблемът в случая? Предлагам ви да помислите за нещо друго! Например за възможността някои от ученичките ви да изгубят живота си заради безценната ви политика на конфиденциалност! Помислете си как ще го обясните на полицията. И на медиите. И на родителите им. След като хубаво обмислите това, обадете ми се отново. А сега трябва да се свържа с други хора!

Гърни затвори и си пое дълбоко въздух.

Мадлин се вгледа внимателно в лицето му и се подсмихна криво.

– Какъв подход само!

– Защо, ти друг ли би използвала?

– Всъщност твоят не бе никак лош. Да стопля ли отново вечерята?

– Да, добра идея. – Пое си отново въздух и го изпусна, сякаш по този начин можеше да се освободи и от притока на адреналин. – Савана ми съобщи имената и телефонните номера на семействата на двете момичета – на двете жени всъщност – които според нея са изчезнали. Как мислиш, дали да им се обадя?

– Това твоя работа ли е?

Тя взе двете чинии и ги отнесе до микровълновата фурна.

– Добър въпрос – призна Гърни и седна на масата.

Нещо в поведението на Аштън го бе провокирало и го караше да действа импулсивно. Но като си наложи да разсъждава спокойно, осъзна, че проблемът с "изчезналите" бивши ученички беше от ресора на полицията. За да бъде обявено дадено лице за "изчезнало", трябваше да се спазят определени правни и протоколни процедури. След това в националните бази данни трябваше да се въведат описанието му и обстоятелствата, при които е било видяно за последен път. Имаше и друг, още по-важен проблем: този с работната сила. Ако се окажеше, че са изчезнали няколко лица, при това със съмнение, че са били отвлечени или нещо по-лошо, това не беше работа за един-единствен следовател. Утрешната среща с окръжния прокурор и представителя на Бюрото за криминални разследвания бе идеалната възможност да съобщи за обаждането на Савана и да отнесе въпроса до полицията.

Междувременно обаче можеше да поговори с Грегорио. Разговорът можеше да се окаже интересен.

Гърни взе лаптопа си от всекидневната и го постави на мястото, където допреди малко се намираше чинията му със спагети. Провери в указателя на град Ню Йорк и откри трийсет и двама души с тази фамилия. Разбира се, беше много по-вероятно Грегорио да е собствено име или професионален псевдоним, който да допринася за определен имидж в съответните среди. Не успя обаче да открие името в нито една от категориите, които някак можеха да са свързани с рекламата в списание "Тайм". Нямаше никакъв "Грегорио" нито сред фотографите, моделиерите и графичните дизайнери, нито в рекламните и маркетинговите агенции.

Изглеждаше странно да няма никаква информация за фотограф, който прави рекламни снимки... Освен ако не беше толкова известен, че всяка голяма клечка в бранша да го познава и да знае как да се свърже с него. Фактът, че е невидим за масите, само би повишил интереса към него. Все едно си член на изискан нощен клуб, в който се допускат само отбрани клиенти.

Хрумна му, че ако Аштън е получил своето копие на снимката направо от Грегорио, би трябвало да има телефонния му номер. Сега обаче едва ли бе най-подходящият момент да му го поиска. Всъщност възможно бе и Вал Пери да знае нещо за фотографа, дори пълното му име. Или поне някакви подробности за самата снимка. И в двата случая щеше да е най-подходящо да остави въпросите си за другия ден. А най-важното бе да запази ума си ясен, спокоен и отворен за нови възможности. Може би бе съвпадение, че две бивши възпитанички на "Мейпълшейд" бяха позирали за същия моден фотограф като Джилиан, макар и двете да си бяха падали по Хектор. Гърни затвори лаптопа си и го сложи на пода до стола си.

Мадлин се върна с чиниите им, от които отново се вдигаше пара, и седна срещу него. Той взе вилицата си, после отново я остави. Извърна се и погледна навън, но мракът зад френските прозорци се бе сгъстил. Не се виждаха нито патиото, нито градината – само отразените в стъклата фигури на самия него и съпругата му, седнали край масата. Забеляза строгите черти на лицето си, сериозната линия на устата, които му напомняха за баща му.

Междувременно Мадлин пък наблюдаваше него.

– За какво си мислиш?

– За нищо. Не знам. За баща ми.

– И какво за него?

Той примигна и я погледна.

– Разказвал ли съм ти историята за зайците?

– Не, не помня такова нещо.

Гърни прочисти гърло.

– Когато бях малък – на пет-шест години, най-много седем – карах баща ми да ми разправя истории за времето, когато е бил дете. Знаех, че е отраснал в Ирландия, и имах някаква бегла представа за страната от един календар, който наш съсед ни бе подарил, след като бе ходил там на почивка. Всичко бе много зелено, скалисто и някак диво. За мен това бе едно странно, но прекрасно място. Сигурно го харесвах толкова, защото изобщо не приличаше на "Бронкс", където живеехме.

На лицето му се изписа неприязън към квартала от детството или може би към самото му детство.

– Баща ми не говореше много, или поне не с мен и с майка ми. Беше почти невъзможно да го накарам да ми разкаже каквото и да било за детството си. И най-после един ден – може би просто искаше да спра да го тормозя – ми разправи тази история. Каза, че зад къщата на баща му имало ливада – точно така я нарече, "къщата на баща ми", което бе много странно, като се има предвид, че и той самият е живял в нея – обширна ливада, отделена с ниска каменна ограда от друга, още по-голяма ливада, през която течало поточе. Зад него в далечината имало хълмове. Къщата била ниска, малка, боядисана в светлокафяво, със сламен покрив, потъмнял от времето. Наоколо имало бели патици и жълти нарциси. Лежах всяка вечер в леглото си и си представях тази картина – патиците, нарцисите, полето, хълма. Искаше ми се да съм там и бях уверен, че някой ден наистина ще отида.

Лицето му изразяваше някаква смесица от горчивина и копнеж.

– И каква беше историята?

– М-м?

– Каза, че ти е разправил някаква история.

– Той и приятелят му Лиъм често ходели на лов за зайци. И двамата имали прашки. Отивали на ливадите зад къщата рано сутрин, преди разсъмване, докато тревата все още била покрита с роса, и стреляли по зайци. Зайците били проправили тесни пътечки през високата трева и той и Лиъм вървели по тях. Понякога пътечките свършвали пред някой къпинов храсталак, а понякога минавали под каменната стена. Описа ми големината на заешките дупки и как двамата с Лиъм поставяли примки и капани на отворите или на пътечките, а понякога и на входовете на тунелите под каменната стена.

– А спомена ли някога да са хващали заек?

– Каза, че ако хванели нещо, го пускали.

– Ами прашките?

– Много пъти пропускали на косъм, така каза...

– И това е историята?

– Да. Работата е там, че картините, които рисувах в ума си, бяха толкова истински, толкова често си представях, че самият аз съм там и вървя по тесните пътеки в тревата, че тези образи се превърнаха в най-живите спомени от детството ми.

Мадлин леко се намръщи.

– Всички правим така. И аз имам съвсем ясни спомени за неща, които в действителност никога не съм виждала – спомени за сцени, описани от други хора. Спомням си онова, което съм си представяла за тях.

Той кимна:

– Има още нещо. Години по-късно, десетилетия всъщност, когато бях прехвърлил трийсетте, а баща ми беше на шейсет и няколко, му споменах за това, докато говорехме по телефона. Казах му: "Помниш ли онази история за теб и Лиъм, как сте излизали с прашките в полето на разсъмване?" Той изобщо не се сети за какво говоря. Затова му споменах и останалото: ниската стена, къпиновите храсти, потока, хълма, заешките пътеки. "А, това ли? – отвърна ми той – Това са пълни глупости, нищо такова не се е случвало." А тонът му показваше, че ме смята за глупак, задето съм му повярвал. – Гласът на Гърни потрепери съвсем леко, едва доловимо. После той прочисти гърло.

– Значи всичко е било измислица?

– Да, всичко е било измислица. До последната дума, тревичка и камъче. И най-лошото е, че това е единственото нещо, което ми е разказвал за детството си.

Глава 31

Шотландски териери

Гърни се бе облегнал назад на стола си и изучаваше внимателно ръцете си. В действителност те бяха много по-сбръчкани и захабени, отколкото си ги беше представял. Бяха като ръцете на баща му.

Дълбоко замислена, Мадлин разтребваше масата. След като сложи всички съдове и прибори в мивката, покри ги със сапунена вода и спря кранчето.

– Сигурно детството му е било ужасно – заяви тя с равен тон.

Съпругът ѝ вдигна поглед към нея.

– Да, предполагам...

– Осъзнаваш ли, че през дванайсетте години от брака ни, докато още бе жив, го видях само три пъти?

– Да. Такива сме ние.

– Имаш предвид ти и баща ти ли?

Той кимна леко, потънал в спомени.

– Апартаментът в "Бронкс", в който израснах, имаше четири стаи: малка кухня, в която готвехме и се хранехме, както и малък хол и две неголеми спални. Бяхме четирима – майка ми, баща ми, баба ми и аз. И знаеш ли какво? Почти винаги във всяка стая имаше само по един човек, освен когато майка ми и баба ми гледаха заедно телевизия във всекидневната. Дори тогава баща ми оставаше в кухнята, а аз бях в някоя от спалните.

Разсмя се, после млъкна. В собствения си смях беше чул сардоничния смях на баща си.

– Спомняш ли си малките магнити-играчки във формата на шотландски териери? Ако ги наредиш по определен начин, се привличат. Ако пък ги сложиш наобратно, се отблъскват. Така бе и с нашето семейство, четири малки шотландски териера, сложени така, че да се отблъскват. В крайна сметка винаги се озовавахме в четирите противоположни края на апартамента, възможно най-далеч един от друг.

Мадлин не каза нищо, само пусна отново водата и се захвана да мие и изплаква съдовете, които после поставяше на сушилника до мивката. Когато приключи, изключи осветлението над плота и седна в другия край на голямата стая, на едно от креслата до камината. Светна близката лампа и от една платнена торба, оставена на пода, извади плетивото, с което се занимаваше напоследък – червена вълнена шапка. От време на време хвърляше поглед към Гърни, но без да казва нищо.

Два часа по-късно стана и отиде да си легне.

Междувременно Гърни бе взел папките по случая "Пери" от всекидневната, където ги бе струпал вечерта, когато семейство Мийкър им бяха на гости. От два часа четеше резюмета на разпитите, проведени на местопрестъплението, и стенограмите, записани в главното управление на БКР. Направи му впечатление, че материалите са много, но не рисуват ясна и логична картина на събитията.

Някои случки буквално нямаха никакъв смисъл. Такъв бе например инцидентът "Гол в павилиона", за който бяха разказали петима жители на Тамбъри. Те твърдяха, че месец преди убийството Флорес е бил забелязан да стои на един крак, със затворени очи и сключени като за молитва ръце – предполагаха, че е поза от йога – в средата на павилиона, на поляната зад къщата на Аштън. Чисто гол. И в петте резюмета разпитващият полицай бе отбелязал, че в действителност свидетелят не е видял случката със собствените си очи, а го е представил като нещо "всеизвестно". И петимата казваха, че са чули историята от други хора. Някои си спомняха точно от кого, а други – не. Нито един не помнеше кога точно я е чул. Няколко души споменаваха и за друг инцидент – Аштън и Флорес се сдърпали в един летен следобед на главната улица в Тамбъри. Но и тук нито един от разпитаните – включително двамата, които го описваха в подробности – не бе присъствал на сцената.

Преразказите бяха в изобилие, но преките свидетели – не.

Почти всеки от разпитаните разглеждаше самото убийство през призмата на някакъв сценарий: "Чудовището Франкенщайн", "Отмъщението на изоставения любовник", "Всеки мексиканец е престъпник", "Хомосексуалистите са лабилни", "Медиите отравят Америка с насилие"...

Никой не бе предположил, че може да има връзка със сексуалните насилници, учещи в "Мейпълшейд", нито бе допуснал, че някой иска да отмъсти за минали простъпки на Джилиан – а именно там според Гърни се криеше ключът към разкриването на убийството.

"Мейпълшейд" и миналото на Джилиан: две обширни теми, за които имаше много повече въпросителни, отколкото факти. Възможно бе пенсионираният терапевт, за когото бе споменала Савана, да е в състояние да попълни някои празноти. Саймън Кейл – лесно за запомняне име. Божичко! Беше толкова изтощен, че се чувстваше все по-замаян.

Отиде до мивката и наплиска лицето си със студена вода. Реши, че ще е добре да си направи кафе. После си каза, че няма да е добре. Върна се отново на масата, отвори лаптопа си и след по-малко от минута намери телефонния номер и адреса на Кейл в интернет. За беля бе отделил много време на докладите от разпитите – много повече, отколкото си бе дал сметка. Вече бе 22:55 часа. Да се обади ли, или не? Сега или утре сутринта? Изгаряше от нетърпение да се свърже с него, да последва някаква конкретна и логична нишка, да я проследи до истината или поне част от нея. Ако Кейл вече си бе легнал, надали щеше да му хареса да го безпокоят. От друга страна, едно късно обаждане може би щеше да подчертае важността на въпроса. Не се сдържа и се обади.

След три или четири позвънявания от другата страна се чу глас, който можеше да е и на мъж, и на жена:

– Ало?

– Саймън Кейл, моля.

– Кой се обажда? – попита гласът, който сега звучеше по-скоро като мъжки, с нотка на безпокойство и раздразнение.

– Дейвид Гърни.

– Какво да съобщя на доктор Кейл? Каква е причината за обаждането ви?

– С кого разговарям?

– Разговаряте с човека, който вдигна слушалката. Освен това е много късно. Така че бихте ли ми казали защо...

На заден фон се чу глас, кратко мълчание, а после очевидно друг взе телефона.

– Аз съм доктор Кейл. Кой се обажда? – попита строг и авторитетен мъжки глас.

– Доктор Кейл, аз съм Дейвид Гърни. Извинявам се, че ви безпокоя в такъв късен час, но става дума за нещо спешно. Работя като консултант по случая с убийството на Джилиан Пери и се опитвам да си изградя някаква представа за "Мейпълшейд". Казаха ми, че вие бихте могли да ми помогнете.

От другата страна на линията последва мълчание.

– Доктор Кейл?

– Консултант, казвате? Какво точно означава това?

– Бях ангажиран от семейство Пери, които искаха независима гледна точка в разследването.

– Така ли?

– Надявах се да ми разкажете за клиентите на "Мейпълшейд" и философията на училището като цяло.

– Скот Аштън би трябвало да е идеалният източник на подобна информация – каза той някак кисело, но после добави с по-неофициален тон: – Вече не съм част от екипа на "Мейпълшейд".

Гърни усети, че двамата мъже явно не се разбират, и реши да се възползва от това:

– Помислих си, че ще сте по-обективен от човек, който все още е обвързан с училището.

– Не желая да обсъждам подобна тема по телефона.

– Разбирам ви напълно. Всъщност аз живея в Уолнът Кросинг и с удоволствие ще дойда до Купърстаун, ако се съгласите да ми отделите дори половин час.

– Разбирам, но за съжаление вдругиден заминавам на едномесечна почивка.

От начина, по който го каза, ставаше ясно, че не си търси извинение, а наистина е възпрепятстван. Гърни остана с впечатлението, че Кейл не само е заинтригуван, но и вероятно знаеше интересни неща.

– Изключително много ще ми помогнете, докторе, ако приемете да се видим преди това. По една случайност утре следобед имам среща с окръжния прокурор. Ако се съгласите да ми отделите малко време, бих могъл да се отбия и при вас.

– Имате среща с Шеридън Клайн?

– Да, и би било много полезно да разговарям с вас преди нея.

– Ами предполагам, че... Все пак няма да е зле да науча нещо повече за вас, преди да... преди да преценя дали е редно да обсъждам такива неща с вас. Можете ли да ми дадете някакви препоръки?

Гърни му разказа накратко за себе си и кариерата си, след което му даде името и телефонния номер на един заместник-комисар от нюйоркската полиция, с когото Кейл можеше да разговаря. Дори спомена извинително статията в списание "Ню Йорк" отпреди пет години, която възхваляваше приноса му в разрешаването на два много популярни случая на серийни убийства. Съдейки по написаното, той бе някаква кръстоска между Шерлок Холмс и Мръсния Хари, което го караше да се чувства много неудобно. Но пък можеше да се окаже полезно.

Кейл се съгласи да се срещнат в 12:45 часа на другия ден, петък.

Когато Гърни се опита да подреди мислите си, да си направи наум списък на темите, които искаше да обсъдят на срещата, за пореден път се убеди в едно нещо: силното вълнение и прекалената умора не помагаха за организацията на каквото и да било. Реши, че в момента сънят би му помогнал най-много. Но щом се съблече и се пъхна в леглото до Мадлин, мобилният му телефон звънна. Наложи се да стане и да отиде в кухнята, където го бе оставил.

Гласът, който се разнесе в слушалката, принадлежеше на мъж, възпитан в традициите на най-добрите частни клубове на Кънектикът.

– На телефона е доктор Уитроу Пери. Търсили сте ме. Мога да ви отделя точно три минути.

На Гърни му трябваше известно време, за да се съсредоточи:

– Благодаря ви за обаждането. Разследвам убийството на...

– Знам с какво се занимавате! – прекъсна го рязко Пери. – Какво искате?

– Има някои въпроси, които бих искал да...

– Задайте ги!

Гърни се пребори с желанието да вмъкне някоя забележка относно държанието на лекаря.

– Имате ли представа защо Хектор Флорес е убил дъщеря ви?

– Не, нямам. И между другото, Джилиан бе дъщеря на съпругата ми, не моя.

– Известно ли ви е дали някой друг освен Флорес ѝ е имал зъб – и е имал причина да я нарани или убие?

– Не.

– Нито един?

– Нито един – и в същото време всички.

– Какво значи това?

Пери се разсмя – остро, неприятно.

– Джилиан бе лъжлива манипулативна кучка. Надали съм първият, от когото го чувате.

– Кое е най-лошото нещо, което някога ви е причинявала?

– Нямам никакво желание да обсъждам тази тема.

– Според вас защо доктор Пери е решил да се ожени за нея?

– Питайте него.

– Питам вас.

– Следващия въпрос!

– Някога коментирала ли е Флорес?

– Със сигурност не и пред мен. Двамата въобще не бяхме близки. Искам да ви е пределно ясно, детективе, че говоря с вас поради една-единствена причина: съпругата ми реши да проведе неофициално разследване и ме помоли да ви се обадя. Обаче наистина няма с какво да ви помогна. Честно казано, смятам този неин опит за разхищение на време и пари.

– Какви чувства изпитвате към доктор Аштън?

– Чувства ли? Какво имате предвид?

– Харесвате ли го? Възхищавате ли му се? Съжалявате ли го? Презирате ли го?

– Нито едно от изброените.

– Тогава какво?

Последва кратко мълчание, после въздишка:

– Той не ме интересува. Неговият живот не ме засяга по никакъв начин.

– Но у него има нещо, което... какво?

– Ами възниква очевидният въпрос. В известен смисъл същият, който вече зададохте.

– И кой по-точно?

– Защо един толкова способен специалист би се оженил за пропаднал човек като Джилиан?

– Толкова ли я мразехте?

– Не я мразех, господин Гърни – не повече, отколкото бих мразил кобра например.

– А бихте ли убили кобрата?

– Този въпрос е детински.

– Проявете снизходителност и ми отговорете, моля.

– Бих убил кобрата, ако заплашва живота ми. Точно както бихте направили и вие.

– Искало ли ви се е някога да убиете Джилиан?

Докторът се разсмя невесело:

– Това да не е някаква игра за първолаци?

– Просто въпрос.

– Губите ми времето.

– Притежавате ли все още пушка "Уедърби Магнум" 257 калибър?

– Това пък какво общо има, по дяволите?

– Известно ли ви е, че някой е стрелял по Скот Аштън с такава пушка една седмица след убийството на Джилиан?

– С "Уедърби" 257 калибър? За бога, да не намеквате, че... Нали не се осмелявате да намекнете, че по някакъв начин съм... Какво, по дяволите, намеквате?!

– Просто ви зададох въпрос.

– Въпрос с доста обиден подтекст!

– Да разбирам ли, че пушката все още е у вас?

– Разбирайте каквото искате! Следващия въпрос.

– Можете ли да ми кажете със сигурност къде точно се е намирала пушката ви на седемнайсети май?

– Следващия въпрос.

– Джилиан някога водила ли е приятели вкъщи?

– Не – и благодаря на бога, че ми спести поне това! Боя се, че времето ви изтече, господин Гърни.

– Последен въпрос. Случайно да знаете името или адреса на биологичния баща на Джилиан?

За първи път от началото на разговора Пери се поколеба.

– Името звучеше като испанско – каза с нотка на отвращение. – Съпругата ми го спомена веднъж. Казах ѝ, че никога повече не искам да го чувам. Крус, може би? Анхел Крус? Не знам адреса му. Нищо чудно да няма такъв. Като се има предвид средната продължителност на живота на пристрастените към метамфетамини, вероятно е мъртъв от доста години.

И без да каже нищо повече, прекъсна връзката.

***

Заспиването се оказа трудна задача. Когато минеше полунощ, а умът на Гърни все още се занимаваше с нещо, му бе много трудно да го "изключи". Отнемаше му часове да се отпусне и да спре да анализира вманиачено проблемите, възникнали през деня.

Прекара поне четирийсет и пет минути в напразни опити да се отърси от калейдоскопа образи и въпроси, свързани със случая "Пери", когато осъзна, че дишането на Мадлин се е променило. Сигурен бе, че когато си легна, тя спеше. Сега обаче нещо му подсказваше, че се е събудила.

Искаше да поговори с нея. Всъщност не, не бе напълно сигурен дали иска. Не бе сигурен и какво точно да обсъждат. После осъзна, че иска съвет от нея. Искаше тя да му покаже пътя през блатото, в което затъваше все по-дълбоко – блато, образувано от твърде много съмнителни истории. Искаше съвета ѝ, но не знаеше как да помоли за него.

В този миг Мадлин леко се прокашля.

– И какво ще правиш с всичките си пари? – запита тя направо, сякаш обсъждаха тази тема вече цял час.

Всъщност за нея бе обичайна практика да повдигне някакъв въпрос по този начин.

– Имаш предвид стоте хиляди долара ли?

Тя не отвърна, което означаваше, че смята въпроса за излишен.

– Тези пари не са мои – подчерта Гърни. – Парите са наши. Дори и все още да са в сферата на теоретичното.

– Не, парите са си твои.

Той обърна глава към нея, но нямаше луна и в мрака не можеше да види изражението ѝ.

– Защо казваш това?

– Защото е вярно. Това си е твое хоби, което може да се окаже много доходоносно. И контактите с галерията са си твои – онази представителка или агентка, или каквато там се води. Освен това ще се видиш с новия си фен, колекционера, който и да е той. Така че и парите са си твои.

– Наистина не разбирам защо го казваш!

– Казвам го, защото е вярно.

– Не, не е. Онова, което е мое, е на двама ни.

Тя се изсмя печално:

– Не разбираш, нали?

– Какво да разбирам?

Мадлин се прозя и внезапно в гласа ѝ се долови умора:

– Целият проект си е твой. Единственият ми принос са оплакванията ми за това, колко време губиш с него, колко прекрасни дни пропускаш, затворен в бърлогата си, облещен в екрана на компютъра и в лицата на серийни убийци.

– Това няма никаква връзка с начина, по който възприемаме парите.

– Напротив. Ти си ги спечелил. Твои са си. – Прозя се отново. – Мисля да заспивам.

Глава 32

Необуздана лудост

В 11:30 часа на другия ден Гърни потегли за срещата си със Саймън Кейл. Предвидил си бе малко повече от час за пътуването до Купърстаун. По пътя спря да изпие една голяма чаша от чудесното кафе на Абелард. Когато стигна езерото Отсего, вече се бе разсънил достатъчно, за да обърне внимание на типичното септемврийско време, синьото небе и червенеещите листа на кленовете.

Джипиесът му го насочи по покрития с високи борове западен бряг на езерото към една малка бяла къща в колониален стил, построена на собствен полуостров с площ около половин акър. Вратите на гаража бяха отворени и разкриваха лъскава зелена мазда "Миата Роудстър" и едно черно волво. На края на водещата към къщата алея за коли бе паркиран червен фолксваген "Бийтъл". В момента, в който Гърни спря зад фолксвагена, от гаража се появи елегантен мъж с посивяла коса и две платнени пазарски чанти.

– Детектив Гърни, предполагам?

– Доктор Кейл?

– Да. – Мъжът се усмихна механично, просто от учтивост, и го поведе по покритата с каменни плочи пътека към къщата.

Вратата бе отворена. Отвътре къща изглеждаше стара, но много добре поддържана. Таваните бяха ниски, вероятно за да задържат топлината, поддържани от изсечени на ръка масивни греди, характерни за строителството през XVIII век. В кухнята, в която се намираха, имаше огромна открита пещ, както и емайлирана газова печка от трийсетте години на XX век. От една от другите стаи се разнасяше мелодия, която не можеше да се сбърка: "Амейзинг Грейс", изпълнявана на флейта.

Кейл остави на масата пазарските торби (и двете носеха логото на симфоничния оркестър на Адирондак). В едната се виждаха някакви листни зеленчуци и франзели, а от другата се подаваха бутилки вино.

– Това е за вечеря. Пратиха ме на "лов" – обясни той дяволито. – Аз самият не готвя. Партньорът ми Ейдриън е майсторът-готвач тук... както и флейтистът.

– Той ли... – Гърни кимна по посока на долитащата мелодия.

– О, не, не – Ейдриън е много по-добър! Това вероятно е ученикът му, който идва в дванайсет. Онзи със сапунерката.

– Сапунерката?

– Количката отвън, паркирана пред вашата. Онази червената.

– А! – възкликна Гърни. – Разбира се. Значи волвото трябва да е ваше, а маздата – на партньора ви?

– Сигурен ли сте, че не е обратното?

– Не, не мисля.

– Интересно. И какво точно ви накара да смятате така? Да нямам знак "Волво!" на челото?

– Когато излязохте от гаража, идвахте от страната, където е волвото.

Кейл се изкикоти рязко.

– А, значи не сте ясновидец?

– Едва ли.

– Какво ще кажете за чаша чай? Не? Тогава заповядайте във всекидневната.

Оказа се, че всекидневната е малка стая точно до кухнята. В нея имаше два фотьойла с тапицерия на цветя, ниска масичка за чай, библиотека и малка печка на дърва, покрита с червен емайл. Освен това на пода бяха поставени две възглавнички за сядане с флорални мотиви и пискюли. Кейл посочи един от фотьойлите и седна на другия.

– А сега, детективе, каква точно е целта на посещението ви?

Гърни веднага забеляза, че независимо от фриволното му поведение очите на Саймън Кейл бяха трезви и преценяващи. Този човек не би се оставил лесно да го измамят или да го подведат чрез ласкателства. От друга страна, неразбирателството между доктора и Аштън, което бе усетил при разговора им предната вечер, можеше да се окаже полезно.

– Не съм напълно сигурен каква е целта ми. Може би, както при порнографията, ще я позная, като я видя – сви рамене детективът. – Може просто да душа наоколо.

Кейл съсредоточено изучаваше лицето му:

– Не се престаравайте със скромността.

Гърни се изненада от хапливата забележка, но отвърна любезно:

– Честно казано, по-скоро става дума за незнание, отколкото за скромност. В този случай има ужасно много неща, които не са ми ясни. Които на никого не са ясни.

– На никого освен на лошия? – Кейл хвърли поглед към часовника си. – Имате ли някакви въпроси към мен?

– Бих искал да науча всичко, което сте склонен да ми кажете за "Мейпълшейд" – учениците, служителите, какво точно е предназначението на училището, каква е била вашата работа там и защо сте напуснали.

– "Мейпълшейд" преди или "Мейпълшейд" след появата на Скот Аштън?

– И двете, но най-вече периодът, през който Джилиан Пери е била ученичка там.

Кейл замислено облиза устни, сякаш се опитваше да вкуси въпроса.

– Бих го обобщил по следния начин: през осемнайсет от двайсетте години, през които преподавах в "Мейпълшейд", училището бе една извънредно ефективна институция. Средата повлияваше добре на ученици с леки до умерени емоционални и поведенчески проблеми. Скот Аштън пристигна преди пет години с фанфари – звезда в сферата на психиатрията, изтъкнат теоретик и много търсен терапевт. Смятахме, че той ще осигури на училището водеща позиция в областта на психиатрията. Веднага щом установи контрол обаче, той започна да променя насоката на работата в "Мейпълшейд". С времето в институцията постъпваха все по-болни и по-извратени младежи – сексуални хищници, такива, които блудстваха с деца, млади жени с огромен сексуален апетит и дълъг списък от кръвосмесителни връзки – и като жертви, и като извършители. Скот Аштън превърна училището от център за деца с проблеми в обиталище на сексманиаци и социопати.

Гърни подозираше, че това е внимателно обмислена реч, повтаряна често и изгладена до съвършенство. Емоциите в нея обаче бяха съвсем истински. Насмешливият тон и театралните жестове на Кейл бяха заменени, поне за известно време, от буен праведен гняв.

Изведнъж тишината, настъпила след жарката изобличителна реч, бе нарушена от звука на флейтата в съседната стая. Мелодията този път бе "Дани бой".

Тя погълна Гърни бавно, целенасочено – като зейнал гроб. Помисли дали да не се извини, да си измисли някакъв претекст и да избяга оттук. Бяха изминали петнайсет години, а той все още не можеше да я слуша. В този момент обаче флейтата замлъкна. Гърни седеше вдървено, почти без да диша – като изпаднал в шок войник, очакващ възобновяването на артилерийската стрелба.

– Какво има? – попита Кейл, като го гледаше с интерес.

В първия момент Гърни понечи да излъже, да скрие раната си, но после си каза: "А защо да го правя?" Истината си бе истина. Такава каквато бе.

– Синът ми се казваше така.

– Как? – попита го озадачено Кейл.

– Дани.

– Не разбирам.

– Флейтата... мелодията... няма значение. Стар спомен. Извинявам се за прекъсването. Описвахте процеса на прехода от един вид клиенти към друг.

Кейл се намръщи:

– "Преход" – каква безобидна дума за такова сериозно разместване на пластовете.

– Но училището все така жъне успехи, нали?

Усмивката на домакина проблесна като отразена от айсберг светлина:

– Това е много печаливш бизнес – да подслоняваш побърканите отрочета на виновни родители. Колкото по-болни и по-ужасяващи са децата, толкова повече плащат семействата им, за да се отърват от тях.

– Независимо дали се подобряват?

Смехът на Кейл бе студен като усмивката му:

– Нека изясним нещо, детективе. Не искам да имате каквито и да било съмнения по въпроса. Ако откриете, че дванайсетгодишното ви дете изнасилва петгодишни, с готовност ще платите колкото ви поискат, така че малкият откачалник да изчезне за няколко години.

– Значи такива деца постъпват в "Мейпълшейд"?

– Точно така.

– Деца като Джилиан Пери?

По лицето на Кейл пробягаха последователно тикове и гримаси.

– В контекста на подобен разговор със споменаването на имената на конкретни ученици навлизаме в минно поле от правна гледна точка. Не би било редно да ви отговоря еднозначно.

– Вече имам достоверно описание на поведението на Джилиан – от няколко източника. Споменах я, защото някои неща имат нужда от доизясняване. Тя не постъпва ли в "Мейпълшейд", преди доктор Аштън да промени насоката на работа на училището?

– Така е. Същевременно – не казвам, че става дума конкретно за госпожица Пери – искам да уточня нещо. В "Мейпълшейд" приемахме ученици с най-различни проблеми, а сред тях винаги се намираха няколко, които бяха много по-болни от останалите. Аштън организира работата на училището именно около тези "по-болни". Към онези, които бяха най-зле; които биха прелъстили и кон за един грам кокаин. Отговорих ли задоволително на въпроса ви?

Гърни спря замисления си поглед върху малката червена печка.

– Разбирам нежеланието ви да нарушавате поетия ангажимент за конфиденциалност, вече няма как Джилиан Пери да пострада от вашата информация. От друга страна, трябва да знам с кого е контактувала в миналото – от това може да зависи откриването на убиеца ѝ. Ако Джилиан е споделяла с вас нещо за...

– Спрете веднага! Онова, което ми е доверено като на лекар, си остава конфиденциално!

– Залогът е огромен, докторе.

– Да, наистина е огромен. На карта е заложена почтеното ми име. Няма да разкрия нищо, което мой пациент ми е доверил, убеден, че няма да го споменавам пред други. Ясно ли е?

– Да, за съжаление.

– Ако искате да научите нещо повече за "Мейпълшейд" и това, как се превърна от училище в зоологическа градина, мога да говоря само по принцип. Няма да обсъждам подробностите от живота на отделни лица. Живеем в свят, в който всичко е размито, детективе. Няма твърда почва, на която да стъпим, освен принципите си.

– А какви принципи наложиха да напуснете "Мейпълшейд"?

– "Мейпълшейд" се превърна в дом за сексуални психопати. Повечето от тях нямат нужда от терапевти, а от екзорсисти.

– Когато напуснахте, доктор Аштън нае ли някого да ви замести?

– Нае човек за същата позиция – предпочете да каже Кейл с горчивина в гласа, а в очите му се четеше нещо много близко до омраза.

– Какъв човек е заместникът ви?

– Доктор Лазаръс притежава топлината и жизнеността на труп.

Последните думи бяха произнесени с горчива рязкост, която подсказваше, че разговорът е приключил.

И сякаш по някакъв тайно даден знак от съседната стая отново се чу звукът на флейтата. Печалната мелодия на "Дани бой" накара Гърни да си тръгне.

Глава 33

Един незначителен обрат

Оживялата притча, основополагащият сън, видението, което бе променило всичко, в момента бе така живо и ярко, както първия път, когато го бе споходило.

Сякаш едновременно гледаше филм и участваше в него, а после забравяше, че това е било филм, и се вживяваше в него, започваше да го чувства – преживяване, което бе по-реално от така наречения "истински живот".

Винаги бе едно и също.

Йоан Кръстител бе бос и гол, ако не се брои препаската от домашно тъкано платно, която едва прикриваше слабините му. Тя бе придържана от груб кожен колан, от който висеше примитивен ловджийски нож. Застанал бе край разхвърляно легло, разположено в някакво помещение, което явно бе едновременно спалня и затворническа килия. Не се виждаха вериги или въжета, но той не бе в състояние да движи нито ръцете, нито краката си. Изпитваше клаустрофобично усещане и се боеше, че ако загуби равновесие и падне на леглото, ще се задуши.

В килията по тъмни каменни стъпала се спускаше Саломе. Вървеше към него, обвита в облак от парфюм и прозрачна коприна, после заставаше пред Йоан, започваше да се поклаща, да танцува. Движеше се по-скоро като змия, а не като човешко същество. Коприната се изплъзваше, изпаряваше се, разкриваше бяла като алабастър кожа, неочаквано щедър за крехкото тяло бюст, пищни задни части... Толкова съвършена, че на човек му спираше дъхът. И смъртно опасна. Тялото ѝ се извиваше, предвкусващо удоволствието.

Първообраз на грехопадението.

Ева, сукубата.

Въплъщение на змията.

Същността на злото.

Квинтесенция на похотта.

Гърчеше се и се виеше като змия.

Танцуваше около него, обвиваше се около тялото му. Върху полюшващите се гърди се стичаха вадички пот, капчици избиваха около устните ѝ. Когато краката ѝ докосваха неговите, сякаш ток минаваше през тялото му; краката ѝ се разделяха, срамните ѝ косми бръсваха бедрото, в гърдите му се надигаше ужас, плъзваше по вените му, в кръвта му. Писъкът в сърцето му напираше да се освободи. Отначало се чуваше само тънко, едва доловимо скимтене, но то бързо се усилваше и започваше да си проправя път през стиснатите му зъби. Очите ѝ горяха, слабините ѝ се притискаха към неговите, пламтящи, изгарящи, викът му се надигаше, избликваше, сега вече бе крясък, могъщ и пороен като бученето на циклон, който помита света. Ръцете и краката му внезапно биваха освободени от парализата, ловджийският нож се превръщаше в сабя, в свещен ятаган. И с цялата мощ, дадена му от небесата и от земята, той замахваше с грамадния меч – ударът описваше прекрасна, съвършена дъга и острието, почти без да усети съпротива, разсичаше запотения ѝ врат. Главата ѝ падаше отсечена. Политаше към каменния под и изчезваше през него, а потното тяло изведнъж изсъхваше и се превръщаше в сив прах. Прахът биваше разнесен без следа от вятър, който стопляше душата му и го изпълваше със светлина и покой, със съзнанието за истинската му самоличност, с представата за Мисията му и начина на изпълнението ѝ.

Казват, че Господ идва при някои бавно, а при други – с внезапен проблясък, който огрява всичко. Именно така бе при него.

Могъществото и яснотата на прозрението го бяха изумили първия път и продължаваха да го изумяват винаги, когато си го припомняше. Всеки път преживяваше отново Великата истина, която му бе разкрита в неговия "сън".

Както всички значими идеи, и тази бе изумително проста: Саломе не може да накара Ирод да обезглави Йоан Кръстител, ако Йоан Кръстител удари първи. Йоан Кръстител, който живееше в него. Йоан Кръстител, унищожителят на дяволската Ева. Йоан Кръстител, съсъдът на кръщението в кръв. Йоан Кръстител, бичът за всички слузести, отвратителни змии на света. Онзи, който отсичаше главата на змията Саломе.

Това бе такова невероятно прозрение! Източник на спокойствие, цел и утешение. Чувстваше се благословен, невероятно блажен. Толкова много хора в съвременния свят нямаха представа кои са.

Но той знаеше кой е. А също и какво трябва да стори.

Глава 34

Аштън се безпокои

Докато Гърни паркираше пред сградата на окръжната администрация, в която се помещаваше кабинетът на окръжния прокурор, звънна телефонът му. Изненада се, когато позна гласа на Скот Аштън. Още повече го изненадаха несигурността и неофициалният маниер на Аштън.

– Дейвид, след като ми се обади тази сутрин и ми каза за хората, които не могат да бъдат открити... знам какво казах по въпроса за конфиденциалността, но... Реших, че няма да е зле лично да се обадя и да поразпитам. Дискретно, разбира се. По този начин не се налага да разкривам имената и телефонните номера пред трети човек.

– Да?

– Ами обадих се на няколко човека и... всъщност... Не ми се иска да си вадя прибързани заключения, но... Възможно е да става нещо странно.

Гърни паркира на първото свободно място, което видя.

– В какъв смисъл "странно"?

– Направих общо четиринайсет обаждания. Имах личните номера на четири бивши ученички, в останалите десет случая – на родител или настойник. Успях да се свържа и да разговарям с една от ученичките. На втората оставих съобщение на гласовата поща. При последните две бях уведомен от оператора, че са преустановили абонамента си. В два от десетте случая, в които се обадих на семействата, говорих с родителя или настойника; в останалите осем оставих съобщения, две от които дадоха резултат. Така че в крайна сметка разговарях и с общо четирима членове на семействата на бившите ученички.

Гърни се чудеше каква точно е идеята на цялата тази аритметика.

– В един от случаите нямаше проблем. В останалите три обаче...

– Съжалявам, че ви прекъсвам, но какво точно имате под "нямаше проблем"?

– Имах предвид, че знаеха къде се намира дъщеря им. Казаха, че е постъпила в колеж и дори бяха говорили с нея същия ден. Проблемът е с останалите три. Родителите им нямат представа къде са – което само по себе си не е тревожно. В действителност аз неведнъж съм препоръчвал на някои от възпитаничките ни да се отделят от родителите си, ако са имали нездрави взаимоотношения с тях. Понякога връщането в семейството не е особено препоръчително. Сигурен съм, че се досещате защо.

Гърни за малко да се изпусне и да каже, че Савана вече му е обяснила, но се спря навреме.

– Проблемът всъщност – продължи Аштън – е начинът, по който момичетата са напуснали дома си.

– Какъв е той?

– Първата майка, с която разговарях, ми разказа следното. След като се прибрала от "Мейпълшейд", в продължение на приблизително четири седмици дъщеря ѝ била необичайно тиха и се държала много добре. После обаче, един ден по време на вечеря, поискала пари за нова кола – по-точно 27000 долара за мазда "Миата", кабриолет. Родителите, естествено, отказали. Тогава тя ги обвинила, че не ги е грижа за нея, държала се агресивно, припомнила им всички травми от ранното си детство и накрая им поставила ултиматум: или ще ѝ дадат парите за колата, или повече няма да им проговори. Когато те отново отказали, тя наистина си събрала багажа, повикала такси и се изнесла. След това се обадила само веднъж, колкото да им съобщи, че си е наела апартамент заедно с приятелка, че ѝ трябва време, за да си подреди мислите и да разреши "проблемите" си. Добавила също, че всеки опит да я открият или да се свържат с нея ще бъде възприет като недопустима намеса в личното ѝ пространство. Това бил последният път, когато разговаряли с нея.

– Вие очевидно знаете много повече за бившите си ученички от мен, но тази история въобще не звучи невероятно, поне на повърхността. Всъщност звучи като нещо нормално за едно разглезено и емоционално нестабилно хлапе.

Едва след като вече бе произнесъл думите, Гърни се замисли дали Аштън няма да възрази срещу подобна характеристика на възпитаничката на училището си.

– Точно така изглежда – съгласи се обаче той. – "Разглезено хлапе", което тропа с крак, тръгва си с гръм и трясък и наказва родителите си, като отказва да контактува с тях. В подобно поведение няма нищо шокиращо, да не говорим, че е доста често срещано.

– В такъв случай не разбирам защо ми разказвате тази случка. Защо това ви безпокои?

– Защото и трите семейства ми разказаха същата история.

– Абсолютно същата?

– Абсолютно същата, като изключим марката на колата и исканата сума. Вместо "Мазда" за 27000 долара, второто момиче поискало БМВ за 39000 долара, а третото – "Шевролет Корвет" за 70000.

– Господи!

– Сега разбираш ли защо съм загрижен?

– Онова, което разбирам съвсем ясно, е, че има някаква загадъчна връзка. Разговорите ви с родителите подсказаха ли ви нещо?

– Ами не може да е просто съвпадение. Следователно става дума за някакъв заговор.

Гърни виждаше две възможности, и двете – доста обширни:

– Или момичетата са се наговорили и са избрали този подход, за да напуснат домовете си (макар че не е много ясно защо точно този), или всяко от тях е следвало указанията на друго, външно лице, при това може би без да знае, че има още момичета, които правят същото. Отново обаче истинският въпрос е защо.

– Следователно не мислиш, че това е някакъв откачен план да измъкнат пари от родителите за колата на мечтите си?

– Съмнявам се.

– Ако са се разбрали помежду си или пък са изпълнявали указанията на друго, неизвестно лице – по причини, които не са ясни – защо всяко от момичетата е поискало различна марка кола?

На Гърни му хрумна едно възможно обяснение, но му се искаше да го обмисли малко по-подробно.

– Как решихте на кои момичета да се обадите?

– Ами подбрах ги на случаен принцип. Просто момичета от курса на Джилиан.

– Следователно всички са били приблизително на една възраст? Деветнайсет-двайсетгодишни?

– Така мисля.

– Нали осъзнавате, че ще ви се наложи да предадете на полицията архивите с приемните документи на "Мейпълшейд"?

– Не виждам причина да го правя – поне засега. За момента знам само, че три пълнолетни момичета са напуснали домовете си след сходни скандали с родителите си. Признавам, че в това има нещо странно – именно затова ти го разказвам – но за момента няма никакви доказателства, че е било извършено престъпление или че въобще някой им е сторил нещо.

– Не са само три.

– Откъде знаеш?

– Както вече обясних, казаха ми, че...

Аштън го прекъсна:

– Да, да – прекъсна го Аштън, – някакво анонимно лице ти е казало, че не може да се свърже с някои от бившите ни ученички, също неназовани. Това само по себе си не значи нищо. Нека да не смесваме нещата. Да не си вадим прибързани изводи, които могат да бъдат използвани като претекст за нарушаване на политиката за конфиденциалност на "Мейпълшейд".

– Докторе, припомням ви, че вие ми се обадихте. Вие бяхте загрижен. Сега пък ми казвате, че няма причини за притеснение. Противоречите си.

Чу как Аштън диша учестено. След около пет секунди, които му се сториха много дълги, той заговори с по-овладян тон:

– Просто не искам цялото училище да рухне. Слушай, ето какво предлагам. Ще се постарая да звънна на всеки телефонен номер, който имам, на всички бивши възпитанички, които са завършили наскоро. Така ще разберем дали и с другите се е случило нещо подобно, преди да сме направили нещо, което необратимо ще навреди на "Мейпълшейд". Повярвай ми, не се опитвам да спъвам разследването, просто защото така ми е хрумнало. Ако открием, че има и други случаи...

– Добре, докторе, обадете се. Имайте предвид обаче, че смятам да предам събраната до момента информация на БКР.

– Щом се налага, направи го. Но те моля да не забравяш колко малко знаеш със сигурност. Недей да разрушаваш доверие, градено с десетилетия, на базата на едно предположение!

– Разбрах ви. Много сте красноречив.

В действителност красноречието на Аштън започваше да нервира Гърни.

– Като заговорихме за историята на институцията ви, или мисията, или репутацията ѝ – все едно как ще я наречем – доколкото разбрах, преди няколко години вие сте направили доста сериозни промени в това отношение. Сериозни и бих казал рисковани промени.

– Да, така е – отвърна Аштън без увъртане. – Ако ми кажеш как са ти описали тези промени, ще обясня причините за тях.

– Ще перифразирам: "Скот Аштън промени мисията на училището. От институция, която лекува онези, които могат да бъдат излекувани, го превърна в място, където държат луди за връзване." Мисля, че това добре описва същността на нещата, които ми разказаха.

Аштън въздъхна съвсем леко:

– Предполагам, че някои хора биха го описали по този начин, особено ако кариерата им е пострадала от промяната.

Гърни пренебрегна прозрачния намек по адрес на Саймън Кейл.

– Вие как бихте го описали?

– В нашата страна има твърде много интернати, специализирани в терапията на различни неврози. Няма обаче институции, в които жертвите на сексуално насилие и хората с деструктивни сексуални мании могат да живеят в подходяща за тях среда, а към проблемите им да се подхожда творчески и да се получават добри резултати. Аз само се опитвам да запълня тази липса.

– И сте доволен от начина, по който работи системата ви?

Този път въздишката на Аштън бе по-дълбока.

– Лечението на определени психически разстройства е буквално на средновековно ниво. Като се има предвид колко ниско е поставена летвата, никак не е трудно да бъдат направени подобрения в системата. Когато имаш свободни един-два часа, може да поговорим по-подробно за това. Сега обаче смятам, че е най-добре да се обадя на някои от учениците, както вече говорихме.

Гърни погледна таблото на колата, за да провери колко е часът.

– Да, и аз закъснявам за среща вече с пет минути. Ще ви помоля да ми разкажете всичко, което можете, и то при първа възможност. А, и още нещо, докторе. Предполагам, че имате телефонните номера на Грегорио и "Кармала Фешън"?

– Моля?

Гърни запази мълчание.

– За рекламата ли говориш? Откъде ще имам номерата им?

– Предположих, че сте получили фотографията, която виси над камината ви, или лично от фотографа, или от компанията, поръчала рекламата.

– Не. Всъщност, Джилиан поиска снимката, не аз. Даде ми я като сватбен подарък. Подари ми я през онази сутрин... Сутринта, когато се състоя сватбата.

Глава 35

Много повече

Сградата на окръжния административен център имаше необичайна история. До 1935 година беше позната като"Лудницата Бъмбълби", кръстена на ексцентричния британски преселник сър Джордж Бъмбълби, който през 1899 г. дарил цялото си състояние на заведението и според обезнаследените му роднини бил не по-малко луд от обитателите на мястото. Тази история не спираше да дава храна на местните шегобийци, които обсъждаха работата на държавните агенции, помещаващи се в сградата от времето на Голямата депресия.

Тъмната тухлена постройка приличаше на гигантско преспапие, което сякаш затискаше северната част на градския площад. Фасадата ѝ бе покрита с вековен слой мръсотия, която отчаяно се нуждаеше от почистване с пясъкоструйка, но всяка година почистването се отлагаше за следващата поради вечната липса на средства в бюджета. В средата на 60-те години вътрешността ѝ беше буквално изтърбушена, после бяха изградени нови помещения. Счупените полилеи и дървената ламперия бяха заменени от ярки флуоресцентни лампи и бели стени.

Сложната система за сигурност на входа, която Гърни си спомняше от разследването на случая "Мелъри", си бе все същата и все така изнервящо бавна. Планът на сградата обаче бе елементарен и минута след като премина бариерата, вече беше пред стъклената врата, на която с елегантни черни букви пишеше "ОКРЪЖЕН ПРОКУРОР".

Моментално разпозна жената с кашмирен пуловер, седяща на бюрото в приемната: Елън Ракоф, изключително сексапилната (макар и далеч не в първа младост) секретарка на окръжния прокурор. Погледът ѝ бе все така забележително хладен и интелигентен, показващ опит.

– Закъсняхте – отбеляза тя с мекия си като кадифе глас.

Не го попита как се казва, което бе единственият знак, че си го спомня от случая "Мелъри".

– Елате с мен – покани го тя.

Поведе го обратно през стъклената врата и по коридора до втора врата, на която имаше черна пластмасова табелка с надпис "КОНФЕРЕНТНА ЗАЛА".

– Успех.

Гърни отвори вратата и за миг помисли, че е попаднал на погрешно място. В помещението имаше няколко души, но онзи, когото бе очаквал да види – Шеридън Клайн, – не бе сред тях. После забеляза капитан Родригес от щатската полиция и разбра, че в крайна сметка може би не е сбъркал мястото. Полицаят го гледаше намръщено от другата страна на голямата обла маса, която заемаше повече от половината от стаята без прозорци.

Родригес бе нисък, тантурест мъж с внимателно подстригана гъста коса, чийто черен цвят очевидно се дължеше на редовно боядисване. Синият му костюм бе безукорен, ризата – по-бяла и от сняг, а вратовръзката – кървавочервена. Очилата с тънки метални рамки подчертаваха неприязнения блясък на тъмните му очи. Вляво от него седеше Арло Блат, който също се взираше в Гърни с малките си очички. Настойчивият му поглед изобщо не бе приятелски. Безцветният мъж от дясната страна на Родригес не показваше никакви емоции освен лека потиснатост, която според Гърни беше по-скоро въпрос на темперамент, отколкото на нещо, свързано с конкретната ситуация. Мъжът го огледа от главата до петите – автоматично действие на всички ченгета по отношение на непознат – после хвърли поглед към часовника си и се прозя. Срещу тримата бе седнал Джак Хардуик. Столът му бе на почти метър разстояние от масата. Беше скръстил ръце на гърдите, а очите му бяха затворени, все едно самият факт, че се намираше в една стая с тези хора, му действаше приспивно.

– Здрасти, Дейв! – чу познат женски глас – силен и ясен.

Жената стоеше до втора, по-малка маса в другия край на залата. Тя бе висока, с кестенява коса и удивително приличаше на Сигърни Уивър като млада.

– Ребека! Не знаех, че... че ще...

– Нито пък аз. Шеридън ми се обади тази сутрин и ме попита дали ще намеря време да дойда. Успях – и ето ме тук. Искаш ли кафе?

– Да, благодаря.

– Черно ли?

– Да.

Предпочиташе го с мляко и захар, но поради някаква причина не искаше да покаже, че не е познала как го пие.

Ребека Холдънфийлд бе известен криминален психолог, който съставяше профили на серийни убийци. По време на съвместната им работа по случая "Мелъри" Гърни бе започнал да изпитва уважение към нея, независимо от неособено ласкавото си мнение за профайлърите по принцип. Сега се запита какво точно означава присъствието ѝ тук и дали има отношение към начина, по който окръжният прокурор възприема настоящия случай.

В същия миг вратата се отвори и самият окръжен прокурор влезе с широки крачки в стаята. Както обикновено, Шеридън Клайн излъчваше трескава енергия. Погледът му пробяга из помещението светкавично като фенерчето на крадец.

– Бека! Благодаря ти! Наистина оценявам усилията ти и това, че си намерила време да се присъединиш към нас. Дейв! Детектив Дейв, човекът, който разгръща храстите и от тях винаги изскача по някой заек! Причината да се съберем всички тук. И Род! – добави Клайн и отправи широка усмивка към киселата физиономия на Родригес. – Хубаво е, че успя да се организираш толкова бързо и да дойдеш. И че си довел и хората си.

Огледа без интерес антуража на капитана. Очевидно беше, че не се радва да ги види. "Клайн обича публиката – помисли си Гърни, – но само ако е съставена от значими хора."

Холдънфийлд се върна с две чаши черно кафе, даде едната на Гърни и седна на масата до него.

– В момента следовател Хардуик не е зачислен към случая – продължи Клайн, без да се обръща към никого конкретно, – но в началото е участвал в разследването. Реших, че ще е полезно, ако всички запознати са тук.

Още една откровена лъжа, каза си Гърни. Клайн смяташе за "полезно" да хвърли котките и кучетата в торбата едновременно и после да гледа отстрани какво се случва. Той бе ревностен привърженик на антагонистичната тактика за стигане до истината и мотивиране на хората. Противопоставяше ги едни на други и колкото повече се ожесточаваха, толкова по-доволен бе от резултата. Атмосферата в залата бе осезаемо враждебна, но това като че ли само подхранваше енергията на Клайн. Гърни си каза, че в момента то сигурно достига това на високоволтов трансформатор.

– Род, защо не обобщиш свършената от БКР работа по случая, докато аз си наливам кафе? Дошли сме да слушаме и да се учим.

На Гърни му се стори, че чу нисък стон от мястото, където седеше Хардуик, отпуснат на стола си.

– Ще гледам да съм кратък – заяви капитанът. – По случая с убийството на Джилиан Пери знаем какво е било извършено, кога и как. Знаем и кой го е направил. Усилията ни бяха концентрирани върху това да намерим извършителя и да го заловим. За изпълнението на тази задача мобилизирахме огромен брой хора и проведохме едно от най-мащабните издирвания в цялата история на Бюрото. Разследването е усърдно и повсеместно, не спираме да работим.

Откъм Хардуик се чу ново сподавено сумтене.

Капитанът бе опрял лакти на масата, а левият му юмрук лежеше в дланта на дясната му ръка. Той стрелна Хардуик с предупредителен поглед:

– Към момента сме извършили над триста разпита и продължаваме да разширяваме обсега на издирването. Бил – лейтенант Андерсън – и Арло, който седи до мен, отговарят за разследването и следят ежедневния напредък.

Клайн дойде при масата с кафето си, но остана прав.

– Може би Бил ще ни опише положението най-добре. Какво знаем днес, с което не сме били наясно, да речем, седмица след обезглавяването?

Лейтенант Андерсън примигна и прочисти гърлото си:

– Какво не сме знаели седмица след... Ами отхвърлихме доста възможности...

От втренчените в него погледи си даде сметка, че това не е отговорът, който останалите очакваха, и отново прочисти гърло.

– Установихме – продължи той, – че много от нещата, които хипотетично са могли да се случат, не са се случили. Отхвърлихме множество възможности и си съставихме много по-ясна представа за заподозрения. Той е истински психар.

– Кои възможности сте отхвърлили? – запита Клайн.

– Ами знаем, че никой не е видял Флорес да напуска района на Тамбъри. Не се е обаждал да си поръча такси, не е наемал кола, никой от шофьорите на автобуси, които обслужват местните линии, не си спомня да е качвал лице, отговарящо на описанието му. Всъщност не открихме човек, който да го е виждал след убийството.

Клайн примигна объркано:

– Добре, но пак не разбирам...

Андерсън продължи невъзмутимо:

– Понякога онова, което не сме открили, е също толкова важно, колкото откритото – продължи угоднически Андерсън. – Лабораторните анализи показаха, че Флорес направо е остъргал бунгалото, така че няма и следа от него или друг освен жертвата. Положил е невероятни усилия да заличи всичко, което би могло да се използва за ДНК анализ. Дори сифоните на мивките в банята и кухнята бяха изтъркани. Освен това разпитахме всички латиноамерикански работници в радиус от осемдесет километра от Тамбъри. Никой от тях не можа да ни каже каквото и да било за Флорес или пък не желаеше. Без негови отпечатъци, ДНК или поне дата на влизането му в страната имиграционната служба не може да ни помогне. Същото се отнася за властите в Мексико. Компютърният портрет-робот е прекалено общ и не ни върши никаква работа. Всички разпитани казаха, че прилича на някой от познатите им, но нямаше дори двама души, които да назоват едно и също име. Колкото до Кики Мълър, съседката, която изчезнала заедно с Флорес, никой не я е виждал след убийството.

Клайн изглеждаше ядосан.

– Искаш да кажеш, че с разследването не сте стигнали до никъде.

Андерсън хвърли поглед към Родригес, който продължи да изучава юмрука си.

Блат взе думата за първи път от началото на срещата:

– Само въпрос на време е.

Всички погледи се приковаха в него.

– Имаме свои хора в тази общност, които си държат очите и ушите отворени. Рано или късно Флорес ще се появи, ще се разприказва пред неподходящия човек. Тогава ще го гепим.

Хардуик се взираше в ноктите на ръцете си, сякаш изучаваше непознати израстъци, незнайно как залепнали на пръстите му.

– И коя ще да е тази общност, Арло?

– На незаконните емигранти, как коя?

– Да предположим, че не е мексиканец.

– Ами значи е от Гватемала или Никарагуа, все едно. Имаме хора, които душат из всички тези общности. Рано или късно... – млъкна и сви рамене.

Антените на Клайн се настроиха на вълната на заформилия се конфликт:

– Какво точно имаш предвид, Джак?

– Хардуик отдавна не участва в разследването – намеси се студено Родригес. – Бил и Арло са най-добрите източници на актуална информация.

Клайн се престори, че не го е чул:

– Джак?

– Знаете ли какво? – каза доволно Хардуик. – Защо не чуете какво е открил нашият първокласен детектив Гърни през последните четири дена – адски повече, отколкото ние за четири месеца.

Енергийният заряд на Клайн продължи да се покачва.

– Дейв? Какво можеш да ни кажеш?

– Това, което открих – започна бавно Гърни, – са главно въпроси. Въпроси, които предполагат нова насока на разследването. – Постави ръце на масата и се наведе напред. – Един от ключовите елементи, на които трябва да се обърне повече внимание, е биографията на жертвата и средата, в която е израснала. Джилиан е била сексуално насилвана като дете, а по-късно сама се е превърнала в насилник на други деца. Била е агресивна, манипулативна и според онова, което чух, е имала характерни черти на социопат. Много е вероятно някой да е искал да ѝ отмъсти.

Лицето на Блат се сгърчи.

– Да не би да твърдиш – подхвана той, – че Джилиан Пери е насилвала сексуално Хектор Флорес, когато е бил дете? И затова, като пораснал, е решил да ѝ отмъсти? Това са глупости!

– Съгласен съм, особено като се има предвид, че Флорес е поне десет години по-възрастен от Джилиан. Нека допуснем обаче, че той отмъщава за нещо, което е сторила на друг. Или пък, че самият Флорес е бил малтретиран толкова жестоко, че травмата е нарушила психическото му равновесие, докарала го е до лудост и той е решил да изкара гнева си на всички насилници. Да допуснем, че Флорес е научил за "Мейпълшейд" и какво представляват възпитаниците му. С какви хора работи там доктор Аштън и как ги лекува. Тогава отива при Аштън, измъква от него някаква временна работа и зачаква сгоден момент за драматичния си удар?

– Как мислиш, Бека? – попита въодушевено Клайн. – Правдоподобно ли ти звучи?

Очите на Ребека се разшириха.

– О, да, определено. Възможно е Джилиан да е била избрана като мишена заради нещо, което е сторила на някой познат на Флорес, или пък като символ на всички насилници. Има ли някакви доказателства, които да подкрепят тази теория?

Клайн погледна към Гърни.

– Драматичните детайли на убийството – обезглавяването, начинът, по който е била разположена главата, извършването му в сватбения ден – всичко оставя впечатлението за ритуал. Това подкрепя хипотезата за отмъщението като мотив. В момента обаче не знаем достатъчно, за да кажем дали тя е била конкретната мишена, или просто убиецът си е търсил отдушник.

Клайн допи кафето си и стана да си налее още. Докато вървеше, каза замислено, без да се обръща към никого конкретно:

– Ако приемем сериозно възможността за отмъщението като мотив, какви следствени действия би наложила тя? Дейв?

Гърни вярваше, че като за начало ще е необходимо много по-подробно разбиране на проблемите, които Джилиан бе имала в миналото, а също така да се открият хората, с които бе контактувала някога, или по-точно онези, за които майка ѝ и Саймън Кейл не бяха споменавали. А той самият трябваше да намери начин да постигне този резултат.

– Мога да ви дам писмено препоръките си по този въпрос в рамките на следващите два дни.

Клайн очевидно остана доволен от отговора и продължи нататък:

– И така, какво друго? Според главен следовател Хардуик става дума за "много повече" открития.

– Е, може би не са чак "много повече", но наистина има някои неща. Едно от тях бих искал да изтъкна като най-важно. Изглежда, че няколко момичета от "Мейпълшейд" са изчезнали.

Тримата детективи от БКР едновременно наостриха уши, сякаш силен шум бе прекъснал спокойната им дрямка.

Гърни продължи:

– Скот Аштън и друго лице, също свързано с училището, са се опитали да разговарят с някои от бившите възпитанички.

– Това не означава непременно, че... – започна лейтенант Андерсън.

Гърни рязко го прекъсна:

– Само по себе си не означава нищо, обаче между отделните случаи има странни прилики. Всичките момичета започнали еднакъв спор с родителите си – поискали скъпа нова кола, после използвали отказа им като претекст да напуснат домовете си.

– За колко точно момичета говорим? – поинтересува се Блат.

– Една бивша ученичка, която се опитваше да се свърже с другите от курса си, ми каза за два случая, при които родителите нямат представа къде са дъщерите им. След това от Скот Аштън научих за други три момичета, с които се опитал да влезе във връзка. Именно те са напуснали домовете си след скандал с родителите – абсолютно един и същи разрив и в трите случая.

Клайн поклати глава:

– Не разбирам. За какво точно става дума тук? Каква е връзката с убийството на Джилиан Пери?

– Изчезналите момичета имат поне още едно общо нещо помежду си освен спора с родителите. Всичките са познавали Флорес.

Андерсън ставаше по-мрачен с всяка изминала минута:

– Как така?

– Флорес предложил на Аштън да свърши малко градинарска работа в "Мейпълшейд". Явно е бил привлекателен и някои от ученичките са го харесали. Оказва се, че именно онези, които са показали интерес към него и са били видени да разговарят с него, са изчезнали.

– Включени ли са в списъка с изчезнали лица на Центъра по криминалистика? – попита Андерсън с изпълнения с надежда тон на човек, който се надява да прехвърли горещия картоф в чужд скут.

– Нито едно не е – отвърна Гърни. – Проблемът е, че всичките са навършили осемнайсет години и са свободни да правят каквото си поискат. Всяка от тези млади жени е заявила, че възнамерява да напусне дома си, че не иска да се знае къде е и не желае да я безпокоят. Това са все предпоставки, обратни на изискваните, за да се обяви някой за изчезнал и да попадне името му в базата-данни.

Клайн започна да крачи напред-назад:

– Това определено е нова насока в случая. Ти как мислиш, Род?

– Ще ми се да разбера какво, по дяволите, има предвид Гърни – каза мрачно капитанът.

Клайн отговори вместо пенсионирания детектив:

– Смятам, че се опитва да ни покаже, че в случая "Джилиан Пери" трябва да се вземат под внимание и други неща освен самата Джилиан Пери.

– А също, че Хектор Флорес може би не е просто мексикански градинар – натърти Хардуик и се вгледа настойчиво в Родригес. – Възможност, която – ако си спомням правилно – преди време споменах.

При тези думи Клайн вдигна вежди и запита:

– Кога?

– Ами когато все още участвах в разследването. Смятах, че в тази работа с Флорес има нещо сбъркано.

Гърни си помисли, че ако Родригес стисне още малко по-силно зъбите си, ще ги счупи.

– В какъв смисъл "сбъркано"? – запита Клайн.

– В смисъл, че звучеше твърде просто и логично, мамка му!

Гърни бе сигурен, че Родригес възприема задоволството на Хардуик като шут в корема, без да отчита доста деликатния факт, че тази вътрешна разпра се разиграва пред окръжния прокурор.

– Тоест? – попита отново Клайн.

– Тоест изглеждаше твърде подредено, по дяволите! Неграмотен работник, който много бързо попива всичко, на което го учи арогантният доктор; твърде голям напредък за прекалено кратко време; сексуална връзка с жената на богатия съсед, може би и връзка с Джилиан Пери; чувства, с които не може да се справи – и хоп! Не издържа на напрежението и откача. Цялата тази история е като сапунен сериал, пълни глупости!

Тази присъда бе така явно адресирана към Родригес, че у никого не остана съмнение кой е авторът на сценария, който Хардуик така яростно атакуваше.

Гърни познаваше донякъде Клайн от случая "Мелъри" и бе сигурен, че окръжният прокурор се наслаждава на сблъсъка, макар на лицето му да бе изписана загрижена гримаса.

– А каква е твоята теория за Флорес? – попита Клайн.

Хардуик се отпусна на стола си като вятър, който стихва след буен порив.

– В този случай е много по-лесно да се посочат нелогичните неща, отколкото логичните – отвърна той. – Ако вземем предвид всички факти, излиза, че в действията на Флорес липсва всякаква логика.

Клайн се извърна към Гърни:

– И ти ли смяташ така?

Той си пое дълбоко въздух и каза:

– На пръв поглед някои факти изглеждат противоречиви. Но фактите не могат да си противоречат, което означава, че голяма част от пъзела липсва. Когато намерим това парче от мозайката, и останалите ще си дойдат на мястото. Не смятам, че историята е толкова проста. Както Джак веднъж каза, в този случай определено има скрити пластове.

За момент се притесни, че забележката му ще разкрие на присъстващите, че Хардуик е убедил Вал Пери да го наеме. Изглежда, обаче никой не се усети. Блат приличаше на плъх, който се мъчи да надуши нещо, но пък той винаги имаше такъв вид.

Клайн замислено отпи от кафето си:

– Кои точно факти те притесняват?

– Ами като за начало, твърде бързата трансформация на Флорес от безименен градинар, който събира падналите листа, в иконом, управляващ цялото домакинство.

– Да не би да смяташ, че Аштън е излъгал?

– Може би лъже себе си. Той казва, че може би е бил подведен от прекалено силното си желание да повярва в трансформацията. Ако промяната на Флорес е била реална, това би подкрепило тезата на книгата, която Аштън пише в момента.

– Бека, на теб това звучи ли ти логично?

Тя се усмихна неангажиращо, или по-скоро сви лицевите си мускули в нещо като усмивка:

– Човек не бива да подценява силата на самозаблуждението, особено у някой, който се опитва да докаже тезата си.

Клайн кимна сериозно и отново насочи вниманието си към Гърни:

– Значи според теб Флорес е бил измамник?

– По някаква причина е играел роля, да.

– Какво друго те безпокои?

– Мотивите му. Ако Флорес е дошъл в Тамбъри с идеята да убие Джилиан, защо е чакал толкова дълго? Ако пък е имал друг мотив, какъв точно е той?

– Интересни въпроси, наистина. Продължавай.

– Самото обезглавяване изглежда като извършено по план, но в същото време спонтанно, като да се е възползвал от случая.

– Не разбирам какво искаш да кажеш.

– Разположението на... тялото... е много прецизно. Малко преди убийството, може би дори същата сутрин, бунгалото е било почистено из основи. Заличени са всички следи от мъжа, който я е обитавал. Планиран е бил маршрутът на бягството, измислен е бил начин за заблудата на кучетата-следотърсачи. Както и да се е измъкнал Флорес, изчезването му е било внимателно обмислено. Напомня на "Мисията невъзможна", при която времето е разчетено до секундата. Реалните обстоятелства обаче сякаш опровергават какъвто и да било опит за планиране, да не говорим за подобен идеален разчет на времето.

Клайн любопитно наклони глава настрани:

– В какъв смисъл?

– Според видеозаписа решението на Джилиан да отиде до бунгалото е взето импулсивно. Малко преди сватбения тост тя казва на Аштън, че ще се опита да убеди Хектор да се присъедини към тях. Доколкото си спомням, Аштън съобщава на семейство Лунц – началника на полицията и съпругата му – за намеренията на Джилиан. Идеята не допада на никого, но останах с впечатлението, че Джилиан е правела каквото си науми. И така, от една страна, имаме методично изпипан план за убийство, който зависи от перфектна синхронизация и разчитане на времето до последната секунда; а от друга страна, комбинация от обстоятелства и случки, които са напълно извън контрола на убиеца. В тази картина определено има нещо сбъркано.

– Не е задължително – засече го Блат, чийто нос потръпваше като муцуната на превъзбуден плъх. – Възможно е Флорес да е подготвил всичко предварително, а после да се е спотаил в очакване на удобна възможност. Като змия, която се крие в дупката си, а после... Бам!

Гърни го изгледа със съмнение:

– Проблемът, Арло, е, че това би означавало Флорес предварително да е почистил идеално бунгалото, да е подготвил маршрута си за бягство, да е облякъл предварително избрани дрехи, да си е взел целия необходим багаж плюс това да е накарал и Кики Мълър да направи същото. А после... после какво? Седял е в къщичката с мачете в ръка с надеждата Джилиан да се появи и да го покани на приема ли?

– От твоята уста звучи като нещо адски глупаво, което изобщо не би могло да се случи – каза Блат с омраза в очите. – Аз обаче съм убеден, че точно така е станало!

Андерсън стисна устни. Родригес пък присви очи. Като че ли никой от двамата нямаше особено желание да подкрепи гледната точка на колегата си.

Клайн наруши настъпилата неловка тишина:

– Има ли нещо друго?

– Остава нововъзникналият проблем с липсващите възпитанички на "Мейпълшейд" – отвърна Гърни.

– Което може изобщо да не отговаря на истината – отбеляза Блат. – Може би те просто не искат да бъдат открити. Тези момичета не могат да бъдат наречени психически стабилни. Дори наистина да са изчезнали, няма никакви доказателства, че това има някаква връзка със случая "Пери".

Последва ново мълчание, този път прекъснато от Хардуик:

– Арло може и да е прав. Ако обаче действително са изчезнали и действително има връзка, много е вероятно те вече да са мъртви.

Този път никой не каза нищо. Всички присъстващи добре знаеха, че когато млади жени изчезват при подозрителни обстоятелства и никой не може да установи контакт с тях, вероятността да се завърнат живи е минимална. А фактът, че преди изчезването им и трите момичета се бяха скарали по един и същи повод с родителите си, определено влизаше в категорията "подозрителни обстоятелства".

Родригес изглеждаше разгневен и засегнат и сякаш тъкмо се канеше да възрази нещо, когато мобилният телефон на Гърни звънна.

Обаждаше се Скот Аштън:

– Откакто се чухме за последно, се обадих на още шест семейства. Свързах се с две от тях. Продължавам да звъня, но... Исках първо да ти кажа, че и двете момичета, с чиито родители говорих, напуснали домовете си след някакъв безумен скандал. Едното искало "Сузуки" за 20000 долара, а другото – "Форд Мустанг" за 35000. Родителите не се съгласили. И двете момичета отказали да разкрият къде отиват и настояли никой да не се интересува, но очевидно става нещо много странно. Има още едно изключително притеснително съвпадение. И двете са позирали за рекламите на "Кармала Фешън".

– От колко време ги няма?

– Едната е изчезнала преди шест месеца, а другата – преди девет.

– Кажете ми нещо, докторе. Готов ли сте да ни дадете имената им, или ще трябва да изискаме документацията ви със съдебно разпореждане?

Всички приковаха поглед в Гърни. Чашата с кафе застина на сантиметри от устните на Клайн, но той очевидно бе забравил за нея.

– Кои имена ви трябват? – попита примирено Аштън.

– Да започнем с имената на изчезналите момичета плюс имената на всички от техните класове.

– Добре.

– Имам още един въпрос. Как Джилиан е получила работата като модел за онази реклама?

– Нямам представа.

– Не ви е казала? Макар че ви е дала фотографията като сватбен подарък?

– Не, не ми каза.

– А вие не попитахте?

– Попитах я, но... Джилиан никак не обичаше да я разпитват.

На Гърни му се прииска да изкрещи "КАКВО СТАВА, ПО ДЯВОЛИТЕ? НИМА ВСИЧКИ, СВЪРЗАНИ С ТОЗИ СКАПАН СЛУЧАЙ, СА ОТКАЧИЛИ НАПЪЛНО?!"

– Благодаря ви, докторе – каза вместо това. – Засега няма друго. От Бюрото за криминални разследвания ще се свържат с вас, за да им предоставите имената на момичетата и адресите, които имате.

Когато Гърни пъхна телефона в джоба си, Клайн не издържа и излая:

– Какво беше това, за бога?

– Изчезнали са още две момичета, след като са се скарали с родителите си по същия повод. Едното искало да му купят сузуки, а другото – форд "Мустанг". – Извърна се към Андерсън. – Аштън е готов да предостави на Бюрото имената на изчезналите момичета, както и тези на съученичките им. Само му кажете в какъв формат искате да получите списъците и как да ви бъдат изпратени.

– Добре, но пропускаме дребната подробност, че според закона никоя от тях не е изчезнала. А това означава, че не можем да отделим полицейски сили за издирването им. На практика говорим за пълнолетни млади жени, които открито и доброволно са заявили, че напускат дома си. В момента няма начин за връзка с тях, което отново е по техен избор, поне доколкото ни е известно. Нямаме законни основания да издирваме такива лица.

Гърни остана с впечатлението, че лейтенант Андерсън се е ориентирал към спокоен пенсионерски живот във Флорида и изобщо не му се действа. Това беше нагласа, към която отдаденият на кариерата си Гърни не проявяваше никаква толерантност.

– Тогава просто си намерете законови основания. Обявете ги всичките за свидетели по случая с убийството на Пери. Ако се налага, измислете си основание! Въобще направете необходимото. Това е най-малкият ви проблем.

Андерсън изглеждаше достатъчно раздразнен, за да превърне спора в нещо много по-неприятно. Преди обаче да отвърне, се намеси Клайн:

– Това може да е дребна подробност, Дейв, но ако намекваш, че тези момичета са следвали указанията на трето лице – евентуално Флорес – което е режисирало скандалите с родителите им, защо марката кола е различна в отделните случаи?

– Най-елементарният отговор е, че финансовото състояние на семействата вероятно не е едно и също. Ако целта на скандала е била да даде на момичето достоверна причина да се изнесе от къщи – да изчезне, без да се налага това да бъде докладвано на полицията – спорът за колата е трябвало да изпълни две условия. Първо, сумата да бъде по-голяма, отколкото семейството може да си позволи, за да е сигурно момичето, че ще му откажат. Второ, родителите да повярват, че дъщеря им говори сериозно. Различията в марката може би нямат никакво значение; важното вероятно е разликата в цените. За да се постигне един и същи резултат при семейства с различен финансов статус, е необходима различна сума. С други думи, ако в едно семейство трябва да се искат 20000, то в друго, за да се постигне целта, трябва да се поискат 40000.

– Умно – отбеляза Клайн с усмивка. – Ако си прав, умът на Флорес е като бръснач. Може да е луд, но определено е много умен.

– Да, но същевременно прави неща, които нямат никакъв смисъл – отвърна Гърни и се изправи, за да си налее още кафе. – Тоя скапан куршум в чашата за чай – какво, по дяволите, е постигнал чрез него?! Откраднал е ловната пушка на Аштън, за да му счупи чашата? Защо му е било да поема подобен риск? И между другото – добави, обърнат към Блат, – знаехте ли, че Уитроу Пери притежава пушка със същия калибър?

– За какво говориш, по дяволите?

– Куршумът, изстрелян по чашата, е от пушка "Уедърби Магнум", 257 калибър. Аштън е съобщил за кражбата на своята. Пери обаче също притежава такава пушка. Няма да е зле да проучите въпроса.

Настъпи неловко мълчание, докато Родригес и Блат забързано си записваха.

Клайн ги изгледа обвинително, след което отново се обърна към Гърни:

– Добре, какво друго знаеш, което ние сме пропуснали?

– Трудно е да се каже – отвърна той. – Какво знаете за Лудия Карл?

– За кого?

– Съпруга на Кики Мълър.

– Той пък какво общо има?

– Може би нищо, но е имал доста сериозен мотив да убие Флорес.

– Флорес не е бил убит.

– Откъде можем да сме сигурни? Изчезнал е без следа. Като нищо може да е заровен в нечий заден двор.

– Я, чакай! Я, чакай! Какви ги говориш? – възкликна Андерсън.

"Сигурно е ужасен, че може да му се отвори още работа – помисли си Гърни, – да тръгне да разкопава хорските дворове..."

– За това ли сме се събрали, да си измисляме убийства, за които няма никакви подкрепящи доказателства? – продължи Андерсън.

– Накъде биеш? – попита объркано Клайн Гърни.

– Предполага се, че Флорес е избягал с Кики Мълър, като може би дори се е скрил в дома ѝ за известно време, преди да изчезне окончателно. Да допуснем, че още е бил там, когато Карл се е върнал от работа на онзи кораб. Предполагам, че разпитващите полицаи са забелязали, че на Карл му хлопа дъската?

Клайн отстъпи на крачка от масата, сякаш картината, която се разкриваше пред него, бе твърде голяма, за да я обхване отблизо.

– Момент. Ако Флорес е мъртъв, не може да е свързан с изчезването на онези момичета. Нито с изстрела по чашата на Аштън. Нито пък със съобщението, което Аштън е получил от телефона на Флорес.

Гърни сви рамене. Клайн тръсна глава раздразнено:

– Имам чувството, че нещата тъкмо бяха започнали да придобиват смисъл, а ти направи всичко на пух и прах.

– Нищо подобно. Аз лично не смятам, че Карл е замесен. Дори не съм сигурен, че съпругата му е замесена. Просто се опитвам да отпусна малко възела. В действителност не разполагаме с толкова много категорични факти, колкото може би си мислите. Трябва да сме отворени за други възможности.

За миг прецени наум риска от онова, което щеше да каже и което вероятно щеше да настрои още по-силно полицаите срещу него:

– Възможно е в началото на разследването да сте тръгнали по погрешна следа и именно затова да не сте стигнали доникъде.

Клайн стрелна с поглед Родригес, който се взираше в повърхността на масата, сякаш тя изобразяваше картина на ада.

– Как мислиш, Род? Смяташ ли, че трябва да погледнем нещата от различен ъгъл? Дали не сме хванали цялата работа от задника за главата?

Родригес само бавно поклати глава.

– Не, не мисля така – заяви той с дрезгав глас, напрегнат от потиснатите емоции.

Съдейки по израженията на хората в стаята, Гърни съвсем не бе единственият изненадан, когато видя капитанът, който неотменно се стремеше да покаже, че е човек на контрола, стана тромаво от стола и напусна стаята, сякаш не можеше да издържи дори минута повече вътре.

Глава 36

В сърцето на мрака

След излизането на капитана срещата сякаш загуби насока; не че бе кой знае колко добре организирана поначало. Отсъствието му обаче сякаш подчертаваше непоследователността в разследването, така че дискусията се разпадна. Известният криминален психолог, доктор Ребека Холдънфийлд, каза, че не разбира защо е била повикана, и побърза да си тръгне. Андерсън и Блат мърдаха неспокойно, разкъсвани между две гравитационни полета: това на шефа си, който си бе тръгнал, и на окръжния прокурор, който все още бе там.

Гърни попита дали някой е разбрал защо есемесът е бил подписан с "Едуард Малъри", но напредък по въпроса нямаше. Андерсън само примигна неразбиращо при споменаването на името, а Блат махна с ръка – явно смяташе, че да се върви по тази следа, е губене на време. Окръжният прокурор измърмори няколко безсмислени изречения на тема колко полезна е била срещата и как всички трябвало да са запознати със случая и да са "на една вълна". Гърни изобщо не смяташе, че са постигнали подобно нещо; най-многото, на което можеше да се надява, бе да са се замислили пред какъв случай са изправени. Е, пък и бе насочил вниманието им към изчезналите ученички.

Накрая Гърни предложи Бюрото да провери кой точно е Грегорио и какво представлява "Кармала Фешън", защото те бяха общото между изчезналите момичета, както и връзката между тях и Джилиан. Клайн беше на път да даде необходимата заповед, когато Елън Ракоф отвори вратата и посочи към часовника си. Той погледна своя, сепна се и обяви важно, че закъснява за конферентен разговор с губернатора. На излизане изрази увереността си, че всички знаят как да стигнат до изхода. Андерсън и Блат си тръгнаха заедно, последвани от Гърни и Хардуик.

Хардуик се насочи към един черен форд, с какъвто се движеха почти всички нюйоркски полицаи. Облегна се на капака на багажника, запали цигара и без да чака да го питат, заговори за капитана:

– Тоя малък копелдак много скоро ще потъне. Знаеш какво казват за маниаците на тема контрол – че държат всичко извън тях самите да им се подчинява, защото вътре в тях цари пълен хаос. Именно такъв е капитан Род, само дето вече не може да крие лудостта си. – Той си дръпна от цигарата, издуха дима и се намръщи. – Дъщеря му е наркоманка. От многото дрога ѝ се е разхлопала дъската. Знаеш това, нали?

– Да, разказа ми за нея, докато разследвахме случая "Мелъри".

– А казах ли ти, че е в "Грейстоун"? Оная лудница в Ню Джърси?

– Да, и това ми каза.

Гърни си спомни онзи влажен и неприятен ден миналия ноември. Тогава Хардуик му обясни как пристрастяването и проблемите на дъщерята на Родригес влияят на преценката на капитана в случаите, когато са замесени наркотици.

– Е, изхвърлили са я от "Грейстоун", защото вкарала дрога в клиниката и се чукала с други пациенти. Според последните новини била арестувана. Продавала наркотици по време на среща на "Анонимните наркомани".

Гърни се зачуди накъде води този разговор. Не приличаше на колегиален опит за оправдаване поведението на капитана.

Хардуик отново дръпна от цигарата, толкова дълбоко, все едно се опитваше да постави нов рекорд за количеството дим, което човек е в състояние да погълне за три секунди.

– Като ти гледам физиономията, сигурно се питаш какво общо има това? Прав ли съм?

– Да, не мога да отрека, че ми мина през ума.

– Отговорът е "нищо". Няма абсолютно нищо общо, мамка му! Само дето решенията на Родригес напоследък не струват и пукната пара. Буквално пречи на разследването.

След тези думи хвърли недопушената цигара, натисна я с крак и я смачка на асфалта.

Гърни се опита да смени темата:

– Направи ми една услуга, става ли? Прослушай Грегорио и "Кармала". Останах с впечатлението, че никой не се заинтересува особено от тях.

Хардуик не отвърна нищо, само стоеше мълчаливо и се взираше в смачканата угарка до обувката си.

– Трябва да тръгвам – каза накрая. Отвори вратата на колата си и сбърчи нос, като че ли отвътре го бе блъснала неприятна миризма. – Само внимавай, Дейви, момчето ми. Малкият копелдак е бомба с часовников механизъм. Рано или късно няма начин да не избухне.

Глава 37

Сърната

По време на пътуването обратно Гърни се чувстваше гадно, без отначало да може да определи причината. Беше едновременно разсеян и търсеше нещо, с което да се разсее, а не намираше. Всяка следваща радиостанция бе по-дразнеща от предишната; музиката, която не отговаряше на настроението му, му се струваше идиотска; онази пък, която пасваше, само го разстройваше още повече. Коментарите го дразнеха, в тях виждаше или проява на глупост, или на алчност, или и на двете. При всяка реклама му се искаше да кресне: "Млъквайте, лъжливи копелета!"

Изключи радиото и се съсредоточи върху пътя – запуснатите селца от двете му страни, изоставените и умиращи ферми; табелите на компаниите за добиване на газ, дразнещо курдисани насред бедните градчета в северната част на щата. Господи! Беше наистина в отвратително настроение!

И защо?

Започна да си припомня срещата от самото ѝ начало, за да разбере какво точно го е провокирало.

Елън Ракоф – естествено, облечена в кашмир. У нея липсваше дори намек за невинност; притежаваше измамната топлина на змия. И въпреки това по някакъв изопачен начин опасността, която се излъчваше от нея, бе част от привлекателността ѝ.

Докладът на екипа, направил първоначалния оглед на местопрестъплението, който лейтенант Андерсън послушно изпя. Думите оставяха човек с впечатлението, че убийството е изпълнено от нает професионалист: "Дори сифоните на мивките в банята и кухнята бяха изтъркани."

Фактите, които свързваха липсващите възпитанички на "Мейпълшейд": еднаквите спорове с родителите им, арогантните искания, замислени да бъдат отхвърлени; познанството на момичетата с Хектор, "Кармала Фешън" и тайнствения фотограф Грегорио.

Мрачната прогноза на Джак Хардуик: "По всяка вероятност вече са мъртви."

Личната трагедия на Родригес, подклаждана от ужасните събития в случая, който разследваше.

Гърни чуваше дрезгавия му, напрегнат глас толкова ясно, все едно капитанът седеше до него в колата. С такова напрежение трептеше ластик, опънат до скъсване, който въпреки това не успява да обхване всичко. Или човек, който е твърде тесногръд и не притежава необходимата гъвкавост да асимилира случайните събития в живота му.

Което пък накара Гърни да се замисли съществуват ли наистина случайни събития. Не се ли поставяме ние самите чрез собствените си действия в позицията, в която се намираме? Не зависи ли всичко от нашия избор, от приоритетите, които си определяме? Усети, че му се гади, и внезапно осъзна причината: идентифицираше се с Родригес – обсебен от кариерата си полицай и баща, който не разбира какво се случва с детето му.

И точно тогава – все едно бурята, предизвикана от това прозрение, не му стигаше, все едно някакво злостно божество искаше да сътвори инцидент, който най-точно да подхожда на бушуващите в Гърни емоции – блъсна сърната.

Тъкмо бе подминал знака, на който пишеше "Навлизате в Браунвил", но самото градче не се виждаше. Вляво, край реката, се виждаха само обраслите с трева останки на отдавна изоставена ферма, а вдясно се издигаше склонът на покрит с дървета хълм. Една средно голяма сърна изскочи от гората, поколеба се за миг и после се втурна през пътя. Намираше се на достатъчно разстояние пред него и нямаше нужда дори да намалява скоростта. След миг обаче зад нея се появи малкото ѝ – а тогава вече бе твърде късно да натисне спирачките. И макар че веднага с всичка сила изви волана наляво, чу и усети ужасния тъп удар.

Отби встрани и спря. Хвърли поглед в страничното огледало с надеждата, че няма да види нищо; че сърнето е имало късмет и е било достатъчно бързо. Че се е изплъзнало и сега го наблюдава, застанало сред дърветата, оцеляло по чудо с повърхностни наранявания. Само че не бе така. На около трийсет метра зад колата му, на ръба на канавката лежеше проснато малко кафяво телце.

Излезе от автомобила и бавно тръгна по пътя. Все още таеше слаба надежда, че само е зашеметил малкото и то всеки миг ще се изправи, клатушкайки се, на крака. Тази надежда обаче угасна, когато се приближи и забеляза странното положение на главата му и пустия поглед в отворените очи. Спря край тялото и се огледа безпомощно. Видя възрастната сърна насред обраслото с бурени поле, която стоеше и чакаше, напълно неподвижна.

Гърни не можеше да направи нищо.

Седеше в колата си, без въобще да си спомня как се е върнал и е влязъл в нея. Дишането му бе накъсано от тихо хлипане. Едва когато измина половината път до Уолнът Кросинг, се сети да провери какви са пораженията по предната част на автомобила. Нямаше обаче сили да се занимава с тях; просто се качи и продължи нататък, разяждан от разкаяние. Искаше единствено да се прибере у дома.

Глава 38

Очите на Питър Пигърт

Когато Мадлин я нямаше, къщата изглеждаше необичайно пуста. Всеки петък тя вечеряше с три свои приятелки. Разговаряха за шиене и плетене, за нещата, които творяха, за здравето на хората около себе си, за книгите, които четяха в момента.

След преживения на пътя емоционален срив му се стори добра идея да отстъпи пред настояванията на Мадлин и да се обади на Кайл. Мислеше да проведе истински разговор със сина си, вместо обичайната размяна на внимателно обмислени, стерилни имейли, които им създаваха илюзията за общуване. Четенето на редактираната версия на събитията от нечий живот на екрана на лаптопа не можеше да се сравни с разговор, пък бил той и по телефона. Гласът разкриваше много повече, отколкото изкуствения резултат на многократно преправяни писма.

Влезе във всекидневната с тези добри намерения, но реши първо да провери гласовата и електронната си поща, а после да се обади на Кайл. И на двете имаше по едно съобщение – все от Пеги Мийкър, социалната работничка, която им бе на гости със съпруга си, "човека-паяк" Джордж Мийкър.

Гласът ѝ беше развълнуван, почти превъзбуден: "Дейв, Пеги Мийкър е. Онази вечер спомена за Едуард Малъри и оттогава името не ми излизаше от ума. Сигурна бях, че ми е познато отнякъде. Е, сетих се! Спомням си го от курса по английска литература в колежа – драматургия от Елизабетинския период. Малъри е бил драматург, но нито една от пиесите му не е запазена до наши дни. Затова почти никой не е чувал за него. Оцелял е единствено прологът към една от тях. Обаче чуй това – предполага се, че всичките му творби са били изпълнени с омраза към жените! Бил е абсолютен женомразец! Твърди се, че в пиесата, от която е въпросният пролог, се разказва за мъж, убил собствената си майка! Пратила съм ти текста на имейла. Дали е свързан по някакъв начин със случая "Пери"? Замислих се за това след думите ти онази вечер. Сетих се, защото навремето, когато прочетох пролога от пиесата на Малъри, направо ме побиха тръпки. Виж си пощата. Прочети го и ми кажи дали ти е бил от полза. Обади ми се, ако мога да помогна с нещо друго. Това е то-о-олкова вълнуващо! Ще се чуем скоро пак. Чао! А, да, предай много поздрави на Мадлин."

Гърни отвори електронната си поща и набързо прегледа писмото, търсейки цитата от Малъри:

Няма на света жена непорочна. Няма такава,

що да е чиста. Изражението ѝ, речта и сърцето

никога не са единни. Изглежда една,

след туй става друга, но измама е всичко.

С плътни бои и най-ярки пудри

прикрива тя мрачните свои помисли

и ни показва картина, в която да се влюбим.

А къде е сърцето, което честно,

което с една-единствена чиста нота

разкрива своята същност?

Пфу! Не искай от нея чиста, непресторена,

честна мелодия. Чистотата няма място в нея.

От змията в Райската градина е взела

всички хитрини и измами.

От змийското ѝ сърце мъжът ще получи само

слуз и кал, лъжи и преструвки.

Прочете го няколко пъти, като се опитваше да осмисли точното значение на думите. Това беше пролог към пиеса, в която мъж убива собствената си майка. Стихове, написани преди векове от драматург, известен с омразата си към жените. Същият драматург, с чието име бе подписано съобщението, изпратено от телефона на Хектор до този на Джилиан в сутринта на убийството ѝ; изпратено за втори път, само преди два дни, на Скот Аштън. Текстово съобщение, в което се казваше само: "Поради всички причини, които съм описал."

А причините, описани в единствения му запазен текст, можеха да се обобщят така: жените са нечисти съблазнителки, измамни дяволски създания, които като някакви отвратителни чудовища бълват "лъжи и преструвки". Колкото по-внимателно се вглеждаше в думите на Малъри, толкова по-ясно долавяше сянката на някакъв извратен сексуален кошмар в тях.

Гърни се гордееше със своята предпазливост и уравновесеността си, умението да мисли трезво. И все пак му беше трудно да устои на изкушението да заключи, че цитатът беше някакво налудничаво оправдание за убийството на Джилиан Пери, а може би и за други. Минали убийства... а може би и такива, които тепърва предстояха?

Естествено, това бяха просто предположения. Нямаше как да се докаже, че Едуард Малъри, драматург от XVII век и предполагаем женомразец, е същият Едуард Малъри, чието име бе използвано в съобщенията. Нямаше доказателства, че Едуард Малъри е псевдоним на Хектор Флорес, въпреки че съобщенията бяха изпратени от неговия телефон.

Всичко като че ли пасваше, макар логиката определено да бе извратена. Прологът от пиесата на Малъри предоставяше първата хипотеза за мотив, която не бе изградена само върху догадки. На Гърни тя му допадаше още повече, защото съответстваше на собствената му представа, че убийството на Джилиан е било отмъщение за някогашно сексуално насилие – извършено от нея самата или от възпитаничките на "Мейпълшейд" като цяло. Освен това фактът, че Скот Аштън също бе получил съобщението от "Едуард Малъри", подкрепяше теорията, че убийството е само част от някакъв по-сложен замисъл – план, който все още бе в ход.

Изведнъж му хрумна нещо – ами ако това, че от пиесата на Малъри бе оцелял само прологът, не беше просто съвпадение? Или въображението му отиваше прекалено далеч? Дали освен пролог към отдавна изгубена пиеса текстът не беше и предсказание за бъдещи събития? Намек за убийства, които тепърва щяха да се случат? Какво точно искаше да им каже Хектор Флорес?

В отговор на есемеса на Пеги Мийкър Гърни написа: "Какво друго е известно за пиесата? Нещо за сюжета ѝ или героите? Запазени ли са някакви коментари от съвременниците на автора?"

За първи път, откакто се бе заел със случая, изпита истинско въодушевление – а също и неудържимо желание да се обади на Шеридън Клайн, с надеждата, че все още е в кабинета си.

Звънна му.

– В момента е на съвещание – отсече Елън Ракоф с увереността на човек, който осъзнава отговорността си на "пазител на портите".

– По случая "Пери" има развитие, за което със сигурност ще иска да научи.

– Бъдете по-конкретен, ако обичате.

– Може да се окаже, че става дума за сериен убиец.

Трийсет секунди по-късно Клайн лично вдигна слушалката. В гласа му се усещаше напрежение и интерес.

– Сериен убиец? За какво говориш, по дяволите?

Гърни разказа какво откри за текста на Малъри, като подчерта сексуалния гняв, който се долавя в пролога. Обясни му, че може да е свързан не само с убийството на Джилиан, но и с изчезналите момичета.

– Това не е ли твърде несигурно? Не разбирам как променя каквото и да било. Само преди няколко часа твърдеше, че Хектор Флорес може би е в центъра на всичко, ама може и да не е, защото в действителност не разполагаме със сигурни факти и трябва да "останем отворени и за други възможности". Е, какво стана с отвореното съзнание? Как изведнъж реши, че става дума за сериен убиец? И между другото, защо се обаждаш на мен, а не на полицията?

– Просто след като прочетох пролога на Малъри и усетих омразата в него, нещата станаха по-ясни. Или просто ми е повлияла самата дума: пролог. Това е обещание за нещо предстоящо. Не е без значение и фактът, че Флорес е изпратил съобщението на Джилиан сутринта, преди да бъде убита. Тази седмица пък го изпрати на Аштън. Всички тези неща навеждат на мисълта, че убийството отпреди четири месеца е само част от някаква значително по-голяма схема.

– Наистина ли смяташ, че Флорес е убеждавал момичета да напуснат дома си заради някакъв измислен спор, за да може после да ги убие и никой да не ги потърси? – попита Клайн със смесица от безпокойство и недоверие в гласа.

– Смятам, че докато не ги открием живи, трябва да приемем тази възможност съвсем сериозно.

Политикът у Клайн се задейства и той инстинктивно зае отбранителна позиция:

– Не бих си и помислил да я приемам по друг начин! – После добави с преувеличена искреност, все едно го записваха за предаване по телевизията: – Не мога да си представя нищо по-сериозно от възможността да сме попаднали на схема за отвличане и убийство – ако, да не дава Господ, наистина става дума за това.

Млъкна за миг, след което в тона му се промъкна подозрителност:

– Но да се върнем пак на темата за протокола и спазването му. Защо се обаждаш на мен, а не на Бюрото за криминални разследвания?

– Защото само в твоите действия виждам някакъв смисъл.

– Какво точно имаш предвид? – в гласа на Клайн ясно се долавяше слабостта му към ласкателствата.

– Днес в заседателната зала имаше твърде много подводни течения. Чудесно зная, че Родригес и Хардуик не питаят топли чувства един към друг, това ми стана ясно още по време на случая "Мелъри". В момента обаче нещата излизат от контрол. Няма никаква обективност. Все едно сме във война. Имам чувството, че всяка нова следа ще бъде оценявана според това на коя страна ще свърши работа. Ти не изглежда да си част от тази каша, затова предпочитам да говоря с теб.

Последва кратко мълчание, след което Клайн запита:

– Не знаеш ли какво стана с приятелчето ти?

– Приятелчето ми ли?

– Родригес го хванал да шофира в нетрезво състояние, и то по време на служба.

– Какво?!

– Задържа го и го заплаши, че ще го уволни дисциплинарно без право на пенсия, и го принуди да постъпи в клиника за лечение на зависимости като условие за връщането му на работа. Изненадан съм, че не знаеш.

– Кога се е случило?

– Преди около месец и половина... Нещо такова. Джак прекара двайсет и осем дни в клиниката. Върна се на служба преди приблизително десет дни.

– Господи!

Гърни беше решил, че Хардуик иска той да участва в разследването и го е свързал с Вал Пери с надеждата да открие нещо ново и така да злепостави Родригес. Чутото току-що обаче обясняваше много по-добре отрицателната енергия между двамата в заседателната зала.

– Учуден съм, че не знаеш – повтори Клайн, а недоверието в гласа му звучеше като обвинение.

– Ако знаех, нямаше да приема да участвам – отсече Гърни. – Това обаче само засилва увереността ми, че трябва да контактувам единствено с теб и с клиентката си. Стига, разбира се, прекият контакт с мен да не влоши отношенията ти с Бюрото.

На Клайн му отне толкова време да обмисли думите му, че Гърни си представи как калкулаторът в ума му изчислява риска.

– Добре – но има едно условие. Трябва да е пределно ясно, че работиш за семейство Пери и нямаш нищо общо с моята служба. В никакъв случай не бива да изглежда, сякаш участваш официално в разследването или пък че се ползваш от някаква форма на имунитет. Ще действаш като Дейв Гърни, частно лице – и толкова. Ако си съгласен с тези условия, с удоволствие ще изслушам всичко, което решиш да ми споделиш. Повярвай ми, наистина те уважавам. Не би могло и да бъде другояче, като се имат предвид постиженията ти в отдел "Убийства" и ролята, която изигра за разрешаването на случая "Мелъри". Трябва обаче да е ясно, че не заемаш официална позиция. Имаш ли някакви въпроси?

Гърни се усмихна – Клайн бе толкова предвидим! Никога не изневеряваше на основния си ръководен принцип: да получиш каквото можеш от другите, без да пропускаш да си покриеш гърба.

– Един. Как мога да се свържа с Ребека Холдънфийлд?

В гласа на Клайн се прокрадна типичната за прокурор подозрителност:

– Какво искаш от нея?

– Започвам да си създавам представа за нашия убиец. Все още е съвсем хипотетична, не съм сигурен в нищо. Затова вероятно ще ми е полезно да се посъветвам с човек с нейния опит и квалификации.

– Има ли някаква причина да не наричаш убиеца с името му?

– Хектор Флорес?

– Притеснява ли те нещо?

– О, да – две неща. Първо, не знаем дали е бил сам в бунгалото, когато Джилиан е влязла вътре, следователно не можем да твърдим категорично, че той е убиецът. Всъщност дори не сме сигурни, че изобщо е бил там. Да предположим, че вместо него в бунгалото я е чакал някой друг... Осъзнавам, че не е много вероятно. Казвам само, че не знаем със сигурност. Разполагаме само с косвени улики, предположения. Вторият проблем е със самото име. Ако градинарят, въплътил се в ролята на Пепеляшка, е такъв хладнокръвен убиец, който внимателно планира нещата, вероятно "Хектор Флорес" е просто псевдоним.

– Защо имам чувството, че съм се качил на панаирна въртележка? Всяко нещо, което сме отхвърлили като решено, се връща като бумеранг!

– Де да беше панаирна въртележка! Аз по-скоро имам чувството, че ме всмукват в някакъв канал.

– И искаш да повлечеш и Бека след себе си, така ли?

Гърни реши да не отвръща на грубата забележка.

– Искам тя да ми помогне да остана обективен. Ребека може да наложи граници на представата, която постепенно си съставям за човека, когото преследвам.

Клайн може би се сепна от категоричността в последните три думи или пък се сети за невероятния успех на Гърни в залавянето на убийци. Каквато и да бе причината, тонът му се промени:

– Ще ѝ кажа да ти се обади.

Час по-късно Гърни седеше пред компютъра на бюрото във всекидневната и се взираше в безизразните черни очи на Питър Пигърт. Пигърт бе престъпник, който може би приличаше донякъде на убиеца на Джилиан Пери.... От друга страна, със сигурност имаше много общи черти с насилника от изгубената пиеса на Едуард Малъри. Гърни не бе съвсем наясно дали отново се е захванал с компютърно обработения портрет заради евентуалната прилика с убиеца на Джилиан, или заради възможността да изкара добри пари от него.

Сто хиляди долара? За този портрет? Светът на заможните фенове на изкуството наистина бе странно място. Сто хиляди долара за снимка на Питър Пигърт... Цената бе точно толкова абсурдна, колкото и алитерацията[7] в името. Трябваше да се чуе със Соня. Щеше да ѝ се обади утре сутринта, веднага щом стане. Сега обаче искаше да се съсредоточи не толкова върху впечатляващата сума, колкото върху самия обект на портрета.

На петнайсетгодишна възраст Пигърт бе убил баща си, за да разчисти пътя си към извратената връзка с майка си. Тя забременяла от него и му родила две дъщери. Петнайсет години по-късно, на трийсетгодишна възраст, той убил и майка си, за да се отдаде на не по-малко извратена връзка с дъщерите им, които тогава били съответно на тринайсет и на четиринайсет години.

За повечето странични наблюдатели Пигърт изглеждаше като съвсем обикновен мъж. Още в началото обаче Гърни бе забелязал нещо странно в очите му. Нещо в тях не бе наред. Бяха твърде черни, твърде спокойни. Зловещо бездънни. Питър Пигърт като че ли смяташе, че може да прави всичко, което му доставя удоволствие, независимо от последствията за околните. Гърни се запита дали именно такъв тип социопатично поведение бе описал Скот Аштън в провокативната си теория за съвършената кристална решетка на социопата, който винаги поставя граница между себе си и другите.

Докато се вглеждаше в обезпокоително застиналите очи на убиеца, Гърни затвърди убеждението си, че главното, което е тласкало този мъж, е необходимостта му да контролира всичко край себе си. Имал е несъкрушима увереност, че знае кое е правилно, вярвал е, че прищевките му стоят над всичко. Именно тези черти Гърни се бе постарал да подчертае и да направи видими за останалите. Да покаже неумолимия тиранин, скрит зад тези неизразителни черти. Сатана, облечен в дрехите на най-обикновен човек.

Това ли очароваше Джей Джикинстил? Злото, скрито под воала на привидна нормалност? Него ли ценеше толкова, та бе готов да плати едно малко състояние, за да го притежава?

Разбира се, разликата между портрета на един убиец и самия убиец бе огромна. Снимката на екрана пред него дължеше привлекателната си сила отчасти на чудовището, което изобразяваше, и отчасти (иронично, наистина!) на факта, че сама по себе си бе напълно безобидна. Змия – но с извадени отровни зъби. Дявол – парализиран и поставен в рамка.

Гърни се облегна назад на стола, скръсти ръце върху гърдите си и се загледа навън през западния прозорец. Първоначално вниманието му бе насочено към усещанията вътре в него самия. После забеляза залеза, който му заприлича на кърваво петно, разлято върху яркосиньото небе. След това осъзна, че това бе гледката в една спалня в Южен Бронкс: тюркоазеносиня стена, на която се бе облегнала улучената от куршум жертва, преди да се смъкне на пода. Това бе преди двайсет и четири години – първото убийство, което бе разследвал.

Мухите. Беше август, а тялото бе престояло в стаята цяла седмица.

Глава 39

Реално, нереално, нормален, ненормален

В продължение на двайсет и четири години непрекъснато бе заринат от случаи на насилие и убийства. Това бе половината му живот. Дори сега, когато се бе пенсионирал... Какво точно му бе казала Мадлин по време на касапницата, наречена "Случая "Мелъри"? Че дори сега смъртта сякаш го привлича по-силно от живота.

Тогава той отрече, хвана се за думата и каза, че го влече не смъртта, а предизвикателството, което тя представлява – да разкриеш загадката. Че става дума за справедливост и правосъдие.

И, разбира се, тя му бе хвърлила онзи свой особен поглед. Мадлин не се впечатляваше от прокламации и доблестни мотиви – или поне не от използването им като доводи за печелене на спор.

След онзи доста разгорещен разговор, след като се оттегли и успокои, осъзна, че не може да отрича повече истината. А тя бе, че криминалните загадки го привличат с една тайнствена, почти физическа сила. Искаше да ги разгадае, да разкрие хората, които ги бяха замислили. Тази сила бе много по-първична и по-могъща от желанието му да плеви и полива лехите с аспержи. Разследването на убийства ангажираше целия му ум и изискваше пълното му внимание. Нищо друго, с което се бе сблъсквал през живота си, не му въздействаше по този начин.

Това бе добрата новина. Същевременно обаче бе и лошата. Добрата – защото загадките бяха нещо съвсем реално, докато много хора прекарваха целия си живот, без да открият нищо вълнуващо в него освен фантазиите си. А пък лошата – защото мистериите бяха като приливна вълна, която го откъсваше от всички други важни неща в живота му, включително от Мадлин.

Опита се да си спомни къде е тя в момента и установи, че е забравил, отнесен от мисълта за нещо друго – бог знае какво точно. Може би от Джей Джикинстил и моркова от сто хиляди долара, който бе размахал под носа му? Или пък от отровно-враждебната обстановка в Бюрото и начина, по който тя изкривяваше и подвеждаше разследването? От зловещата закачка с изгубената пиеса на Едуард Малъри? От желанието на Пеги, съпругата на човека-паяк, да участва по някакъв начин в разследването? От уплашения глас на Савана Листън, когато му разказваше за изчезването на бившите си съученички? Истината бе, че всяка от тези теми лесно би могла да измести от ума му Мадлин и въпроса къде е тя в момента.

После чу ръмженето на двигател: през ливадата към къщата се изкачваше кола. Едва тогава се сети, че всеки петък вечер съпругата му се среща с приятелки, за да разговарят и плетат заедно. Ако това обаче действително бе нейната кола, значи се връщаше много по-рано от обичайното. Приближи се към кухненския прозорец, за да провери, но в този миг телефонът на бюрото във всекидневната зазвъня, така че той се върна да го вдигне.

– Дейв, толкова се радвам, че се свързах с теб, а не с телефонния секретар! Имам две за теб – малко са изненадващи, но не се притеснявай! – каза Соня Рейнолдс с обичайния си приповдигнат тон, в който сега личеше притеснение.

– Канех се да ти звънна... – започна Гърни.

Искаше да ѝ зададе някои въпроси, за да си състави по-ясна представа за работната вечеря с Джикинстил на другия ден.

– Вечерята се превърна в обяд – прекъсна го Соня. – Джей трябва да лети за Рим. Надявам се това да не е проблем за теб. И да е, ще се наложи да го решиш. Втората новина е, че аз няма да присъствам.

Очевидно това бе причината за притеснението ѝ.

– Чу ли какво казах? – запита тя, тъй като Гърни не казваше нищо.

– Промяната в уговорката не представлява проблем. Ти как така няма да присъстваш?

– Определено мога да дойда и определено бих искала, но... Ох, вместо да се опитвам да ти обяснявам, направо ще ти преразкажа думите му. Първо искам да ти припомня, че той е страшно впечатлен от работите ти. Каза, че са изключително оригинални и имат страхотен потенциал. Много е въодушевен. Ето обаче какво точно каза: "Искам лично да видя кой е този Дейвид Гърни, този невероятен творец, който е също и детектив. Искам да разбера в кого точно инвестирам. Искам да общувам директно с ума и въображението на този човек без пречката на посредник." Казах му, че за първи път в живота ми някой ме нарича "пречка". Казах му и че тази идея не ми харесва особено. Но за него ще направя изключение. Ще си остана вкъщи. Много си мълчалив, Дейвид. За какво мислиш?

– Ами чудя се дали този човек е луд.

– Този човек е Джей Джикинстил. Не бих си и помислила да го наричам "луд". По-скоро бих казала, че е... необикновен.

Гърни чу отварянето и затварянето на страничната врата, а след това и характерните звуци на събуване и събличане от стаичката до кухнята.

– Дейвид... Защо мълчиш? Продължаваш да мислиш ли?

– Не, просто... Хм, какво точно има предвид под "инвестиране" в мен?

– А-а, това е добрата новина. Ето, затова исках да присъствам на вечерята или на обяда – каквото и да е, няма значение. Чуй сега! Това наистина ще промени живота ти. Той иска да притежава всичките ти творби. Не едно или две неща. Всичките! Освен това очаква да увеличат стойността си.

– Откъде-накъде?

– Всичко, което Джикинстил купува, увеличава стойността си с времето.

С периферното си зрение Гърни улови някакво движение; обърна се и видя Мадлин, която бе застанала на вратата на всекидневната. Гледаше го намръщено, а лицето ѝ изразяваше загриженост.

– Още ли си там, Дейвид? – гласът на Соня бе изпълнен едновременно с недоверие и възбуда. – Винаги ли си толкова мълчалив, когато някой ти предлага един милион долара? При това само като начало – таванът после е небето...

– Вижда ми се твърде странно.

Лицето на Мадлин трепна и към загрижеността се прибави раздразнение. Тя му обърна гръб и отново влезе в кухнята.

– Естествено, че е странно! – извика в отговор Соня. – Успехът в света на изкуството винаги е странен. Шантавото е нормално. Имаш ли представа за колко се продават шарените квадрати на Марк Ротко? Защо странното да е проблем?

– Дай ми малко време да го асимилирам и да го обмисля, а? Става ли да ти се обадя по-късно?

– Гледай наистина да се обадиш, Дейвид! Ти си моето бебче за милиони! А утре е голям ден. Трябва да те подготвя за него. Усещам, че отново се отдаваш на размисли. Божичко, Дейвид, за какво пък мислиш сега?

– Просто ми е трудно да повярвам, че всичко това е истина.

– Дейвид, Дейвид, Дейвид! Нали знаеш какво ти казват, когато те учат да плуваш? Спри да се бориш с водата. Отпусни се и започни да се носиш по нея. Дишай дълбоко и се остави на водата да те поддържа. Същото правило важи и тук. Спри да се бориш и да се чудиш кое е реално и кое не, кое е нормално и кое – лудост. Забрави всички тези думи! Приеми магията, магията, наречена "господин Джикинстил"! И магическите му милиони. Чао!

Магия? Не съществуваше друго понятие, което да бе толкова чуждо на Гърни като магията. Нямаше друга представа, която толкова да го дразни с безсмислеността и празнотата си.

Седеше на бюрото, загледан навън през прозореца. Небето над хълма, което доскоро бе кървавочервено, сега се бе превърнало в мрачен покров, цветът бе смесица от бледолилаво и гранитеносиво, а в тревата на моравата зад къщата бе останал само намек за зелено.

В кухнята се разнесе трясък, после трополене. Вероятно капаците на тенджерите се бяха изхлузили от претрупания сушилник и бяха паднали в мивката. Гърни чу тракане и предположи, че Мадлин ги нарежда отново по местата им.

Отиде при нея. За разлика от всекидневната в кухнята бе твърде светло. Мадлин тъкмо бършеше ръцете си в една от кухненските кърпи.

– Какво се е случило с колата? – попита тя.

– А? А-а! Блъснах една сърна. – Споменът за случилото се бе толкова ярък, че почти му прилоша.

Мадлин го погледна – в очите ѝ се четяха тревога, болка.

– Изскочи от гората – продължи Гърни. – Точно пред мен. Нямаше как... Не можех да я избегна.

Очите ѝ се разшириха и тя ахна.

– Какво стана със сърната?

– Загина на място. Проверих. Не показваше никакви признаци на живот.

– Ти какво направи?

– Какво направих ли? Какво можех да...

Изведнъж в ума му нахлу образът на проснатото в канавката сърне, изкривената му под невъзможен ъгъл глава, отворените невиждащи очи – образ, който съживяваше забравени емоции, свързани с една друга катастрофа. Чувства, които стиснаха сърцето му с ледените си пръсти толкова силно, че то почти спря да бие.

Мадлин го наблюдаваше, без да казва нищо. Той се съвзе бавно, отърси се от изпитания ужас и я погледна в очите. В тях имаше тъга, която присъстваше във всичко, което тя преживяваше – дори в радостта. Знаеше, че е превъзмогнала смъртта на сина им, отдавна се е примирила с нея. Той обаче така и не можа. Нямаше желание. Знаеше, че все някога ще му се наложи, само че не сега. Не още.

Вероятно затова между него и Кайл, порасналия му син от първия му брак, се издигаше стена. Подобни теории обаче подхождаха повече на някой психолог-терапевт, той самият не виждаше никаква полза от тях.

Мадлин започна да подсушава наредените на сушилника съдове. Гърни стоеше до френските прозорци, загледан във вечерния пейзаж. Вече бе толкова тъмно, че дори червената плевня бе загубила цвета си.

Когато Мадлин заговори, темата го изненада:

– И така, планът ти е да приключиш с всичко до седмица – да пипнеш лошите момчета, да ги опаковаш в кутия и да ги поднесеш на добрите с поклон?

Още преди да се обърне и да види лицето ѝ, усети по тона ѝ, че се усмихва въпросително, безрадостно.

– Щом така съм казал, значи това е планът.

Тя кимна, без да прикрива недоверието си.

Известно време Мадлин мълчаливо бършеше съдовете, някак по-грижливо от обикновено, после ги поставяше на дървения плот. Подреждаше ги така усърдно, че Гърни започна да се нервира.

– Между другото, ти защо си вкъщи – запита той с неочаквана и за самия него агресивност?

– Моля?

– Тази вечер нямаш ли среща с приятелки? "Вечер за плетки" или нещо такова?

– Да, но решихме да приключим по-рано.

Стори му се, че долавя нещо странно в гласа ѝ.

– Как така?

– Възникна малък проблем.

– Така ли?

– Ами... Всъщност... Марджъри-Ан повърна.

– Какво? – примигна Гърни.

– Повърна.

– Марджъри-Ан Хайсмит?

– Точно така.

Той примигна отново.

– Какво значи "повърна"?

– Според теб какво значи?

– Не, имах предвид – къде? Там, на масата ли?

– Не, не на масата. Стана от масата, изтича до банята и...

– И?

– Ами... Не успя да стигне до нея.

Гърни забеляза, че в очите на съпругата му се е върнало онова развеселено пламъче, онзи хумор, с който тя гледаше на всичко около себе си, който уравновесяваше неотменната скръб в погледа ѝ. Пламъче, което отдавна не се бе появявало и което му липсваше. Прииска му се веднага, без да губи нито секунда, да го разпали и да го превърне в буен огън. Знаеше обаче, че ако се престарае, ще постигне обратния ефект и ще го угаси.

– Предполагам, че е настанала голяма бъркотия?

– Ами да, настана. А и... Ъ-ъ-ъ... Не остана на едно място...

– Не остана... Какво?

– Ами тя не повърна на пода. Повърна върху котките.

– Котките ли?

– Днес се събрахме в къщата на Бони. Не си ли спомняш, че Бони има две котки...

– Да, май си спомням.

– Е, те си лежаха в котешкото легълце, което Бони държи в ъгъла на всекидневната, точно до вратата на банята.

Сега вече Гърни започна да се смее.

– Ами да, и... Ъ-ъ-ъ, Марджъри-Ан стигна само до котките.

– О, божичко! – започна да се превива той.

– Да. При това повърна доста. Количеството бе... значително. А пък котките се стреснаха, изхвърчаха от леглото си и започнаха да търчат из всекидневната...

– Покрити с...

– Точно така, покрити с... Препускаха из стаята, по диваните и столовете... Беше наистина голямо изпълнение.

– Мили боже! – Гърни не можеше да се сети откога не се е смял толкова.

– И, разбира се, след това никой не бе в състояние да яде. А не можехме и да останем в хола. Естествено, всички искахме да помогнем на Бони да изчисти, но тя не ни позволи.

– А сега искаш ли да хапнеш нещо? – попита той след кратко мълчание.

– Не! – Тя потръпна гнусливо. – Изобщо не ми споменавай за ядене!

Представата за тичащите насам-натам котки отново го накара да се разхили неконтролируемо. Имаше чувството, че се е върнал в гимназиалните години и се смее на някакъв глупав номер.

Предложението му за вечеря обаче явно бе събудило някакви закъснели асоциации у Мадлин, защото след миг пламъчето в очите ѝ напълно угасна.

Когато смехът му най-после стихна, тя попита:

– И какво, утре на вечеря ще бъдете само ти, Соня и лудият колекционер, така ли?

– Не – отвърна той, – ще бъдем само лудият колекционер и аз.

За първи път, откакто Соня му бе казала, се зарадва, че тя няма да идва.

– Мислех, че тя много държи на тази вечеря – каза Мади с въпросително извита вежда. – Че би убила човек, за да присъства.

– Всъщност вечерята се превърна в обяд.

– Обяд ли? Значи вече започнаха да омаловажават значението ти?

Гърни не реагира по никакъв начин, но колкото и да бе абсурдно, забележката го засегна.

Глава 40

Далечният вой

След като приключи със съдовете, Мадлин си направи чаша билков чай, взе чантата с плетките си и се настани на фотьойла в другия край на стаята. Малко след това Гърни я последва с една от папките по случая "Пери". Седна на съседния фотьойл, от другата страна на камината и двамата потънаха в мълчание, всеки уединен в своя си свят и осветен от отделна лампа за четене.

Той отвори папката и извади доклада за ППАТП. Помисли си колко интересно бе това съкращение. Във ФБР го използваха за "Програма за предотвратяване и анализ на тежки престъпления". В нюйоркското Бюро за криминални разследвания пък означаваше "Програма за проследяване и анализ на тежки престъпления". Но формулярът бе един и същ, обработваше се от едни и същи компютри и програми, обслужваше едни и същи цели и в крайна сметка стигаше до едни и същи получатели. Лично Гърни предпочиташе варианта на нюйоркската полиция. Наименованието отговаряше съвсем точно на съдържанието, без да дава излишни обещания.

Документът от 36 страници бе, меко казано, твърде подробен. Полезен обаче беше само дотолкова, доколкото полицаят, който го бе съставил, бе прецизен и изчерпателен. Една от целите на този доклад бе да разкрива приликите на модус операнди[8] с този на други престъпления, описани в база-данните. В този случай обаче програмата за анализ не бе открила сходства. В момента Гърни внимателно изучаваше доклада, за да се увери, че първия път не е пропуснал нещо важно.

Трудно му бе да се съсредоточи. Непрекъснато се сещаше, че трябва да се обади на Кайл, но всеки път си намираше някаква причина да не го направи. През последните три години часовата разлика между Ню Йорк и Сиатъл му бе предоставяла удобно извинение. Сега обаче Кайл се бе върнал в Манхатън и бе постъпил в Колумбийския юридически университет, така че Гърни вече нямаше оправдание. Това не означаваше, разбира се, че ще спре да отлага, нито, че е прозрял истинските причини за отлагането.

Понякога си казваше, че е съвсем нормално, и го отдаваше на студените си келтски гени. Така не носеше никаква лична отговорност. В други случаи решаваше, че се дължи на пристъпите му на вина. Попадаше в омагьосан кръг – тъй като не се бе обадил в началото, изпитваше все по-малко желание да го направи, а това на свой ред само усилваше вината му. Всъщност откакто се помнеше, това разяждащо чувство му бе постоянен спътник. Като единствено дете смяташе, че е отговорен за насила проточилия се, изпълнен с напрежение брак на родителите си. Понякога пък си мислеше, че Кайл твърде много му напомня на първата му съпруга и изпълнения им с кавги брак.

После идваше факторът на разочарованието. Когато стоковата борса се срина и Кайл обяви, че ще замени инвестиционното банкерство с право, Гърни се отдаде на приятната заблуда, че синът му може да тръгне по неговите стъпки. Тази надежда бързо се разсея – за Кайл правото бе просто нов път към старата цел: материалния успех.

– Защо просто не му се обадиш? – попита Мадлин, като го гледаше, отпуснала куките в скута си, върху недовършения оранжев шал.

Гърни се сепна и се извърна към нея. Всъщност вече не бе особено изненадан от невероятната ѝ прозорливост.

– Просто започваш да гледаш по един определен начин, когато си мислиш за него – каза тя, сякаш това се разбираше от само себе си. – Определено не изглеждаш щастлив.

– Ще го направя. Ще му звънна.

Започна да преглежда формуляра на ППАТП с новопоявили се усърдие и напрежение. Приличаше на човек, попаднал в заключена стая, който отчаяно търси скрит изход. Не намери нищо ново, фактите не се различаваха от онези, които си спомняше. Започна да рови из останалите документи в папката.

Един от няколкото анализа на видеоматериалите от сватбения прием завършваше със следното обобщение: "Местоположението на всички лица, присъствали на територията на имота на Аштън във времевия отрязък на убийството, е потвърдено посредством видеозапис с обозначен час." Гърни имаше ясна представа какво означава това; добре си спомняше обясненията на Хардуик онази вечер, когато заедно бяха гледали записа. Все пак искаше да е напълно сигурен, защото потвърденото местоположение на хората бе от огромно значение.

Взе мобилния си телефон от плота в кухнята и се обади на Хардуик. Мигновено се включи гласовата му поща: "Хардуик. Оставете съобщение."

"Гърни е. Имам един въпрос относно видеоматериалите."

След по-малко от минута телефонът му звънна. Не си направи труда да погледне екрана: сигурен бе кой се обажда.

– Джак?

– Дейв?

Гласът принадлежеше на жена. Беше му познат, макар да не успя веднага да се сети коя е.

– Извинете, очаквах друг човек. Да, Дейв е на телефона.

– Дейв, Пеги Мийкър е. Получих имейла ти и току-що ти написах отговор. После реших, че е най-добре лично да ти звънна, в случай че искаш веднага да научиш – каза тя забързано и развълнувано.

– За какво става дума?

– Нали искаше да разбереш дали е известно нещо повече за пиесата на Едуард Малъри – за съдържанието, сюжета, героите и т.н. Е, направо няма да повярваш! Обадих се във Факултета по английска литература на колежа "Уеслиън" и познай кого открих! Професор Барклес, който водеше онзи курс.

– Какъв курс?

– Курсът по Елизабетинска драма, който посещавах в колежа! Оставих му съобщение, а пък той взе, че се свърза с мен! Не е ли невероятно?

– И какво ти каза?

– Ами тук стигаме до удивителната част. Готов ли си?

В ухото на Гърни се разнесе настойчиво бипкане: търсеха го на втора линия. Той не му обърна внимание.

– Продължавай – подкани я.

– Първо, заглавието на пиесата било "Испанският градинар". – Тя замълча за миг в очакване на реакцията му.

– Продължавай.

– Името на главния герой е Хектор Флорес.

– Сериозно ли говориш?

– Да, но не е само това! Става още по-интересно. Сюжетът, който бил преразказан от някакъв критик, съвременник на автора, е изключително сложен. Героите се предрешвали и дори членовете на собствените им семейства не били в състояние да ги разпознаят. Въобще звучи доста шантаво, но основната сюжетна линия... – Ново бибкане, човекът на втора линия ставаше нетърпелив. – ... Слушай, това е наистина странно... Та майката на Хектор Флорес го изпъдила от къщи, убила баща му и прелъстила брат му. Години по-късно Хектор се върнал, предрешен като градинар и – ще съкратя историята, за да не изпадаме в излишни подробности – успял да заблуди брат си, като се предрешил като друг, и го убедил да отреже главата на майката. Цялата история е доста брутална и вероятно затова всички копия на пиесата били унищожени още след първата постановка. Не е ясно дали сюжетът разиграва някакъв древен вариант на мита за Едип, или Малъри просто е съчинил някаква гротескна история. Може да му е повлияла "Испанска трагедия" на Томас Кид, която е не по-малко скандална. Та това са основните факти – направо от извора, професор Барклес.

Мислите на Гърни препускаха по-бързо и от задъханите думи на Пеги Мийкър.

– Искаш ли да повторя отново? – попита тя след малко.

Точно в този момент бибкането започна отново.

– Нали всичко е написано в имейла, който си ми изпратила?

– Да, дума по дума. Освен това ти написах и телефонния номер на професора, ако искаш лично да се чуеш с него. Толкова е вълнуващо! Права ли съм? Това не дава ли нова насока на случая?

– По-скоро потвърждава една от старите. Ще видим как ще се развият нещата.

– А-ха, добре. Кажи ми, като разбереш!

(Би-ип!)

– Пеги, някой много настойчиво ми звъни на другата линия. Нека спрем дотук засега, а? И благодаря! Това може да се окаже много полезно.

– Няма проблем. Много ще се радвам, ако съм помогнала. Обади ми се, ако пак мога да ти бъда полезна.

– Да, добре. Още веднъж ти благодаря!

Гърни превключи линията.

– Още малко не можа ли да се забавиш? Явно въпросът ти не е особено спешен.

– А, да, Джак. Благодаря, че се обаждаш.

– Добре, де – какво ще ме питаш?

Гърни се усмихна – когато не се държеше като вулгарен циник, Хардуик беше закоравял привърженик на безцеремонността.

– Доколко си сигурен за местоположението на всички гости на тържеството през времето, когато Джилиан е била в бунгалото?

– Достатъчно.

– И откъде?

– Камерите бяха поставени така, че нямаше "слепи точки". На видеозаписа се виждат абсолютно всички – гостите, служителите от фирмата за кетъринг, музикантите. През цялото време.

– Освен Хектор.

– Освен Хектор, който е бил в бунгалото.

– Ти смяташ, че е бил в бунгалото.

– Какво искаш да кажеш?

– Само се опитвам да отделя нещата, които знаем със сигурност, от онези, които си мислим, че знаем.

– Че кой друг би могъл да е вътре, мамка му?!

– Нямам представа, Джак. Нито пък ти. Впрочем благодаря, че ме осведоми навреме за онази изцепка с клиниката.

Настъпи мълчание.

– Кой, по дяволите, ти каза?

– Определено не ти!

– И това какво общо има с цялата работа?!

– Аз много държа на откровеността, Джак. Искам да съм наясно с какво си имам работа.

– Откровеност значи? Ей сега ще ти кажа как стоят нещата! Тъпанарят Родригес ме отстрани от случая "Пери", защото му казах в очите, че да преследвам всеки нелегален мексикански емигрант в тази част на щата е най-шибаната загуба на време, която са ми налагали! Първо на първо, никой няма да си признае, че работи нелегално и така спестява от данъци. И със сигурност няма и дума да обели, ако има нещо общо с човек, заподозрян в убийство. И така, два месеца по-късно, в почивния ми ден, ме извикаха по спешност. Трябваше да хванем двама идиоти, които стреляли по служител в една бензиностанция на магистралата. Някое от другите ченгета споменало на нашия капитан-чудо, че мириша на алкохол – така ме пипнаха. Малкият копелдак си мечтае да ме накисне от сума ти време. Е, беше му добре дошло. И какво, мислиш, направи? Тоя скапаняк ме вкара в най-гадната дупка, дето можеш да си представиш, пълна с пропаднали наркомани и пияндурници! Двайсет и осем отвратителни дни, мамка му! С купчина гнусни отрепки! Отрепки с изпържени мозъци! Единственото, за което мислих през тези двайсет и осем дни, бе как ще откъсна главата на копелдака! Е, достатъчно откровен ли бях сега?

– Напълно, Джак. Проблемът е, че разследването е поело в неправилна посока. Всичко трябва да започне от нулата, за да има напредък. А за целта хората, които се занимават със случая, трябва да си гледат работата, а не да си въртят номера.

– А-а, така ли? Е, късмет тогава, господин Здрав разум!

И връзката рязко прекъсна.

Гърни остави телефона върху папката по случая. Тогава чу тракането на куките за плетене на Мадлин и я погледна.

Тя се усмихна, без да вдига поглед:

– Проблеми ли има?

– Ами! – изсмя се невесело той. – Само това, че разследването трябва да бъде организирано наново и да поеме в нова посока. А аз не разполагам с властта да го направя.

– Ами помисли. Ще намериш начин.

Той наистина помисли.

– Чрез Клайн ли имаш предвид?

– По време на предишния случай спомена, че е много амбициозен – сви рамене Мадлин.

– Не бих се учудил, ако се вижда като президент някой ден. Или губернатор, най-малкото.

– Ами какво повече ти трябва?

– Какво повече ми трябва за кое?

В продължение на около минута тя се съсредоточи върху плетивото си, после вдигна към него очи – по погледа ѝ личеше, че се забавлява от неспособността му да види очевидното:

– Само трябва да му подскажеш как този случай може да допринесе за осъществяването на амбициите му...

Колкото повече мислеше, толкова по-хитро му се струваше хрумването ѝ. Клайн бе политическо животно, следователно отдаваше огромно значение на медиите при всяко разследване. Това бе и най-прекият и сигурен начин да му повлияе.

Гърни взе отново телефона и набра номера на окръжния прокурор. Попадна на гласова поща. Записът предлагаше три възможности: да се обади отново между 08:00 и 18:00 часа от понеделник до петък; да остави името и телефонния си номер, на който да бъде потърсен в работно време; или да се обади на номера за спешни случаи, който бе на разположение двайсет и четири часа в денонощието.

Гърни записа номера за спешни случаи в указателя на телефона си, но реши да изчака. Преди да се обади, искаше да подреди по-добре онова, което възнамеряваше да каже – първо на дежурния сътрудник, а после и на самия Клайн, ако се съгласяха да прехвърлят обаждането му. Щеше да успее само ако хвърли правилната "бомба".

Ритмичното тракане на куките внезапно спря.

– Чуваш ли го? – попита Мадлин и леко наклони глава към близкия прозорец.

– Кое?

– Слушай.

– Какво трябва да чуя?

– Ш-ш-т...

Точно когато се канеше да обясни, че не долавя нищо, го чу: далечния вой на койоти. После отново настъпи тишина. Той обаче вече си представяше животните, приличащи на дребни кльощави вълци, които тичат в рехава редица. Бягат – диви и свирепи като вятъра – през посребреното от лунната светлина поле отвъд северния планински рид.

В този миг телефонът в ръката му звънна. Погледна дисплея – обаждаха се от галерия "Рейнолдс". Погледна към Мадлин: изражението ѝ с нищо не подсказваше, че подобно на ясновидец е разбрала кой го търси.

– Ало?

– Искам да си лягам. Да поговорим – каза Соня.

Последва неловко мълчание, след което Гърни каза:

– Първо ти кажи.

Тя се разсмя – мек, интимен смях, който приличаше повече на мъркане.

– Имах предвид, че искам да си легна рано и да се наспя. Затова реших, че ако ще желаеш да говорим за утре, по-добре да е сега, а не по-късно, когато се сетиш.

– Добра идея.

Отново се разнесе кадифеният смях.

– Ето какво смятам аз. Съвсем просто е. Не мога да те посъветвам какво да кажеш на Джикинстил, защото не знам какво ще те пита. Затова най-добре ще е да бъдеш себе си: мъдрият детектив, който разследва убийства. Мълчаливият мъж, който забелязва всичко. Човекът, който е на страната на ангелите, бори се с дявола и винаги побеждава.

– Невинаги.

– Е, ти все пак си само човек, нали така? Важно е да си само човек. Това те прави истински, а не някакъв измислен герой. Така че бъди себе си. Ти си много по-впечатляваща личност, отколкото си мислиш, Дейвид Гърни.

– И това е всичко? – попита той след кратко колебание.

Този път смехът бе по-мелодичен и развеселен. Тя се забавляваше с него.

– Да, това е – що се отнася до теб. Сега, за мен. Чел ли си договора ни, онзи, който подписа миналата година по повод изложбата?

– Да, мисля, че го прочетох тогава. Напоследък не съм го поглеждал.

– В него пише, че галерия "Рейнолдс" получава четирийсет процента от стойността на изложените в нея творби, трийсет процента от онези, които са публикувани в каталога, и двайсет от всички бъдещи работи на твореца, създадени по поръчка на клиенти, с които се е свързал посредством галерията. Това звучи ли ти познато?

– Имам някакъв смътен спомен.

– Смътен, а-ха. Добре. Съгласен ли си обаче с формулировката, или сега ти изглежда неприемлива? Говоря за бъдещите произведения.

– Не, нямам проблеми с нея.

– Добре. Защото ще си прекараме много добре, докато работим заедно, просто го усещам! А ти?

Мадлин имаше неразгадаемо изражение и изглеждаше напълно погълната от сложната плетка на шала, който бавно нарастваше в ръцете ѝ. Бримка след бримка, после още една и още една. Трак-трак-трак.

Глава 41

Големият ден

Есенната утрин бе великолепна като илюстрация от календар. Небето бе яркосиньо, без нито един облак. Мадлин вече бе излязла на една от редовните си разходки с колело през криволичещата речна долина, която се простираше на почти трийсет километра в източна и западна посока от Уолнът Кросинг.

– Прекрасен ден – отбеляза тя, преди да потегли.

По тона ѝ личеше, че смята Гърни за луд за това, че иска да прекара подобен ден в града, в разговор за грозни произведения на изкуството за баснословни суми. Не по-малко луд от самия Джикинстил.

От друга страна, възможно бе да си въобразява. Или да е стигнал сам до този извод и несправедливо да го приписва на нея.

В момента седеше на масичката до френските прозорци, загледан в плевнята. Старата постройка изглеждаше кървавочервена на фона на ведрото сутрешно небе. Той отпи първата глътка от кафето си, после взе телефона и набра номера за спешни случаи на Шеридън Клайн.

Гласът на човека, който вдигна слушалката, бе мрачен и безцветен и моментално събуди у Гърни ярък спомен за човека от другата страна на линията.

– Стимел. Кабинетът на окръжния прокурор.

– На телефона е Дейв Гърни.

Изчака малко, сигурен, че Стимел го помни от случая "Мелъри". Не се изненада, че мъжът не го показва по никакъв начин. Стимел не бе никак разговорлив и излъчваше топлината и отзивчивостта на жаба, а и изглеждаше също толкова умен.

– Да?

– Трябва да говоря с Клайн веднага.

– Така ли?

– Въпросът е на живот и смърт.

– Чия?

– Неговата.

– Какво означава това? – попита той още по-несговорчиво.

– Запознат си със случая "Пери", нали? – Реши да приеме мълчанието му за съгласие. – Много скоро ще се превърне в медиен цирк, може би най-сериозният случай на серийни убийства в историята на щата. Помислих си, че Шеридън ще иска да знае за това предварително.

– За какво говориш?

– Вече ме пита и аз ти отговорих.

– Кажи ми фактите, умнико, а аз ще ги предам на когото трябва!

– Няма време да повтаряме едно и също два пъти. Трябва да се чуя с него веднага, дори да трябва да го измъкнеш от тоалетната! Кажи му, че в сравнение с това случаят "Мелъри" ще изглежда като дребна хулиганска проява.

– Дано да не дрънкаш глупости!

Гърни прецени, че по този начин Стимел искаше да му каже "Дочуване, ще се свържем с теб", така че направо затвори, остави настрани телефона и взе кафето си. Отпи отново – все още бе топло и хубаво. Загледа се в лехите с аспержи, чиито прилични на папрат листа се бяха привели почти до земята под лекия западен ветрец. Въпросът за торенето – кога, с какво и колко – който бе изпълвал ума му само допреди седмица, в момента му изглеждаше безкрайно далечен и определено можеше да почака. Надяваше се да не е преувеличил важността на ситуацията пред Стимел.

Две минути по-късно се обади Клайн, въодушевен като муха, кацнала върху прясна купчинка тор:

– Какво става? За каква медийна бомба говориш?

– Дълга история. Имаш ли време да говорим?

– Дай съкратената версия с едно изречение.

– Представи си вестникарска статия, която започва по следния начин: "Полицията и окръжният прокурор безпомощни пред сериен убиец, който отвлича момичета."

– Нали го обсъдихме вчера?

– Имам нова информация.

– Къде си в момента?

– Вкъщи съм, но тръгвам към града след час.

– Сериозно ли е? Не е някаква твоя откачена теория?

– Много сериозно.

Кратка пауза.

– Телефонът ти защитен ли е от подслушване? – поиска да знае Клайн.

– Нямам представа.

– Можеш ли да отидеш до града по магистралата?

– Мога.

– И пътьом да се отбиеш в кабинета ми?

– Мога.

– А можеш ли да тръгнеш веднага?

– След десетина минути.

– Ще те чакам в кабинета си в 9:30 часа. И, Гърни?

– Да?

– Надявам се това, което ще ми казваш, да е истина!

– Шеридън?

– Какво?

– На твое място щях да се моля да не е!

След десет минути Гърни вече шофираше в източна посока, към слънцето. Първо спря до магазина на Абелард, за да си вземе голяма чаша прясно и хубаво кафе, тъй като в бързината бе зарязал първото на масата в кухнята.

За известно време остана в колата си на неголемия, покрит с чакъл участък пред магазина, който играеше ролята на паркинг. Спусна малко седалката си назад, облегна се и затвори очи. Опита се да се съсредоточи само върху аромата на кафето, за да даде възможност на ума си да си почине. Тази техника по принцип не даваше кой знае колко добри резултати при него и той се зачуди защо все още я прилага. Тя наистина му помагаше да насочи мислите си към нещо друго, но това "друго" обикновено бе също толкова притеснително. В този случай мислите му се прехвърлиха от една ужасна каша – разследването – върху друга, а именно отношенията му с Кайл и нарастващата необходимост да му се обади.

Нелепо бе, наистина. Трябваше само да спре да отлага и да вдигне телефона. Много добре осъзнаваше, че отлагането е само временно решение, което всъщност създава още повече проблеми. То завладяваше все по-голяма част от съзнанието му и го караше да се чувства все по-зле. На теория, две мнения по въпроса нямаше. На теория добре знаеше, че по-голямата част от проблемите в живота му се дължат на желанието да избегне неприятните задължения.

Номерът на Кайл бе запаметен в списъка за автоматично избиране. За бога, просто го направи!

Извади телефона си и натисна копчето. Включи се гласова поща: "Здравейте, аз съм Кайл. В момента не мога да ви отговоря. Моля, оставете съобщение."

"Здрасти, Кайл, баща ти е. Реших да ти се обадя, да разбера какви са впечатленията ти от Колумбийския университет. Как се разбираш със съквартирантите си, всичко наред ли е?" Поколеба се за миг, чудеше се дали да не попита за Кейт, бившата съпруга на Кайл, но в крайна сметка реши да не го прави. "Нищо спешно няма, само исках да разбера как си и какво правиш. Обади ми се, когато имаш възможност. Дочуване засега!". Натисна копчето за прекратяване на разговора.

Интересно преживяване, което предизвикваше смесени и объркващи чувства. Това впрочем важеше за емоционалния живот на Гърни като цяло. Изпита облекчение – от една страна, защото най-после се обади, а, от друга – защото бе попаднал не на сина си, а на гласовата му поща. Но може би сега щеше да успее да спре да мисли за това. Или поне за известно време. Отпи още няколко глътки кафе, провери колко е часът – 8:52 – и отново пое по пътя.

Паркингът пред окръжния административен център бе почти празен, нещо съвсем обичайно за събота сутрин. Виждаше се само едно лъскаво черно ауди, както и няколко не толкова лъскави форда и шевролета. Надвисналата над тях мрачна сграда изглеждаше грозна, заплашителна и студена. Приличаше точно на онова, което някога е била – приют за душевноболни.

Клайн се измъкна от аудито точно когато Гърни изключи двигателя на своята кола. Още един автомобил, този път форд "Краун Виктория", влезе в паркинга и спря от другата страна на аудито. Зад волана седеше капитан Родригес.

Гърни и Родригес се приближиха към Клайн от две противоположни посоки. И двамата кимнаха на окръжния прокурор, но не се поздравиха помежду си. Клайн ги поведе към сградата и отключи с личния си ключ една странична врата. Мълчаливо започнаха да изкачват някакво тясно стълбище. Никой не произнесе и дума, преди да влязат в кабинета на Клайн и да седнат на кожените канапета край масичката за кафе. Родригес скръсти ръце пред гърдите си. Тъмните му очи зад очилата със стоманени рамки не издаваха нищо.

– Добре – отсече Клайн и се приведе напред. – Да минем направо на въпроса.

Изгледа остро Гърни, сякаш беше свидетел на противниковата страна в съда.

– Тук сме, защото ти, приятелю, ни обеща истинска бомба. Дай да я видим.

– А, да бомбата – кимна Гърни. – Няма да е зле да си водите записки.

Появилият се под окото на капитана тик му подсказа, че за Родригес предложението му е неприкрита обида.

– Просто ни кажи за какво става дума – подкани го Клайн.

– Добре. В момента обаче бомбата е на парчета. Аз ги хвърлям на масата, а вие ги сглобявате. Първо, оказа се, че Хектор Флорес е името на герой от една пиеса от Елизабетинската епоха... Герой, който се преструва на испански градинар. Интересно съвпадение, а?

– Каква пиеса? – намръщи се въпросително Клайн.

– Стигаме до интересната част. Сюжетът се върти около едно от най-сериозните сексуални табута – кръвосмешението. То от своя страна е общ елемент в детството на повечето сексуални насилници.

– Накъде биеш? – намръщи се още повече прокурорът.

– Опитвам се да обясня, че мъжът, който е живял в бунгалото на Аштън, най-вероятно е избрал името Хектор Флорес от въпросната пиеса.

Капитанът изсумтя недоверчиво.

– Смятам, че първо трябва да научим малко повече, преди да си вадим изводи – заяви Клайн.

– В пиесата се говори за кръвосмешение. Героят Хектор Флорес се предрешва като градинар. Освен това... – Гърни не устоя на изкушението и направи драматична пауза. – Освен това по една случайност убива провинилата се героиня, като ѝ отрязва главата.

– Какво? – попита Клайн, като разшири очи.

Родригес втренчи в Гърни изпълнен с недоверие поглед.

– И къде, по дяволите, е тази пиеса?

Вместо да затъва в продължителен спор, какъвто със сигурност щеше да последва, ако им разкриеше, че пълният текст на произведението вече не съществува, Гърни продиктува на капитана името и телефона на някогашния преподавател на Пеги Мийкър.

– Уверен съм, че професорът с удоволствие ще обсъди въпроса с вас. А, да, и още нещо. Няма никакви съмнения, че пиесата е свързана с убийството на Джилиан Пери. Името на автора ѝ е Едуард Малъри.

На Клайн му бяха необходими няколко секунди, докато направи връзката:

– Името, с което е подписан есемесът?

– Точно така. Следователно вече знаем със сигурност, че "мексиканският черноработник" е лъгал за самоличността си от самото начало. И е успял да заблуди абсолютно всички.

Капитанът изглеждаше толкова гневен, че сякаш всеки момент щеше да избухне като буре с барут.

– Този тип е дошъл в Тамбъри, въоръжен с дългосрочен план и много търпение – продължи Гърни. – Произведението, на което се позовава, не е много известно, което значи, че си имаме работа с един доста изтънчен човек. А съдържанието на пиесата на Малъри е почти сигурно доказателство, че причината за убийството на Джилиан Пери е сексуалното ѝ минало.

Клайн изглеждаше така, сякаш се опитва да прикрие изумлението си.

– Добре, значи... Значи имаме ново развитие по случая.

– За съжаление това е само върхът на айсберга.

– Какъв айсберг? – попита прокурорът, като разшири очи.

– Изчезналите възпитанички на "Мейпълшейд".

– Казах го вчера, ще го кажа и днес: няма никакви доказателства, че някой е изчезнал! – тръсна глава капитанът.

– Съжалявам – поправи се Гърни. – Без да искам използвах неточен правен термин. Прав си – все още нито едно име не присъства в официалната база-данни с изчезнали лица. Тогава да ги наричаме... Как всъщност? Бивши възпитанички на "Мейпълшейд", чието местонахождение е неизвестно? Това определение повече ли ти допада?

Родригес се наведе напред и изръмжа:

– Изобщо не съм длъжен да те слушам как се правиш на умник!

Клайн вдигна ръка досущ като регулировчик:

– Род, Род, по-спокойно... Всички сме малко... Нали разбираш... Както и да е, просто запази спокойствие. – Изчака другият мъж да си поеме дълбоко въздух и да се отпусне обратно на стола си, преди да насочи вниманието си към Гърни: – Да приемем за миг, само условно, разбира се, че едно или повече от тези момичета наистина са изчезнали. Не могат да бъдат открити, местонахождението им е неизвестно или както там е правилно да се каже. Ако случаят наистина е такъв, какви заключения би си извадил ти?

– Ако са отвлечени от мъжа, наричащ себе си Хектор Флорес, допускам, че или са мъртви, или скоро ще бъдат.

Родригес отново се приведе рязко напред:

– Няма доказателства! Ако, ако, ако... Само трупаш предположения!

Клайн бавно си пое въздух:

– Този извод и на мен ми се струва малко пресилен, Дейв. Ще ни обясниш ли логиката си?

– Основната идея на пиесата, както и на двете съобщения, подписани с "Малъри", навеждат на мисълта, че убийството на Джилиан Пери е отмъщение за минало сексуално насилие. Много от възпитаничките на "Мейпълшейд" имат подобно минало, били са сексуални насилници през детството или юношеството си. Това ги превръща в потенциални мишени. Поради тази причина "Мейпълшейд" е идеалното място, където убиецът да търси жертви.

– Потенциални мишени – нали го чу? Само го каза – "потенциални"! Точно това казвам и аз! – Родригес поклати глава. – Всички тези...

– Задръж малко, Род, моля те – намеси се Клайн. – Разбирам какво искаш да кажеш. Повярвай ми, съгласен съм с теб. И аз като теб държа да имам доказателства. Нека обаче го изслушаме. Не бива да остава и един камък, който да не сме преобърнали. Хайде да чуем какво има да ни каже, а?

Родригес замълча, но продължи да клати глава, сякаш искаше да подчертае, че не знае защо е склонил. Клайн леко кимна на Гърни в знак да продължи.

– Относно изчезналите момичета. Сходните скандали с родителите, вследствие на които са се изнесли от къщи, подсказва наличието на предварителен замисъл. Това, че всички са поискали скъпа кола, не може да е съвпадение. Най-смисленото обяснение е това за заговор, чиято цел е била да улесни похищението им.

Клайн изглеждаше като човек, който е прекалил с лютивия сос върху яденето си, и сега то се опитва да се върне обратно.

– Разполагаш ли с някакви други факти, които да подкрепят хипотезата за отвличането? – попита той.

– Хектор Флорес сам е помолил Аштън да му намери работа в "Мейпълшейд", а момичетата, чието местонахождение е неизвестно, са били забелязани да разговарят с него в училището.

– Тази връзка е твърде несигурна – поклати глава Родригес.

– Прав си, капитане – уморено се съгласи Гърни. – Всъщност повечето неща, които уж знаем, са твърде несигурни. Всички изчезнали или отвлечени момичета са участвали в еротичните реклами на "Кармала Фешън", също като Джилиан. Ние обаче не знаем нищо за въпросната компания. Нямаме представа как са били наети за модели, това дори не е проверявано. Не ни е известен точният брой на изчезналите към днешна дата момичета. Не знаем дали тези, с които не можем да се свържем, са живи или мъртви. Не знаем дали в момента, докато ние с вас си седим тук, някой не отвлича още момичета. Аз само ви казвам онова, което си мисля, от което се страхувам. Може и да съм откачил, капитане. Всъщност моля се да е така, защото иначе истината ще се окаже ужасяваща.

Клайн преглътна с усилие, сякаш гърлото му изведнъж бе пресъхнало:

– Следователно признаваш, че твоята... хм-м... гледна точка до голяма степен се гради на предположения, така ли?

– Аз съм детектив, който разследва убийства, Шеридън. Ако не работех с предположения... – сви рамене Гърни.

Възцари се дълго мълчание.

Родригес сякаш се бе смалил – като балон, от който са изпуснали част от гнева, но без да го заменят с нещо друго.

– Да допуснем, само за целите на този разговор, че си абсолютно прав – каза Клайн, като разпери леко ръце с обърнати нагоре длани, сякаш да покаже, че е готов да изслуша и най-абсурдната теория. – Как би постъпил ти в такъв случай?

– Най-належащата задача е да уточним кой точно е изчезнал. Да се доберем до списъците с ученици на "Мейпълшейд" и координатите на семействата им. Ако е възможно, да ги вземем от Аштън още днес сутринта. Да се свържем с всяко от семействата на момичетата от випуска на Джилиан, а после и с тези от предходната и следващата година. Ако роднините на някоя не знаят къде е тя, веднага да се набавят пълно описание и подробности за обстоятелствата, при които е била видяна за последно. После информацията да се въведе е базата-данни на съответните органи. Специално внимание да се обърне на случаите, при които момичето е изчезнало след скандал заради кола.

Клайн стрелна Родригес с поглед:

– Това така или иначе трябва да го направим.

Капитанът кимна.

– Добре, продължавай.

– Ако някое момиче не може да бъде открито, да се вземат ДНК-проби от биологичен роднина от първа степен – майка, баща, брат или сестра. Веднага щом БКР изготви съответния профил, той да бъде сравнен с профилите на всички неидентифицирани трупове на жени на тази възраст, чиято смърт е настъпила след датата на изчезването.

– Териториален обхват?

– Цялата страна.

– Господи! Даваш ли си сметка какво предлагаш? Тази информация се събира и съхранява отделно за всеки щат, понякога дори за всеки окръг! А има и райони, които изобщо не го правят. Някои дори не събират подобни данни!

– Прав си – неприятна работа е. Струва много пари, отнема доста време и на всичкото отгоре системата няма пълно покритие. Още по-неприятно ще стане обаче, ако по-късно се наложи да давате обяснения защо работата не е била свършена.

– Добре! – възкликна с отвращение Клайн. – После какво?

– Да се издирят Грегорио и "Кармала Фешън". И фотографът, и компанията са твърде потайни и неуловими. Това не е нормално за сферата на рекламата. После: всички настоящи ученици в "Мейпълшейд" да бъдат разпитани за Хектор, Грегорио, "Кармала" или изчезналите момичета. След това да се разговаря с всички настоящи и наскоро напуснали служители на "Мейпълшейд".

– Имаш ли представа колко човекочаса ще са нужни за това?

– Шеридън, това ми е работата! – Осъзна грешката си и млъкна за миг. – Тоест, това ми беше работата. Бюрото за криминални разследвания трябва да отдели най-малко десет-дванайсет следователи за целта, при това веднага. Когато от медиите надушат случая, ще ви разкъсат живи, ако не сте направили поне това!

Очите на Клайн се присвиха:

– Така както представяш нещата, излиза, че каквото и да направим, ще ни разкъсат живи.

– Медиите ще тръгнат по онази следа, която привлича най-голямо публично внимание – каза Гърни. – Така наречените "новинарски репортажи" са като анимационните филмчета. Подхвърли на репортерите една гореща и сочна история, и те ще се възползват от нея. Гарантирам ти.

– Каква история например? – попита предпазливо Клайн.

– Ето какво трябва да гласи вашата версия: предприели сте всички необходими стъпки и сте положили всички възможни усилия. Действали сте своевременно, без никакво забавяне. Веднага щом ти и екипът от Бюрото сте установили, че някои от родителите не могат да открият дъщерите си, двамата с Род сте били тревога на национално ниво. Мобилизирали сте всички ресурси, прекратили сте отпуските на служителите и сте предприели най-мащабното разследване на серийни убийства в историята!

Процесорът в главата на Клайн претегляше възможните последствия.

– Ами ако се заядат заради средствата, които сме изразходвали?

– Тук отговорът е лесен: "В такива ситуации действието струва пари. Бездействието пък струва човешки живот." Подобен довод е трудно да бъде оспорен. Достатъчно е да им подхвърлите историята за "масова мобилизация", и няма да пуснат история за "неадекватно разследване".

Клайн стискаше и разпускаше юмруците си, няколко пъти изпъна пръсти, докато размишляваше. Несигурността в очите му бе заменена от вълнение.

– Добре – отсече най-накрая. – Най-добре да започнем да обмисляме пресконференцията.

– Преди това трябва наистина да задвижиш нещата – намеси се Гърни. – Ако медиите разберат, че всичко е само димна завеса, от герои на нацията ще се превърнете в най-големите нещастници. От този момент нататък трябва да разглеждате този случай като особено важен – какъвто сигурно ще се окаже – или да се сбогувате с кариерите си.

Може би стиснатата челюст на Гърни най-сетне убеди Клайн или пък той зърна частица от сценария, който евентуално предстоеше, и това проби бронята на самовлюбеността му. Каквато и да бе причината, той примигна, разтърка очи, облегна се назад и изгледа мрачно Гърни.

– Значи наистина смяташ, че си имаме работа с психопат, така ли?

– Да, така смятам.

Родригес се отърси от мрачните размисли, които до този момент занимаваха ума му, каквито и да бяха те:

– И защо си толкова сигурен? Заради някаква пиеса, написана преди четиристотин години?

Откъде наистина бе толкова сигурен? Гърни се замисли. Интуиция? Макар това да бе едно от най-изтърканите клишета в неговата професия, в него имаше много истина... Но имаше и нещо друго.

– Главата.

Родригес го гледаше безмълвно.

Гърни си пое дълбоко въздух:

– Начинът, по който бе разположена... Внимателно нагласена на масата, с лице към тялото.

Клайн отвори уста, сякаш се канеше да каже нещо, но не издаде звук. Родригес продължаваше да гледа втренчено.

– Вярвам, че който и да го е направил – продължи Гърни, – по този начин е искал да демонстрира, че е човек с мисия.

– Искаш да кажеш, че ще убие отново? – попита намръщено Клайн.

– Или че вече го е сторил. Струва ми се, че му е харесало.

Глава 42

Магията на господин Джикинстил

През останалата част на утринта, докато Гърни пътуваше от Кетскилс към Ню Йорк, времето остана все така хубаво. Той се възползва от предимствата на магистралата и увеличи скоростта. Свежият прозрачен въздух и чистото небе се отразяваха благотворно на мислите му и будеха у него необичаен оптимизъм. Надяваше се, че думите му са оказали достатъчно силно въздействие върху Клайн и някакво върху Родригес.

Искаше му се да продължи да работи с Клайн, за да е сигурен, че ще го държат в течение и че проблемът ще бъде решен. Искаше и да се обади на Вал и да ѝ разкаже за развитието, но трябваше да се съсредоточи върху предстоящата среща. Срещата с човек от "света на изкуството", който беше готов да му връчи чек за сто хиляди долара за снимка на луд, обработена така, че да е по-изразителна. Мъж, който може би бе също толкова луд, колкото престъпника на тази снимка.

Адресът, който Соня му бе дала, бе в квартал "Ийст Сикстиз"[9]. Целият район излъчваше дискретен аромат на пари и престиж, който го изолираше от прашната шумотевица на съседните улици. Самата къща бе внушителна, изградена от масивни кафеникави камъни, и се издигаше в средата на една от тихите, почти скрити от зеленина пресечки.

Паркира точно пред сградата на място, обозначено като "Забранено за паркиране". Соня му бе предала уверенията на Джикинстил, че няма да има проблеми и някой ще се погрижи за колата му.

Изправи се пред огромна и лъскава черна врата, която водеше към просторно преддверие. Подът бе покрит с красива мозайка, а стените – с огледала. В дъното се виждаше втора врата. Гърни тъкмо се канеше да натисне звънеца на стената до нея, когато вратата се отвори и той видя пред себе си удивителна млада жена. Когато се вгледа по-внимателно в нея, установи, че всъщност тя има сравнително обикновени черти. Онова, което я правеше изключителна, бяха поразителните ѝ очи. В момента тези очи го гледаха изпитателно, все едно преценяваха кройка на спортно яке или колко пресен е изложеният на рафта сладкиш.

– Вие ли сте творецът? – В тона ѝ се долавяше нещо особено, нещо, което Гърни не можеше точно да определи.

– Казвам се Дейв Гърни.

– Последвайте ме.

Влязоха в обширно фоайе, в което се виждаха закачалка за палта, стойка за чадъри, няколко затворени врати и широко махагоново стълбище, което водеше към горния етаж. Тъмната лъскава коса на младата жена напомняше на тъмното дърво. Двамата се изкачиха по стълбището и спряха пред някаква врата. Жената я отвори, зад нея се разкри втора, която се отваряше с фотоклетка и водеше към малък асансьор.

– Елате – подкани го със странно смущаваща усмивка.

Влязоха вътре, вратата на асансьора безшумно се плъзна зад гърбовете им, след което поеха нагоре. Движението почти не се усещаше.

– Коя сте вие? – наруши мълчанието Гърни.

Тя се обърна към него – великолепните ѝ очи блестяха, сякаш се наслаждаваше на някаква шега, известна само на нея:

– Аз съм дъщеря му.

Асансьорът бе спрял толкова плавно, че Гърни не бе разбрал кога са пристигнали. Вратата се отвори и младата жена прекрачи прага:

– Елате.

Стаята бе обзаведена във стила на богат дом от викторианската епоха. В саксии на пода от двете страни на грамадна камина бяха разположени тропически растения с широки листа, още няколко имаше до креслата. През свод на отсрещната стена се минаваше в грижливо подредена официална гостна с тежка маса, столове, плот и резбовани дървени шкафове – всичките от лакиран тъмен махагон. Завеси от тъмнозелена дамаска закриваха високите прозорци и в двете помещения и създаваха илюзията за уединен елегантен свят, в който не съществуват часове и сезони, а коктейлите се сервират по всяко време на денонощието.

– Добре дошли, Дейвид Гърни. Хубаво е, че изминахте такова дълго разстояние и дойдохте толкова бързо.

Гърни последва гласа със странния акцент и се озова пред дребен, безцветен мъж, който изглеждаше като джудже в огромното кожено кресло и извисяващото се над него тропическо растение. В малката си ръка държеше миниатюрна чашка, пълна с бледозелен на цвят ликьор.

– Простете, че няма да се изправя и да ви посрещна подобаващо. Имам проблеми с гърба. По някакво странно стечение на обстоятелствата се чувствам най-зле, когато времето е хубаво. Много странно, не мислите ли? Моля, седнете – мъжът махна с ръка към идентично кресло, поставено срещу неговото. Между двете лежеше малко ориенталско килимче.

Дребният мъж бе с избелели дънки и виненочервена спортна блуза с дълъг ръкав. Косата му бе съвсем къса, рядка, прошарена и небрежно сресана. Набръчканите му клепачи създаваха измамното впечатление за сънливост и незаинтересованост.

– Сигурно ще искате питие. Едно от момичетата ще ви донесе нещо – заяви той с неопределимия си акцент, който можеше да е от няколко европейски държави едновременно. – Аз самият отново направих грешката да избера абсент. – Повдигна чашката със зелената течност и я погледна с такова изражение, сякаш гледаше неверен приятел. – Не ви го препоръчвам. Откакто стана законно, според мен изгуби душата си.

Допря ръбата на чашата да устните си и пресуши около половината от съдържанието ѝ.

– А защо продължавам да го пия ли? Интересен въпрос. Може би съм сантиментален. Вие обаче очевидно не сте такъв. Вие сте голям детектив, човек, който гледа трезво на нещата, неподатлив на глупави емоции. Така че за вас няма да е абсент. Нека го заменим с нещо друго – каквото пожелаете.

– Малко вода?

– Acqua minerale? Mineralwasser? L'eau gazéifiée?[10]

– От чешмата.

– Разбира се! – Внезапната му усмивка блестеше като отдавна оголени кости. – Трябваше да се сетя.

– Чаша студена чешмяна вода за госта ни! – разпореди се той, повишавайки съвсем леко глас, като човек, който е свикнал да разполага с прислуга.

Момичето със странната усмивка, което се бе представило като негова дъщеря, излезе от стаята.

Гърни седна спокойно на стола, който му бе посочен.

– И откъде се предполага да се сетите, че ще искам чешмяна вода?

– Ами госпожица Рейнолдс ми разказа някои неща за характера ви. Току-що се намръщихте: още нещо, което трябваше да предвидя. В момента ме наблюдавате с детективския си поглед и се питате: "Какво точно знае за мен този Джикинстил?" Колко и какво точно му е казала онази Рейнолдс?" Прав ли съм?

– О, много избързахте. Само се чудех каква е връзката между чешмяната вода и характера ми.

– Тя ми каза, че вътрешният ви свят е толкова сложен, че предпочитате нещата от външния да бъдат съвсем прости. Съгласен ли сте с това твърдение?

– Да, защо не.

– Много добре – заяви Джикинстил с изражението на познавач, който опитва ново вино. – Освен това ме предупреди, че винаги мислите за нещо и винаги знаете повече, отколкото казвате.

– Проблем ли е това? – сви рамене Гърни.

Някъде зад тях зазвуча музика – чело. Тихата като шепот мелодия бе бавна, меланхолична и пасторална и напомни на Гърни за едва доловимия аромат на провинциална английска градина, който изпълваше вътрешността на къщата на Скот Аштън.

Дребничкият мъж с оредялата коса се усмихна и отпи от абсента си. Една млада жена с невероятно тяло, щедро разкрито от дънките с ниска талия и дълбоко изрязаното деколте на блузата, влезе през арката в другия край на стаята и се приближи към тях. Изражението на очите и устата ѝ подхождаха повече на някой циник, два пъти по-възрастен от нея. В ръцете ѝ на сребърен поднос проблясваше кристална чаша с вода. Гърни я взе.

– За мен със сигурност не е проблем – отговори на въпроса му Джикинстил. – Аз харесвам хората с характер, които мислят повече, отколкото приказват. Вие сте именно такъв човек, нали?

Гърни не отговори и другият мъж се засмя – сухо, невесело.

– Виждам също така, че сте човек на действието. Искате да минем направо на въпроса и да разберете точно защо сте тук. Много добре, Дейвид Гърни. Ето за какво става дума. Аз съм може би най-големият ви почитател. Защо ли? Причините са две. Първо, убеден съм, че сте невероятен портретист. Второ, възнамерявам да спечеля много пари от творбите ви. Моля, обърнете внимание на приоритета – коя от двете причини изтъквам като първа. От произведенията ви разбрах, че притежавате един изключително рядък талант. Вие умеете да разкривате ума и мислите на даден човек чрез чертите на лицето му, да покажете душата чрез очите му. Това е талант, който се подхранва от чистотата и процъфтява само в чиста среда. Той не е присъщ на хора, които са алчни за пари или внимание, които всячески се стараят да се харесат на другите или имат навика да говорят много, и то безсмислици. Това е талантът на човек, който цени истината във всички сфери на живота си – и професионалната, и артистичната, и когато става дума за сделки. Подозирах, че сте такъв човек, но исках лично да се уверя.

Гърни го гледаше право в очите, Джикинстил също отвърна погледа си.

– Какво ще желаете за обяд? Има студен морски костур в сос "Ремулад", севиче[11] от стриди с лайм, кнедли с телешко, чудесен стек тартар с говеждо от Кобе... Какво предпочитате или може би ще опитате от всичко?

Докато говореше, започна бавно да се измъква от креслото си. Спря за миг, като се оглеждаше за място, където да остави малката чашка с абсента. Накрая сви рамене и деликатно я положи в огромната саксия до стола. После сграбчи ръкохватките и със забележително усилие се избута нагоре. Успя да се изправи и поведе Гърни към гостната.

Най-впечатляващото в помещението бе един портрет в цял ръст, поставен в позлатена рамка, който висеше в средата на дългата стена точно срещу арката. Ограничените познания на Гърни по история на изкуството не му подсказаха кой е авторът или как се казва творбата. Все пак успя да определи, че е характерна за холандския Ренесанс. Или може би беше немския?

– Забележителна е, нали? – отбеляза Джикинстил.

Гърни се съгласи.

– Радвам се, че ви харесва. Ще ви разкажа за нея, докато обядваме.

На масата бяха поставени чинии, чаши и прибори за двама. Местата бяха едно срещу друго. Ястията, които Джикинстил бе изредил преди малко, бяха подредени по средата между тях на четири големи плата от китайски порцелан. До тях имаше бутилки с "Пулини-Монтраше" и "Шато Латур" – вина, които дори неособено опитният в сферата на енологията Гърни оценяваше като безумно скъпи.

Избра "Монтраше" и костур, а Джикинстил предпочете "Латур" и стек.

– И двете момичета ли са ви дъщери?

– Да, точно така.

– И живеете заедно тук?

– От време на време. Не сме обвързани с едно семейно жилище. Аз идвам и отпътувам, просто такъв живот водя. Дъщерите ми живеят тук, когато не живеят с друг човек. – Тонът, с който описваше организацията на битието си, бе измамно небрежен също като погледа в сънливите му очи.

– А основно къде прекарвате времето си?

Джикинстил остави вилицата на ръба на чинията си, сякаш тя му пречеше да се изразява правилно и преди да отговори, се налагаше да се освободи от нея:

– Аз не възприемам така нещата. Не разсъждавам в понятия като "за определен период от време съм тук" и "за определен период от време съм там". Просто съм... в движение. Разбирате ли?

– Отговорът ви е значително по-философски, отколкото бе въпросът ми. Нека го задам по различен начин: имате ли жилища като това и на други места?

– Понякога членове на семейството ми в други държави ме приютяват, или по-скоро се примиряват с присъствието ми. На английски тези две фрази си приличат, но значението им се различава доста, нали така? В моя случай обаче и двете като че ли са верни. – Последва повторна демонстрация на студената усмивка с цвят на слонова кост. – Може да се каже, че съм бездомник с множество домове. – Неразпознаваемият акцент, който можеше да бъде отвсякъде или отникъде, сякаш се усили. Нищо чудно домакинът да искаше по този начин да подчертае твърдението за номадския си начин на живот. – Подобно на забележителния господин Уърдсуърт, и аз скитам като облак самотен и търся златни нарциси. Имам доста набито око, когато става дума за тях. Това обаче не е достатъчно. Човек трябва и да се оглежда. Ето я двойната ми тайна, Дейвид Гърни: имам набито око и винаги се оглеждам. Това е много по-важно за мен, отколкото да живея на точно определено място. И поради тази причина не живея тук или там. Живея в и чрез действието, в движението. Не съм жител и обитател. Аз съм човек, който търси и се вглежда. Това донякъде напомня на собствения ви живот и професията ви. Прав ли съм?

– Разбирам какво имате предвид.

– Разбирате мисълта ми, обаче не сте напълно съгласен. – Джикинстил не изглеждаше обиден, по-скоро му бе забавно. – И като всички полицаи, предпочитате вие да задавате въпросите, вместо да им отговаряте. Това е характерно за професията ви, нали?

– Да, така е.

Мъжът отсреща издаде леко сподавен звук, който би могъл да бъде както смях, така и кашляне. Погледът му не се измени и не показа кое от двете е.

– В такъв случай нека отговарям, вместо да ви питам. Мисля си, че бихте искали да знаете защо този луд мъник държи да ви даде толкова много пари за портретите, които вероятно правите бързо и с лекота.

У Гърни припламна леко раздразнение:

– Нито става особено бързо, нито пък е лесно.

Веднага след като изрече думите, раздразнението му се насочи към самия него, защото бе изказал мислите си на глас.

Джикинстил примигна:

– Не, разбира се, че не. Простете недобрия ми английски. Мисля си, че говоря езика добре, а всъщност не е така. Нюансите ми убягват. Да опитам ли отново, или разбрахте какво имах предвид?

– Мисля, че схванах.

– В такъв случай нека се върнем към основния въпрос: защо предлагам толкова много пари за вашите произведения? – Млъкна за миг и пусна още една ледена усмивка. – Защото си струват. И защото ги искам всичките, без изключения и без да се налага да се съревновавам с някого, за да ги получа. Затова ви правя това предложение преди всички останали. Можете да го приемете без въпроси, увъртане и без преговори. Разбирате ли?

– Да, така ми се струва.

– Добре. Мисля, че забелязахте картината на стената зад гърба ми. Холбайн, имам предвид.

– Имате предвид... Това е оригинален Ханс Холбайн[12], така ли?

– Оригинален ли? Да, разбира се. Аз не притежавам репродукции. Какво мислите за картината?

– Липсват ми подходящи думи.

– Кажете първото, което ви идва на ума.

– Стряскаща. Изумителна. Жива. Изнервяща.

Джикинстил се вгледа внимателно в него. Измина дълго време, преди да проговори отново:

– Нека ви кажа две неща. Първо, тези няколко думи, които току-що произнесохте и за които твърдите, че не са подходящи, се доближават много повече до истината, отколкото купищата дрънканици на всички прехвалени професионални критици на изкуството. И второ, на мен ми хрумнаха същите изрази, когато видях вашия портрет на Пигърт, убиеца. Абсолютно същите думи. Вгледах се в очите на вашия Питър Пигърт и усетих присъствието му. Все едно бе до мен в стаята. Стряскащ. Изумителен. Жив. Изнервящ. Всички тези неща, които току-що казахте за портрета на Холбайн. За същия Холбайн, за който платих повече от осем милиона долара. Всъщност цената е тайна, но аз така или иначе ще ви я разкрия: осем милиона и сто и петдесет хиляди долара – за един златен нарцис. Възможно е някой ден да го продам за тройно по-голяма сума. Затова сега ви плащам по сто хиляди долара за всеки нарцис "Дейвид Гърни", а някой ден може би ще ги продам за десет пъти по-голяма сума. Кой би могъл да каже? Ще вдигнете ли тост за бъдещето с мен, моля? Тост – нека всеки от нас получи от тази размяна удовлетворението, което търси!

После обаче като че ли усети скептицизма на Гърни:

– Само ви се струва, че парите са много, защото още не сте свикнали с подобни суми. Не е защото творбите ви не си струват. Запомнете това! Получавате финансовото изражение на невероятната си проницателност и способността да изразявате прозренията си чрез портрети. Всъщност по това много си приличате с Ханс Холбайн. Вие сте детектив, който разкрива потайностите не само на ума на престъпниците, но и на човешката природа като цяло. Нима има причина да не ви се заплаща според способностите ви?

Джикинстил вдигна чашата си с вино. Гърни последва примера му, макар да не изпитваше кой знае каква увереност в правотата на домакина си.

– Наздраве! Да пием за проницателността и произведенията ви, за бъдещия ни бизнес и споразумението ни, както и за самия вас, детектив Дейвид Гърни!

– И за вас също, господин Джикинстил.

И двамата отпиха. Гърни бе приятно изненадан – макар далеч да не беше познавач, реши, че това бе най-хубавото вино, което някога е опитвал. А и едно от малкото, от които му се искаше веднага да изпие втора чаша. Когато привърши първата, до стола му изневиделица се появи младата жена, която го бе качила с асансьора. Докато му наливаше от бутилката, в очите ѝ проблясваше странно пламъче.

Следващите няколко минути мъжете мълчаливо обядваха. Студеният костур бе великолепен, а виното сякаш подчертаваше вкуса. Преди два дни, когато Соня бе споменала за интереса на Джикинстил към работите му, за кратко Гърни се бе отдал на фантазии какво точно би могъл да си позволи с парите от сделката. Те до една бяха свързани с градове, местности и природни забележителности – Сиатъл и пролива Пюджит, островите Сан Хуан, окъпани в слънчева светлина: искряща синя вода и ясно синьо небе, на чийто фон се издигат Олимпийските планини. Сега тези фантазии се завърнаха, подклаждани от изгледите да осребри проекта "Изкуството в снимките на престъпници". Подклаждани и от втората чаша вино, донесла му още по-голямо удоволствие.

Джикинстил отново заговори: възхваляваше специфичния начин на Гърни да възприема света, способността му да долавя и най-фините психологически нюанси, усета му към детайлите. Сега обаче вниманието на Гърни бе приковано не от значението на думите, а от ритъма им, който го понесе, залюля го нежно. Сега младите жени се усмихваха кротко и ведро, докато раздигаха масата. Джикинстил пък описваше някакви екзотични десерти: нещо с много сметана, розмарин и кардамон; друго с гладка глазировка и аромат на шафран, мащерка и канела. Гърни се усмихна, представяйки си странния и сложен акцент на домакина като смесица от подправки, които обикновено не се използват заедно.

Самият той изпитваше някакъв необичаен, възбуждащ прилив на свобода, оптимизъм и гордост от постиженията и възможностите си. Винаги бе искал да се чувства по този начин – силен, с ясно съзнание. Усещането се разтвори във великолепната синева на водата и небето. Сякаш платноходка се носеше устремено напред на крилете на бриз, който никога нямаше да стихне.

А след това вече не усещаше нищо.

ТРЕТА ЧАСТ

ФАТАЛНО НЕДОГЛЕЖДАНЕ

Глава 43

Пробуждането

Когато човек си счупи кост, не го боли толкова, както когато се разбие илюзията му, че е неуязвим.

Гърни нямаше представа колко време е прекарал в колата си, нито как е стигнал до мястото, където бе паркирана, нито колко е часът. Знаеше само, че е късно, защото навън вече бе тъмно, че има ужасно главоболие, замаян е и напрегнат и му се гади. Не си спомняше нищо от момента, в който изпи втората чаша вино по време на обяда. Погледна часовника си: 20:45. Никога досега алкохолът не бе имал подобно опустошително въздействие върху него, още по-малко когато ставаше дума за две чаши бяло вино.

Първото обяснение, което му хрумна, бе, че са го упоили.

Но защо?

Блъскаше си безрезултатно главата над този въпрос, което само увеличаваше безпокойството му. Безпомощно се взираше в празното пространство, което би трябвало да е изпълнено със спомени от следобеда, но така само влошаваше положението. А след това с изумление осъзна, че седи не зад волана на колата си, а на пътническата седалка до шофьорската. Фактът, че му бе отнело цяла минута да осъзнае това, превърна безпокойството му в нещо, което граничеше с паника.

Погледна през предното и задното стъкло и установи, че се намира на средата на дълга улица – вероятно квартална пресечка в Манхатън. Намираше се твърде далеч от двата ѝ края и не можеше да прочете името ѝ. Улицата бе нормално натоварена; по нея се движеха най-вече таксита, но почти не се забелязваха пешеходци. Отвори вратата и се измъкна предпазливо навън. Тялото му бе схванато и го болеше, все едно бе седял твърде дълго време на едно място в неудобна поза. Хвърли поглед по протежение на улицата и в двете посоки, търсейки нещо, по което да се ориентира къде се намира.

Точно срещу колата му се издигаше неосветена сграда, която приличаше на учебно заведение с широките си каменни стъпала и масивна порта, висока поне три метра. Фасадата бе класическа, обточена с колонада.

А после го видя.

Над високите елегантни колони в старогръцки стил, в средата на дългия фриз, който опасваше цялото четириетажно здание, под полускрития от сенките покрив бе гравирано мото, което едва се различаваше на оскъдната светлина: Deo et Patria.

Deo et Patria? Гимназия "Сейнт Джон Франсис"? Старото му училище? Какво, по дяволите...

Застина неподвижен, вторачен в тъмната каменна фасада. Примигна няколко пъти. Опитваше се да проумее ситуацията. Събудил се бе на пътническата седалка, съответно някой го бе докарал дотук. Кой? Нямаше представа. Нямаше и спомен да е шофирал или пък друг да е бил зад волана.

И защо точно тук?

Нямаше начин това да е съвпадение. Невъзможно бе да го докарат точно тук, точно на тази улица от хилядите в Манхатън, точно срещу училището, което бе завършил преди трийсет години – реномирано заведение, за което бе спечелил стипендия, до което бе пътувал всеки ден от дома си в Бронкс, което бе мразил и оттогава не бе посещавал. Училище, за което не говореше никога. Фактът, че бе учил в него, бе известен само на шепа хора.

Какво, за бога, ставаше тук?!

Отново огледа улицата и в двете посоки, сякаш очакваше от мрака да изникне някой познат и да му предложи съвсем просто обяснение. Никой не се появи. Върна се в колата си, но този път седна на шофьорската седалка. Намери ключа на таблото и изпита моментно облекчение – определено така бе по-добре, отколкото ако липсваше – но това не успя да го успокои, нито да укроти препускащите му мисли.

Соня! Може би Соня знаеше нещо. Възможно бе да се е чула с Джикинстил. Но ако Джикинстил бе отговорен за случилото се, ако той го бе упоил...

Дали Соня не бе замесена? Дали не му бе поставила капан?

Капан за какво? А и защо ѝ беше да го прави? Какъв бе смисълът? И защо да го докарват тук? Защо да си правят труда? Откъде знаеше Джикинстил къде е учил? И какво целеше? Да докаже, че може да получи всякаква лична информация за Гърни? Или да го накара да се замисли за миналото си? Да му напомни за нещо конкретно от тийнейджърските му години, за човек или събитие от онзи ужасен период в "Джон Франсис"? Да предизвика пристъп на паника у него? Но за какво му беше на световноизвестния колекционер Джей Джикинстил да прави подобно нещо? Идеята бе смехотворна!

От друга страна, загадките бяха много повече. Какви доказателства имаше, че мъжът, с когото се бе срещнал, действително е Джей Джикинстил? А ако беше някакъв самозванец, защо да замисля подобна сложна и трудно изпълнима измама?

А ако наистина го бяха упоили, какво бяха използвали? Дали бе нещо от рода на мощно успокоително или обезболяващо средство? Или пък беше лекарство като рохипнол, което имаше упойващо действие и водеше до амнезия – доста по-обезпокоителна възможност.

Или пък той самият имаше някакъв физически проблем? Острата дехидратация можеше да предизвика дезориентация, дори бели петна в паметта.

Но не и пълна липса на спомени за изминалите осем часа.

Тумор в мозъка? Емболия? Инсулт?

Възможно ли бе да е излязъл от къщата на Джикинстил, да се е качил в колата си и обхванат от някаква носталгична приумица, е подкарал към старото си училище, да е излязъл от колата и дори да е влязъл вътре?...

И после – какво? Върнал се е и може би е седнал на пътническото място, за да сложи или да извади нещо от жабката, след което е получил пристъп? Загубил е съзнание? Имаше ситуации, които можеха да доведат до припадъци и ретроактивна амнезия, да блокират спомените от времето преди и след пристъпа. Дали не бе това? Остра мозъчна патология? Проява на тежко заболяване, свързано с мозъка?

Само въпроси, които водеха до нови въпроси. И никакви отговори. Стомахът му се бе свил на топка, тежка като олово.

Надникна в жабката, но не забеляза нищо необичайно. Упътването за автомобила, няколко стари касови бележки и фактури за извършени поправки, фенерче, пластмасова капачка от бутилка за минерална вода.

Потупа джобовете на якето си и откри мобилния си телефон. Имаше седем гласови и едно текстово съобщение. Очевидно интересът към него през изминалите часове бе необичайно голям. Може би в съобщенията щеше да открие някакво обяснение за случилото се.

Първото, получено в 15:44 часа, бе от Соня: "Дейвид? Още ли си на обяд? Това трябва да е добър знак. Искам да знам всичко! Обади ми се в секундата, в която можеш да говориш. Целувки!"

Второто бе оставено от окръжния прокурор в 16:01 часа: "Дейвид, обажда се Шеридън Клайн. В знак на добра воля реших да те осведомя за последното развитие по въпроса, който ти повдигна относно "Кармала Фешън". Сигурно ще искаш да узнаеш, че вече ги проверихме и открихме интересна информация. Да знаеш нещо за семейство Скард? С-К-А-Р-Д. Веднага ми се обади!"

Скард? Странно име. Звучеше му познато, сякаш го бе виждал написано някъде, и то сравнително наскоро.

Номер три, в 16:32 часа, от Кайл: "Здрасти, татко! Какво става? Поне засега Колумбийският изглежда супер. Четене, четене, четене, после лекции, лекции, лекции, после пак четене, четене, четене. Обаче си струва. Наистина си струва. Имаш ли представа колко може да изкара един добър адвокат по колективни дела? Говорим за супер много кинти! Ох, трябва да тръгвам, закъснявам за следващата лекция. Все забравям колко е часът. Ще ти се обадя по-късно."

Четвъртото отново бе от Соня, в 17:05 часа: "Дейвид, какво става? Да не поставяш рекорд по най-дълъг обяд? Обади ми се. На всяка цена ми се обади!"

Номер пет, най-краткото, бе от Хардуик в 17:07 часа: "Хей, геният, върнаха ме в разследването!" Тонът му бе гаден, тържествуващ и, изглежда, беше пиян.

Шестото бе оставено в 17:50 часа от любимата съдебна психоложка на Клайн: "Здравей, Дейвид, Ребека Холдънфийлд е. Шеридън каза, че имаш някои идеи за убиеца с мачетето, които искаш да обсъдим. Доста съм заета, но ще отделя време. Сутрините ми са много натоварени, нека да е по-късно през деня. Обади се да ми кажеш кога си свободен и ще измислим нещо. От малкото, което разбрах, бих казала, че преследваш един много болен човек." В гласа ѝ се долавяше възбуда, която професионалният ѝ тон не бе в състояние да прикрие. Явно много ѝ допадаше идеята да гони много болен човек. Накрая му бе оставила телефонен номер за връзка, който започваше с кода на Олбъни.

Осмото, последно съобщение на гласовата му поща, бе от Соня, получено в 20:35 часа: "Мамка му, Дейвид, жив ли си?!"

Отново си погледна часовника: 20:58.

Прослуша пак последното съобщение, после още веднъж. Търсеше някакво скрито значение във въпроса на Соня. Такова обаче като че ли липсваше. Звучеше като раздразнен човек, който чака да му се обадят. Канеше се да ѝ звънне, но се сети, че е получил и текстово съобщение, и реши първо да прочете него.

Беше съвсем кратко, анонимно и двусмислено: "Такава страст! Такива тайни! Такива невероятни снимки!"

Седеше и се взираше в текста. Като се замислеше, съобщението въобще не бе двусмислено, макар да оставяше доста на въображението. В действителност онова, което трябваше да бъде попълнено от въображението му, бе пределно ясно.

Вече виждаше как въображаемото съдържание на въпросните снимки разтърсва живота му като гръмнала бомба.

Глава 44

Дежа вю

Като полицай, разследващ убийства, Гърни дължеше успеха си на способността да запазва самообладание, да се концентрира и да анализира безпристрастно фактите.

В момента обаче му беше ужасно трудно да приложи което и да било от тези умения. Умът му бе блокиран от безбройните неизвестни и ужасяващи възможности.

Кой, по дяволите, бе този Джикинстил? Или може би бе по-правилно да запита, кой по дяволите, бе този тип, който се преструваше на Джикинстил? С какво го заплашваше и защо? Гърни беше сигурен, че в това имаше някакъв престъпен замисъл. Надеждата, че просто се е напил, че е загубил съзнание вследствие на злоупотреба с алкохол и че текстът на съобщението е съвсем безобиден, сега изглеждаше абсурдна. Трябваше да приеме, че е бил упоен и че най-неприятният сценарий – този с рохипнола – е най-вероятен.

Рохипнол. Медикамент, който предизвиква загуба на съзнанието и на паметта, който наричаха "наркотик за изнасилване". Упойващо вещество, което премахваше задръжките и предпазливостта. Наркотик, който караше ума да забрави всички морални и практически ограничения, който пречеше на разума и съвестта да се намесят, който превръщаше човека в примитивно същество, водено единствено от първични желания. Наркотик, който претворяваше и най-безумните импулси в действия, независимо от разрушителните последствия за човека. Наркотик, който поставяше на първо място желанията на примитивния "гущеров мозък"[13], независимо от резултатите и цената, която човек щеше да плати, а след това забулваше случилото се в мъгла за шест до дванайсет часа и водеше до дълбока амнезия. Това лекарство сякаш бе създадено с единствената цел да способства за случването на катастрофални събития като тези, които Гърни си представяше, докато седеше в колата си безпомощен и разтърсен и се опитваше да осмисли фактите, които сякаш отказваха да се подредят в смислена картина.

Мадлин го бе накарала да повярва в ефективността на простите действия, в това да правиш нещата на малки стъпки, едно по едно. Когато в събитията липсваше логика и отвсякъде дебнеше мрачна и тайнствена заплаха, бе почти невъзможно да решиш в каква посока да направиш първата стъпка.

Все пак успя да проумее, че няма да постигне нищо, ако продължи да стои в колата на тази пресечка. Ако потеглеше нанякъде (макар все още да не бе решил точно накъде), поне щеше да разбере дали някой го наблюдава или следва. Затова, преди да му хрумнат куп заплетени причини да не го прави, запали двигателя, изчака светофара в края на улицата да светне зелено, остави три таксита да го изпреварят, включи фаровете, потегли бързо и пресече кръстовището с Медисън Авеню точно преди светофарът да светне червено. Известно време шофираше безцелно из случайни улици, за да се увери, че никой не го следва. Стараеше се единствено да се движи в източна посока.

След малко се озова на улицата, където се намираше жилището на Джикинстил, макар да не беше взимал предварително решение да ходи там. Мина от единия край на пресечката до другия, заобиколи и отново тръгна по нея. Никой от прозорците на голямата къща не светеше. Накрая спря на същото забранено за паркиране място, което бе използвал преди девет часа.

Беше нервен и уплашен и не знаеше какво да предприеме оттук нататък. Същевременно дори незначителните действия, които бе извършил досега, го успокояваха. Спомни си, че в портфейла си има телефонния номер на Джикинстил; Соня му го бе дала, за да предупреди, ако трафикът го забави. Сега набра номера, без са си прави труда да обмисля какво точно ще каже. Може би нещо от рода на: "Страхотно парти, Джей! Имаш ли снимки?" Или пък нещо в стила на Хардуик: "Ей, скапаняк, ако се ебаваш с мен, ще ти пусна един куршум между очите!" В крайна сметка не каза нито едното, нито другото, защото се включи запис, че номерът не може да бъде избран.

Страшно му се искаше да отиде до входната врата и да блъска по нея, докато някой му отвори. После си спомни думите на Джикинстил, че непрекъснато е в движение и никъде не се задържа за дълго. Изведнъж изпита сигурност, че къщата е празна и стопанинът ѝ го няма. Би било безсмислено да блъска по вратата.

Трябваше да се обади на Мадлин и да ѝ каже, че ще закъснее. Само че колко? Дали да ѝ каже за амнезията? И че се е събудил на улицата срещу гимназия "Джон Франсис"? И за заплахата със снимките? Или така само щеше да я уплаши до смърт?

Може би първо трябваше да потърси Соня и да види дали тя няма да хвърли светлина върху случващото се. Колко добре всъщност познаваше Джей Джикинстил? Имаше ли изобщо някаква истина в предложението за сто хиляди долара? Или пък то бе само уловка, с която да го накарат да дойде в града за среща очи в очи? Да дойде за обяд, за да могат да го упоят и... и после какво?

Или пък да отиде до най-близкото спешно отделение и да даде кръв за изследване – да разбере с какво е бил упоен, преди метаболизмът му да разгради веществото; да замени подозренията си с доказателства. От друга страна, резултатите от тези изследвания се вписваха и биха могли по-късно да предизвикат въпроси и усложнения. Имаше чувството, че е попаднал в клопката на Параграф 22: искаше да разбере какво е станало, преди официално да предприеме нещо, за да разбере какво е станало.

Точно когато усети, че го завладява нерешителност, един голям бял микробус спря на по-малко от десет метра от него, пред къщата. Фаровете на преминаваща кола осветиха зеления надпис отстрани на микробуса: "Фирма за почистване "Бяла звезда".

Гърни чу отварянето на плъзгащата се врата от другата страна на микробуса, после и няколко фрази на испански. Вратата се затвори и микробусът потегли, а в полумрака на тротоара пред къщата останаха мъж и жена в грозни жълто-кафяви униформи. Мъжът отключи вратата с ключ от връзката на колана си. Двамата влязоха вътре и миг по-късно във фоайето бяха запалени лампи. След малко светна още един прозорец на първия етаж, а после и още няколко. Лампите блесваха на интервали от приблизително две минути за всеки прозорец от четирите етажа на сградата.

Гърни реши да се вмъкне вътре чрез блъф. Приличаше на ченге, говореше като ченге, а картата му от асоциацията на пенсионираните следователи можеше да мине за служебна карта на действащ полицай.

Отиде до вратата и откри, че все още е отворена. Влезе в преддверието и се заслуша – не се чуваха нито стъпки, нито гласове. Натисна бравата на вратата – и тя не бе заключена. Отвори я и отново се заслуша. Не се чуваше нищо освен приглушения вой на прахосмукачката от горните етажи. Влезе и внимателно затвори вратата след себе си.

Служителите от фирмата за почистване бяха запалили всички лампи и на светлината фоайето изглеждаше по-голямо, голо и студено отколкото в спомените му. На яркото осветление грамадното махагоново стълбище, което бе най-забележителното нещо в помещението, сякаш се бе смалило и вече съвсем не бе така внушително. Дървените плоскости, с които бяха покрити стените, изглеждаха по-посредствени, сякаш светлината бе заличила благородната им патина.

Насреща си видя две врати. Доколкото си спомняше, едната бе за малкия асансьор, в който го бе въвела дъщерята на Джикинстил – ако наистина бе такава, в което той силно се съмняваше. Другата врата бе широко отворена. Стаята зад нея бе ярко осветена също като просторното фоайе, в което бе застанал. Това явно беше "мултимедийната" зала, както се изразяваха агенциите за недвижими имоти в рекламните си брошури. Основно място в нея заемаше огромният плосък видеоекран, пред който бяха разположени шест кресла. В насрещния ъгъл имаше мокър бар. Покрай едната стена се простираше дълъг шкаф, върху който бяха подредени чаши за коктейли и вино, както и купчина малки стъклени чинийки (от типа, в които се поднасяха изискани десерти или "магистрали" кокаин). Гърни провери чекмеджетата на шкафа, но не откри нищо в тях. Отделенията на мокрия бар и малкият хладилник, вграден в него, бяха заключени. Излезе от стаята толкова тихо, колкото и бе влязъл, и се насочи към стълбището.

Взимаше по две стъпала наведнъж. Дебелата ориенталска пътека заглушаваше звука от забързаните му стъпки. Качи се на втория етаж, а после и на третия. Тук прахосмукачката се чуваше по-ясно и той си каза, че всеки момент двамата чистачи може да приключат с работата си и да се спуснат долу при него. Времето му за разузнаване бе ограничено. През един оформен като арка вход се влизаше в коридор, в който имаше пет врати. Предположи, че онази в дъното е за асансьора, а останалите четири водят към спални. Приближи се до най-близката и натисна бравата възможно най-безшумно. В същия миг чу приглушен шум – асансьорът бе спрял на третия етаж, на метри от него, в дъното на коридора. Врата му започна плавно да се отваря.

Гърни влезе бързо в неосветената стая, за която бе предположил, че е спалня. Внимателно и безшумно затвори вратата след себе си с надеждата, че който и да бе слязъл с асансьора (вероятно един от чистачите), не е гледал в неговата посока.

В същото време осъзна, че се намира в доста неприятна ситуация: нямаше как да се скрие, защото в стаята бе прекалено тъмно и той не можеше да намери подходящо място; същевременно не биваше да пали лампата, защото тя би могла да го издаде. А ако го хванеха, докато се криеше като идиот зад вратата на спалнята, едва ли би успял да се измъкне, като размаха картата си на пенсиониран детектив. Въобще какво, по дяволите, правеше тук? Какво се надяваше да намери? Портфейла на Джикинстил с документ или друга следа, подсказваща самоличността му? Имейл, който да разкрива заговор? Снимките, за които се споменаваше в съобщението? Нещо, което да може да използва като улика срещу Джикинстил и така да неутрализира заплахата? Подобни неща се случваха само в глупавите криминални комедии. Тогава защо се бе поставил в тази идиотска ситуация? Защо се промъкваше и спотайваше в тъмното като някакъв малоумен крадец-аматьор?

Прахосмукачката започна отново да бучи, само че сега бе много по-близо – в коридора от другата страна на вратата. Сянката ѝ минаваше напред-назад и закриваше тънката ивица светлина, която се процеждаше през прага. Гърни се дръпна пъргаво назад, намери пипнешком стената и се прилепи плътно към нея. Чу отварянето на отсрещната врата, след което бученето на прахосмукачката отслабна. Най-вероятно чистачът бе влязъл с машината в отсрещната стая.

Очите на Гърни бяха започнали да се приспособяват към тъмнината (тя все пак не бе пълна благодарение на светлината, процеждаща се през пролуката под вратата) и той различи няколко по-едрите предмета: таблата на огромно легло, извито кресло в стил кралица Ана, тъмен гардероб на фона на стената.

Реши да рискува. Опипа стената зад себе си и откри регулиращ ключ за лампа. Завъртя го приблизително до средата, натисна го и веднага след това го пусна. Надяваше се, че чистачите са твърде заети и няма да забележат светлината, проблеснала над прага за не повече от половин секунда.

Онова пък, което той самият успя да види за това време, бе просторна спалня, обзаведена с мебелите, чиито очертания бе различил в полумрака. Имаше също и два по-малки стола, нисък шкаф с чекмеджета и огледало с разкошна рамка над него, както и две нощни шкафчета, върху които стояха две настолни лампи с изкусно изработени абажури. В сцената нямаше нищо необичайно – с изключение на собствената му реакция. В мига, в който я съзря, изпита силно чувство за дежа вю. Сигурен бе, че е виждал тази стая, точно такава, каквато я видя на светлината на лампата.

След няколко секунди интуитивното усещане за нещо познато бе изместено от смразяващ кръвта въпрос: дали не се бе озовал в тази стая по-рано днес? Започна да му се гади. Сигурно бе идвал тук. Откъде иначе би могъл да има такава ясна представа къде да търси леглото, как бяха разположени столовете, каква беше резбата на гардероба?

И което бе по-важно, колко далеч можеше да стигне човек под влиянието на премахващия задръжките рохипнол? До каква степен ценностите ти и онова, което обичаш и цениш, можеше да бъде заличено от химикала? През целия си живот не се бе чувствал така уязвим и отделен от самия себе си. Сякаш ставаше дума за непознат човек. Дори не бе сигурен какво беше в състояние да стори, докато е бил упоен.

Постепенно усещането за безпомощност и неразбиране, от което му се виеше свят, бе изместено от редуващи се пристъпи на страх и гняв. Направи нещо, което изобщо не му бе присъщо: избра гнева. Гневът с неговата мощ и устременост.

Отвори вратата и излезе на светло в коридора.

Монотонното бръмчене на прахосмукачката сега се чуваше от друга стая, по-далечна. Гърни бързо тръгна в обратна посока и се върна при широкото махагоново стълбище. От краткото си пътуване с асансьора по обяд бе почти сигурен, че всекидневната и гостната се намират на втория етаж. Той слезе по стълбите с надеждата, че нещо в тези стаи ще разбуди някакъв спомен в паметта му или ще му подскаже следа, която да може да използва.

Както и на горния етаж, и тук извит свод водеше към останалите помещения на етажа. Гърни мина под него и се озова в обзаведената във викториански стил всекидневна, където се бе срещнал с Джикинстил. И тук чистачите бяха запалили всички лампи. На светлината и това помещение изглеждаше по-безлично и пусто. Дори грамадните екзотични растения сякаш бяха изгубили пищността си. Прекоси всекидневната и отиде в гостната. Чиниите, чашите и сребърните прибори бяха изчезнали, както и портретът от Холбайн. Или може би фалшификатът на портрет от Холбайн.

Гърни осъзна, че не знае нищо със сигурност за обяда, който се бе състоял през този ден. Най-лесно бе да допусне, че всичко е било измама, особено разточителната оферта, която бе получил за снимките си на престъпници. Идеята, че никога не е имало нито пари, нито истинско възхищение от проницателността и таланта му, нанесе неочакван удар по егото му. След това го заболя при мисълта колко важни се бяха оказали за него ласкателствата и парите.

Спомни си нещо, което му бе казал един терапевт преди време: че единственият начин да прецениш колко държиш на нещо или колко го обичаш, е посредством силата на болката от неговата загуба. Сега разбра, че възможните придобивки от "илюзията Джикинстил" се бяха оказали толкова важни за него, колкото... колкото убедеността му, че изобщо не са важни. А това го накара да се почувства като двойно по-голям глупак.

Огледа гостната. Спомни си възторженото си видение за яхтата в пролива Пюджит – усещането бе като киселия вкус на вино, което се опитва да се върне там, откъдето е дошло. Огледа почистената повърхност на масата – не се виждаше никакво петънце, никакъв отпечатък. Върна се обратно във всекидневната. Във въздуха се долавяше слаба миризма, смесица от поне няколко различни. Усетил я бе и преди малко, когато прекоси стаята. Сега се опита да различи отделните компоненти: алкохол, застоял цигарен дим, пепел от камината, кожа, влажната почва на растенията, препарат за полиране, старо дърво. Нищо изненадващо. Нищо, което да нямаше място там.

Въздъхна, изнервен от безпомощността и провала си, от безрезултатния риск, който бе поел с влизането в къщата. Мястото излъчваше враждебна пустота; нищо не подсказваше, че тук живее някой. Всъщност Джикинстил бе признал, че води скитнически начин на живот. Един бог знаеше къде прекарват времето си така наречените му "дъщери".

Бученето на прахосмукачката на горния етаж се усили. Гърни хвърли последен поглед на помещението, след което тръгна към стълбището. Преполовил бе пътя до първия етаж, когато един ярък спомен го накара да се закове на място.

Мирисът на алкохол.

Малката чаша.

Господи!

Пое бързо обратно по стълбите, взимайки по две стъпала наведнъж, вмъкна се във всекидневната и отиде до грамадното кожено кресло, където седеше Джикинстил при пристигането му. Същото кресло, от което немощният дребен мъж се бе изправил, подпирайки се с две ръце на облегалките. А тъй като наблизо нямаше масичка, на която да остави чашката с абсента...

Гърни протегна ръка към основата на гъстото тропическо растение. Ето я! Скрита от погледа от високия ръб на саксията и провисналите тъмни листа. Уви я внимателно в носната си кърпа и я прибра в джоба на якето си.

Минута по-късно вече седеше в колата си, питайки се какво да прави с чашата.

Глава 45

Едно любопитно куче

Фактът, че Деветнайсето районно полицейско управление се намираше само на няколко пресечки от тук, на Източна шейсет и седма улица, накара Гърни да се замисли за връзките си там. Познаваше поне пет-шест детективи, двама от тях – достатъчно добре, за да ги помоли за лична услуга. Щеше да се окаже в неловко положение. Евентуалното сваляне на отпечатъци от открадната стъклена чаша и сравняването им с тези в база-данните на ФБР изискваше да се даде входящ номер на случая, а това щеше да наложи известно шикалкавене – още по-неловко. Нямаше намерение да обяснява защо иска да научи повече за домакина си от обяд, но и не желаеше да съчинява някаква лъжа, която по-късно да му излезе през носа.

Реши да подходи по друг начин. Остави внимателно чашката в специалната поставка, сложи телефона на седалката до себе си, запали двигателя и се насочи към моста "Джордж Вашингтон".

Първото му обаждане бе до Соня Рейнолдс.

– Къде беше, по дяволите? И какво, за бога, правиш цял следобед?! – Тя бе ядосана, напрегната и по нищо не личеше да знае какво е станало през деня. Гърни реши, че това е добър знак, и малко се успокои.

– Чудесни въпроси, само че не знам отговорите на нито един от тях.

– Какво е станало? За какво говориш?

– Колко добре познаваш Джей Джикинстил? Какво знаеш за него?

– За какво става въпрос? Какво е станало, по дяволите?!

– Не съм сигурен. Във всеки случай нищо хубаво.

– Не разбирам.

– Какво знаеш за Джикинстил?

– Знам онова, което се говори в медиите. Купува скъпи неща, подбира много внимателно. Има огромно финансово влияние на пазара. Предпочита да остане анонимен. Не позволява да го снимат. Харесва му да държи в тайна подробностите за личния си живот, включително къде живее. Не казва дори дали е гей или не. Харесва му да има колкото се може повече неяснота. Малко е откачен на тема неприкосновеност на личния живот.

– Тоест ти никога не си виждала негова снимка и не си го срещала, преди да се изтърси в галерията и да ти каже, че иска да купи моите работи?

– Накъде биеш?

– Откъде си сигурна, че мъжът, с когото си разговаряла, наистина е бил Джей Джикинстил? Защото той ти е казал ли?

– Не. Тъкмо обратното всъщност.

– Казал е, че не е Джей Джикинстил?

– Каза, че името му е Джей. Само толкова – Джей.

– Тогава как...

– Продължих да питам, казах му, че ще е много трудно да работя с него, без да знаем пълното му име, че е абсурдно да не знам как се казва купувачът, когато става дума за толкова много пари.

– И той? Какво отвърна?

– Каза, че се казва Джей Джавитс.

– Като Джейкъб Джавитс? Бившия сенатор?

– Да, обаче произнесе името така, все едно току-що му бе хрумнало. Все едно трябваше да даде някакъв отговор, след като правя такъв проблем. Дейв, казвай! Защо, по дяволите, ме питаш това? Искам веднага да знам какво стана днес!

– Стана това, че... че цялата сделка се оказа празна работа. Мисля, че ме упоиха, а обядът беше някаква клопка. Нямаше нищо общо със снимките.

– Това е абсурдно!

– Да се върнем пак на този мъж. Казал ти е, че се казва Джей Джавитс, от което ти си заключила, че всъщност е Джей Джикинстил, така ли?

– Не, естествено, че не. Не ставай глупав. Докато коментирахме колко е красиво езерото, той спомена, че го вижда от стаята си. Попитах го къде е отседнал и той каза, че бил в един много хубав хотел. Все едно не искаше да разбера как се казва. Така че по-късно звъннах в "Хънтингтън", най-хубавия и скъп хотел в близост до езерото, и попитах дали имат гост, регистриран под името Джей Джавитс. Човекът на рецепцията се смути и се засуети с нещо, а после попита дали не съм сбъркала името. Казах му, че е напълно възможно – че вече остарявам и слухът ми съвсем не е като едно време, така че понякога не чувам правилно. Опитах се да го размекна.

– И смяташ, че си успяла?

– Ами сигурно, защото ме пита дали не търся господин Джикинстил? Накарах го да ми повтори името буква по буква, а наум си казах: "Леле, боже, възможно ли е да е истина?!" Затова го помолих да ми опише въпросния гост – и очевидно ставаше дума за същия човек, който бе идвал в галерията. Така че, макар че той не искаше, разбрах кой е!

Гърни мълчеше. Според него бе много по-вероятно Соня да е била подведена да реши, че мъжът е Джикинстил, за да не остане и капка съмнение у нея. Измамата беше така умело изпипана, че умението беше дори по-притеснително от самата измама.

– Там ли си още, Дейвид?

– Трябва да проведа още няколко разговора, после пак ще ти звънна.

– Все още не си ми казал какво стана!

– Защото нямам представа какво стана – като изключим това, че ме излъгаха, упоиха ме и са ме разкарвали из града в безсъзнание, а накрая и ме заплашиха. Не знам кой и защо. В момента правя всичко по силите си, за да разбера. И наистина ще разбера!

Оптимизмът в последните му думи противоречеше напълно на гнева, страха и объркването му.

Обеща ѝ още веднъж да се свърже с нея и затвори.

Веднага след това се обади на Мадлин, преди да реши какво точно ще ѝ каже и да провери колко е часът. Едва когато тя вдигна и чу сънливата нотка в гласа ѝ, хвърли поглед към часовника на таблото и установи, че е 22:04 часа.

– Чудех се кога най-после ще се обадиш – произнесе тя. – Добре ли си?

– Общо взето. Съжалявам, че не звъннах по-рано. Днешният следобед беше малко откачен.

– Как така "общо взето"?

– Ъ? А-а, исках да кажа, че съм добре, но съм изправен пред малка загадка...

– Колко малка?

– Трудно е да се каже в момента. Изглежда обаче, че Джикинстил е някакъв мошеник. Цяла вечер търча насам-натам и се опитвам да науча нещо повече.

– Какво стана?

Тя вече бе напълно будна и говореше със съвършено спокоен тон, който едновременно прикриваше и издаваше загрижеността ѝ.

Гърни бе наясно, че има две възможности. Можеше да ѝ разкаже всичко, което знаеше, както и онова, от което се страхуваше, без да се съобразява с въздействието, което то щеше да окаже върху нея. Или пък можеше да ѝ представи една непълна и не така обезпокоителна версия. В пристъп на нещо, което по-късно щеше да се окаже изкусна самозаблуда, той избра втората възможност. Реши, че това е само първата стъпка и че ще ѝ разкаже цялата история по-късно, когато той самият разбере какво точно става.

– По време на обяда се почувствах странно. По-късно, когато вече бях в колата, не можах да си припомня ясно какво сме говорили.

"Това е истината – каза си той, – макар и в съкратена версия."

– Май си се напил.

Това бе по-скоро въпрос, а не твърдение.

– Може би. Обаче... не съм напълно сигурен.

– Смяташ, че си бил упоен?

– Това е една от възможностите. Не че има някаква логика. Както и да е, досега оглеждах мястото и проверявах някои неща и вече съм абсолютно убеден, че нещо не е наред в цялата работа. А предложението за 100000 долара почти със сигурност е измама. Както и да е, обаждам ти се да ти кажа, че сега тръгвам от Манхатън и ще се прибера у дома след около два часа и половина. Съжалявам, че не звъннах по-рано.

– Недей да караш прекалено бързо.

– Ще се видим скоро. Обичам те.

За малко да пропусне последния излаз към моста. Все пак се сети навреме, хвърли бърз поглед вдясно и рязко зави към рампата. Край него се разнесе гневният протест на клаксони.

Твърде късно бе да звъни на Клайн. Но ако наистина бяха върнали Хардуик в разследването, може би той щеше да знае нещо за "Кармала" и споменатото от Клайн семейство Скард. С малко късмет щеше все още да е буден, да вдигне телефона и да няма нищо против да разговарят по темата.

И трите му надежди се оправдаха.

– Какво става, Шерлок? Не можа да дочакаш утрото, за да ме поздравиш?

– Поздравления.

– Явно си убедил всички, че ученичките от "Мейпълшейд" гинат като мухи, затова всичко живо наоколо трябва да бъде разпитано. И понеже няма достатъчно хора, Родригес беше принуден да включи и мен! За малко да се пръсне от яд!

– Радвам се, че отново ще работиш по случая. Имам два въпроса към теб.

– За псето ли?

– Какво псе?

– Онова, дето е изровило Кики.

– За какво, по дяволите, говориш?

– За териера на Мариан Елиът, който обича да си вре носа навсякъде. Ти да не би да не си чул?

– Я ми разкажи.

– Ами Мариан Елиът работела в розовата си градина, а Мелпомена била вързана за някакво дърво.

– Кой?

– Териерът се казва Мелпомена. Много умна и изтънчена кучка. Та Мелпомена успяла някак да развърже каишката. Тръгнала да се разхожда и се озовала зад къщата на семейство Мълър. Започнала да рови зад бараката за дърва. Когато баба Мариан най-после я открила, Мелпомена вече била изкопала една доста сериозна дупка. И старата мярнала нещо вътре... Познай какво?

– За бога, Джак, просто ми кажи!

– Първо решила, че е една от градинарските ѝ ръкавици.

– Господи, Джак...

– Е, помисли малко, де! Какво би могло да прилича на гумена ръкавица?

– Джак...

– Разложена човешка ръка.

– И тази ръка е била прикрепена към Кики Мълър, жената, която уж избягала с Хектор Флорес?

– Същата.

Гърни запази мълчание в продължение на няколко секунди.

– Почна ли да ти просветва, Шерлок? Почна ли да схващаш картинката, да си вадиш заключенията или каквото там правиш обикновено?

– Как е реагирал съпругът на Кики?

– Лудия Карл ли? Машинистът под елхата? Никаква реакция. Мисля, че психиатърът му така го е надрусал с ксанакс, че буквално не е в състояние да реагира. Зомби, това е той. Или пък е адски добър актьор.

– Знае ли се причината или приблизителната дата на смъртта?

– Изровили са я тая сутрин. Обаче определено е прекарала доста време в земята. Може би няколко месеца, което съвпада приблизително с изчезването на Хектор.

– А причината?

– Съдебният патолог все още не е изготвил писмения доклад, но от онова, което видях, бих могъл да направя някои предположения.

Хардуик замълча. Гърни стисна зъби – знаеше какво следва.

– Бих казал, че смъртта ѝ вероятно е свързана с факта, че главата ѝ бе отрязана.

Глава 46

Нищо черно на бяло

Гърни се прибра късно след полунощ и макар че спа малко, се чувстваше така, все едно не е мигнал.

На другата сутрин, докато пиеше кафе заедно с Мадлин, каза, че безпокойството му се дължи на подозренията му към така наречения "Джикинстил" и нарастващото напрежение в разследването по случая "Пери". Предполагаше, че голяма роля имат и страничните ефекти от веществото, с което го бяха упоили, но това не го спомена.

– Трябвало е да отидеш до някоя болница и да се прегледаш.

– Нищо ми няма.

– Може би трябва да си легнеш пак и да се опиташ да поспиш.

– Не, твърде много неща стават в момента. Освен това съм напрегнат и няма да заспя.

– Какво ще правиш в такъв случай?

– Ще работя.

– Знаеш, че е неделя, нали?

– Знам.

Всъщност бе забравил. Изплаши се колко объркан се чувства. Трябваше да открие нещо конкретно, върху което да се съсредоточи, нещо, което да му донесе яснота, което изискваше да действа логично, стъпка по стъпка.

– Защо не се обадиш в кабинета на Диктър и да провериш дали не може да те приеме днес?

Той поклати глава. Диктър бе семейният им лекар. Доктор Диктър. Обикновено му ставаше смешно заради глупавата алитерация, но днес не му бе до смях.

– Каза, че може да са те упоили. Струва ми се, че не приемаш нещата достатъчно сериозно. За какъв наркотик говорим?

Нямаше намерение да я тревожи с рохипнола. Наркотикът носеше асоциация със сексуалните престъпления и щеше да предизвика куп тревожни въпроси, на които не се чувстваше в състояние да отговори.

– Не съм сигурен. Предполагам, че става дума за нещо, което има ефект на алкохол и предизвиква бели петна в паметта.

Тя го изгледа с характерния си преценяващ поглед, който го караше да се чувства напълно разголен.

– Каквото и да е – допълни той, – действието вече отминава.

Знаеше, че тонът му е твърде небрежен и че му личи колко иска да сменят темата.

– Може би трябва да вземеш някакво лекарство, за да неутрализираш страничните ефекти...

– Сигурен съм, че естествените процеси в организма ми ще се погрижат за детоксикацията. Междувременно ми трябва нещо, върху което да се съсредоточа.

Тази идея моментално насочи мислите му към случая "Пери", което пък го подсети за разговора с Хардуик предната вечер и така внезапно осъзна, че докато бяха обсъждали Мелпомена и разлагащата се ръка на Кики Мълър, той бе забравил защо всъщност се бе обадил на Хардуик.

Минута по-късно вече бе грабнал телефона.

– Скард? – недоволно изръмжа Хардуик. – Да-а, попаднах на името във връзка с "Кармала Фешън". Между другото, неделя сутринта е, мамка му. Колко е спешен тоя въпрос?!

Нищо с Хардуик не бе лесно. Но ако човек беше готов да се включи в играта му, това значително улесняваше нещата. Един от начините бе да вдигнеш летвата на вулгарността.

– Представи си, че са ти опрели пищов в топките.

Хардуик помълча няколко секунди, сякаш преценяваше колко е изкусен изразът и колко точки да му присъди.

– "Кармала Фешън" е много особена организация. Трудно е да им хванеш следите. Собственост е на друга компания, която пък е собственост на по-голяма компания, която е собственост на корпорация със седалище на Каймановите острови. Много трудно е да се определи с какво точно се занимават. Изглежда, обаче има някаква топла връзка със Сардиния, а пък сардинската връзка има някакво отношение към семейство Скард. За членовете на семейство Скард пък се говори, че са много лоши хора.

– Говори се?

– За това няма съмнение. Просто няма правни доказателства. Според нашите приятели от Интерпол никой от семейство Скард не е осъждан официално за каквото и да било. Свидетелите винаги размислят и оттеглят показанията си. Или изчезват.

– И тези Скард притежава "Кармала Фешън"?

– Вероятно. Всичко свързано с тях е "вероятно". Вероятно така, вероятно онака. Те не оставят нищо черно на бяло.

– Добре де, какво представлява тази организация все пак? С какво се занимава?

– Никой не знае. Не можем да намерим нито един доставчик на платове или търговец на дрехи на дребно, който някога да е работил с тях. Публикуват реклами за изключително скъпи дамски дрехи, но няма никакви доказателства, че наистина продават такива.

– А какво казват по въпроса представителите им?

– Не можем да открием нито един такъв.

– За бога, Джак, кой поръчва рекламите? Кой плаща за тях?

– Всичко става с имейли.

– И откъде са изпратени имейлите?

– Понякога от Каймановите острови, понякога от Сардиния.

– Ама...

– Да, да. Знам. Няма никаква логика. В момента го проследяваме. Чакаме и още данни от Интерпол. Както и от италианската полиция. И от Каймановите острови. Трудно е, защото никой не е обвинен в нищо, а пък изчезналите момичета не са обявени официално за изчезнали. А дори и да бяха, връзката им с "Кармала Фешън" не доказва нищо. На всичкото отгоре на хартия няма нищо, никакви документи, които да свързват "Кармала" със семейство Скард. Имат лоша репутация, и толкова. От законова гледна точка вървим през минно поле, докато наоколо се стели гъста мъгла. И освен това – благодарение на размислите и наблюденията, които си споделил с окръжния прокурор – в момента всички са се панирали и гледат да си покриват задниците.

– Тоест?

– Тоест, вместо двама души, на минното поле има една дузина, които се препъват един в друг.

– Джак, признай си, че на теб ти харесва.

– Майната ти!

– Така. Затова си мисля, че сега е най-подходящият момент да те помоля за една услуга.

– Каква услуга? – попита неочаквано кротко той.

Такъв си беше Хардуик – реагираше винаги наобратно, като свръхактивно дете, което противно на логиката се успокояваше от медикаменти, предизвикващи еуфория. Най-подходящият момент да го помолиш за услуга бе онзи, който би трябвало да е най-неудобен. И обратното. Същият опак принцип диктуваше и отношението му към риска. За него той беше положителен фактор във всяка ситуация. За разлика от повечето полицаи, които по природа бяха консервативни и се подчиняваха на йерархията, в Хардуик имаше нещо бунтарско. Имаше късмет, че все още е жив.

– Ще трябва да нарушиш няколко правила – заяви Гърни, който за първи път през изминалото денонощие се чувстваше стъпил на сигурна почва. Защо не се бе сетил по-рано за Хардуик? – Или ако си достатъчно ловък, да ги заобиколиш.

– За какво става дума?

Звучеше така, все едно неочаквано са му предложили особено апетитен десерт.

– Трябва да се снемат отпечатъци от една малка стъклена чаша и да се сравнят с тези в базата-данни на ФБР.

– Нека да позная – и никой не бива да научава защо, не трябва да се регистрира като нов случай и поръчката в никакъв случай да не се свързва с теб.

– Да, нещо такова.

– Къде и кога ще получа чашата?

– Да се видим пред магазина на Абелард след десет минути?

– Какъв си самонадеян задник!

Глава 47

Невъзможна ситуация

След като връчи чашата на Хардуик на малкия паркинг пред магазина на Абелард, на Гърни му хрумна да продължи до Тамбъри. В крайна сметка магазинът се намираше по средата на пътя дотам, а на местопрестъплението бе възможно да открие нещо ново. Освен това искаше да продължи да се движи, за да не се оставя напрежението от историята с Джикинстил да го завладее.

Замисли се за двете аристократки, които обичаха заниманията сред природата – Мариан Елиът и Мелпомена; представи си Мелпомена, която рие пръстта зад бараката за дърва на Мълър; ръката на Кики, която се подава от земята като стара мръсна ръкавица. Както и за Карл. Карл. Карл с неговите коледни песни, който като нищо можеше да бъде обвинен в убийството на съпругата си. Разбира се, фактът, че главата ѝ бе отрязана, щеше да насочи вниманието на полицията към Хектор. Ако обаче Карл бе умен...

Дали бе открил за връзката ѝ с Хектор и бе решил да я убие по същия начин, по който Хектор бе убил Джилиан Пери? Не бе невъзможно, но бе малко вероятно. Ако Карл бе виновен, убийството на Кики щеше да се разглежда отделно от историята с "Мейпълшейд". Освен това щеше да означава, че е бил достатъчно ядосан, за да убие жена си, достатъчно трезвомислещ, за да имитира Хекторовия модус операнди, а същевременно достатъчно тъп, за да зарови трупа в плитък гроб в собствения си заден двор. Гърни бе ставал свидетел и на по-странни поредици от събития, но това не правеше подобен сценарий правдоподобен.

Подозираше, че за убийството на Кики Мълър има много по-добро и логично обяснение от гнева на ревнивия ѝ съпруг, нещо, което го свързваше пряко с по-голямата загадка в "Мейпълшейд". Когато сви от Баджър Лейн по Хигълс Роуд, вече се чувстваше почти нормално. Не че се канеше да запее от щастие, но поне разсъждаваше като детектив. А и не изпитваше желание да повърне.

До купчината тор, която отделяше порутената къща от порутената плевня на Калвин Хардън, бяха застанали собственикът и два негови татуирани клонинга. Мътните им погледи проследиха с ленива злоба колата на Гърни.

Почти очакваше по пътя към къщата на Аштън да мерне Мариан Елиът и Мелпомена (сега прочута след изравянето на погребани грехове), да стоят в строга поза на верандата си. Не забеляза нито една от двете. И от дома на Мълър не се виждаха признаци на живот.

Когато излезе от колата и стъпи на паркинг алеята в имота на Аштън, отново му направи впечатление английската атмосфера на мястото. То някак излъчваше богатство и спокойствие, достъпно само за отбрани. Вместо да тръгне направо към входната врата, той заобиколи и отиде до обвитата с бръшлян арка, през която се излизаше на широката поляна зад къщата. Макар храстите, които заобикаляха тревната площ, да бяха все още зелени, сред короните на дърветата вече се мяркаха жълти и червени отблясъци.

– Детектив Гърни?

Извърна се към къщата. Скот Аштън бе застанал на прага на отворената странична врата. Гърни се усмихна.

– Извинявам се, че ви безпокоя в неделя сутрин.

Аштън му се усмихна в отговор.

– Не бих и очаквал да правите разлика между работен и почивен ден, когато разследвате убийство. Има ли нещо конкретно, което...

– Всъщност чудех се дали не мога да огледам по-внимателно района около бунгалото.

– По-внимателно ли?

– Да. Имате ли нещо против?

– Нещо конкретно ли ви интересува?

– Надявам се да го позная, когато го видя.

Усмивката на Аштън бе точно толкова премерена, колкото и гласът му:

– Съобщете ми, ако имате нужда от помощ. Ще бъда в кабинета заедно с баща си.

Някои хора имат дневни, а други – кабинети, помисли си Гърни. Кой твърдеше, че американското общество е безкласово? Не ще да е бил човек, който живее в къща от котсуолдски камък.

Отиде до тревната площ отстрани на къщата, мина под арката и се озова на голямата поляна отзад. До този момент умът му бе така зает с най-различни мисли, че не бе забелязал колко хубав е денят – един от онези прекрасни есенни дни, когато промененият ъгъл на слънчевите лъчи, листата, които започваха да се обагрят в нови цветове, и абсолютната неподвижност на въздуха обединяваха усилията си да създадат един свят на хармония, неподвижност и безвремие. Свят, който не изискваше нищо от него и от чиято красота и покой му спираше дъхът. Както всички безоблачни моменти в живота на Гърни, и този бе съвсем краткотраен. Дошъл бе тук, за да се съсредоточи върху едно брутално убийство, да почувства атмосферата на местопрестъплението. Не да се наслаждава на времето.

Продължи към задната част на къщата, към просторното каменно патио и малката кръгла масичка – същата, на която бе седял Скот Аштън в онзи следобед преди четири месеца, когато куршум 257 калибър бе строшил чашата му за чай. Зачуди се къде е Хектор Флорес в този момент. Можеше да е навсякъде. Може би се криеше в гората, наблюдаваше къщата, следеше Аштън и баща му – а също и самия Гърни.

Вниманието на Гърни се насочи към бунгалото и онова, което се бе случило в деня на убийството, на сватбата. От мястото, където бе застанал, се виждаше предната част на бунгалото и една от страничните стени, както и част от гората, която Флорес трябва да е прекосил, за да захвърли мачетето на мястото, където го бяха открили впоследствие. През май дърветата вероятно тъкмо са се разлиствали, а в момента листата им оредяваха, следователно видимостта в горичката вероятно е била като сегашната.

Както бе правил неведнъж през изминалата седмица, Гърни си представи един добре сложен латиноамериканец, който се покатерва на перваза и се измъква през задния прозорец, а после дриблира като футболист между дърветата и бодливите храсти. Стига на около сто и трийсет-сто и четирийсет метра навътре в горичката и скрива окървавеното мачете под набързо събрани листа. А после... после какво? Нахлузва найлонови терлици на краката си? Или пък напръсква обувките си с някакъв химикал, за да не могат кучетата-следотърсачи да проследят миризмата му? И да продължи безпрепятствено до друго място в гората или до пътя отвъд нея, където Кики Мълър го чака с колата си и го откарва, преди полицията да е пристигнала? Или пък го завежда в собствената си къща? Където той я убива и заравя зад бараката за дърва... Само че защо? Какъв бе смисълът? А може би Гърни си задаваше неправилен въпрос, изхождайки от предположението, че въпросният сценарий има някакъв смисъл? Ами ако приемеше, че не става дума за логика, а за патология? Че мотивите за случилото се са резултат от някаква извратена фантазия? Нямаше смисъл да разсъждава в тази насока. Нямаше как да проследи логиката на събитията, ако такава липсваше. Освен това имаше усещането, че зад паравана на безумна ярост и откровена лудост в действителност се крие някаква логична последователност.

Защо тогава мачетето бе прикрито само отчасти? Изглеждаше безсмислено да засипваш острието с листа, а дръжката да оставиш открита. Поради някаква причина именно това дребно противоречие го притесняваше най-силно. А може би "притесняваше" не бе правилната дума. В действителност много обичаше противоречията, защото от опит знаеше, че тъкмо те се явяват нишката, която водеше до истината.

Седна на масата и се загледа в гората, като се опита да си представи откъде бе минал бягащият мъж. Видимостта към тези сто и четирийсет метра от бунгалото до мачетето бе минимална. Пречеха му не само листата на дърветата, но и ивицата рододендрони, която отделяше поляната от лехите с цветя. Гърни се опита да прецени колко навътре се вижда и установи, че не много – човек можеше съвсем лесно да мине по пътя на Флорес, без да бъде забелязан от хората на поляната. Всъщност най-далечният предмет, който успя да съзре през растителността, бе тъмният ствол на една череша. При това виждаше само малка част от дънера през пролука в храстите отпред, широка приблизително десетина сантиметра.

Вярно, че въпросната видима част от дървото попадаше в евентуалната траектория на Флорес от другата страна на пътеката, по която би трябвало да е притичал. На теория бе възможно, ако някой е гледал към гората, да мерне за части от секундата преминаващия оттам човек. Но едва ли би отдал значение на видяното. А и вероятността някой да е гледал точно натам в онзи момент бе...

Исусе Христе!

Очите на Гърни се разшириха. За малко щеше да пропусне нещо толкова очевидно!

Вгледа се внимателно през короните на дърветата в грапавия черен ствол на черешата. След това, без да го изпуска от поглед, тръгна към него. Прекоси каменния заден двор, после мина през цветната леха, в която бе паднал Аштън след излизането си от бунгалото, и през ивицата рододендрони навлезе в горичката. Движеше се по траектория, приблизително перпендикулярен на онази, по която предполагаше, че е тичал Флорес от бунгалото до мястото на мачетето. Искаше да се увери, че няма начин той да не е минал пред черешата.

Когато стигна ръба на стръмното дере, което си спомняше от първия си оглед на горичката преди два дни, подозрението му се потвърди. Дървото растеше от другата страна на дола, който бе дълъг и доста дълбок, а склоновете му бяха почти отвесни. За да мине човек зад черешата, би трябвало да прекоси дерето поне два пъти – трудна задача, която би отнела твърде много време. Невъзможно бе да стане за краткото време, преди цялото място да се изпълни с хора след откриването на тялото. Освен това следата от миризма бе оставена по отсамната страна на дола, не по отсрещната. Това означаваше, че всеки, който отива от бунгалото до мястото на мачетето, би трябвало да мине пред дървото. Просто нямаше друг начин.

***

Този път пътуването от Тамбъри до Уолнът Кросинг отне на Гърни само петдесет и пет минути вместо обичайните час и четвърт. Бързаше да се прибере и отново да изгледа видеоматериалите от сватбения прием. Осъзнаваше, че една от основните причини да бърза толкова е желанието му да се потопи възможно най-пълно в разследването. Убийството, колкото и да бе ужасяващо, го тревожеше много по-малко от проблема с Джикинстил.

Колата на Мадлин бе паркирана до къщата, а колелото ѝ бе подпряно на стената на бараката за дърва. Той реши, че жена му е в кухнята, но когато влезе през страничната врата и извика "Прибрах се!", никой не му отговори.

Отиде направо до дългата маса, която отделяше голямата кухня от всекидневната. Върху нея все още бяха разпилени копията му от материалите по случая, което така нервираше Мадлин. Сред папките имаше комплект най-обикновени дивидита.

Върху най-горния (именно него бе гледал заедно с Хардуик) имаше етикет с надпис: "Сватбено тържество на Пери и Аштън, редактиран запис". Само че на Гърни му трябваше един от нередактираните оригинали. Имаше пет такива. Първият бе обозначен като "Хеликоптер; общи панорами от въздуха и близък план". Останалите четири бяха от четирите наземни камери и бяха надписани според посоката, в която бяха снимали.

Той занесе четирите диска във всекидневната, отвори лаптопа си, а после и "Гугъл Земя". Написа "Баджър Лейн, Тамбъри, Ню Йорк". Трийсет секунди по-късно се взираше в сателитната снимка на имота на Аштън, на която бяха отбелязани надморската височина и географските посоки. Виждаше дори малката масичка в каменния заден двор.

Избра онази точка от гората, където според него би трябвало да се намира видимата част от ствола на черешата. С помощта на компаса в "Гугъл" определи посоката на вектора от масата до дървото. Ъгълът бе 85 градуса – почти право на изток.

Прехвърли дисковете и взе последния, с надпис "Изток-североизток". Пъхна го в дивиди-устройството и намери момента, в който Джилиан Пери влиза в бунгалото. Настани се на дивана срещу екрана, за да проследи внимателно следващите четиринайсет минути от видеозаписа.

Изгледа го веднъж, после и втори път, а объркването му само нарастваше. След това го пусна за трети път и продължи да го гледа чак до минутата, когато Лунц, местният полицейски началник, вече бе оградил периметъра на местопрестъплението и пристигнаха представителите на щатската полиция.

Нещо не бе наред. Не – не просто не беше наред. Беше невъзможно.

Обади се на Хардуик, който явно не бързаше, защото вдигна чак след седмото позвъняване.

– Какво мога да направя за теб, шампионе?

– Напълно ли си сигурен, че са ви дали пълни оригинални видеозаписи от сватбеното тържество?

– Какво имаш предвид под "пълни"?

– Една от четирите наземни камери е била поставена така, че в обсега ѝ влизат бунгалото и голяма част от гората вляво. Този отрязък от гората покрива цялото пространство, което Флорес би трябвало да прекоси, за да захвърли оръжието на убийството там, където е било намерено.

– Е, ѝ?

– Ами в задната част на този отрязък има едно дърво. От патиото през пролуки в растителността се вижда част от ствола му. Дънерът попада и в обсега на камерата.

– И?

– Това дърво, повтарям, расте от другата страна на маршрута, който Флорес би трябвало да измине до мястото, където е било открито мачетето. Стволът на дървото се вижда съвсем ясно, и то по време на целия запис от тази камера.

– Какво точно се опитваш да ми кажеш с това?

– Гледах записа три пъти, за да съм абсолютно сигурен. Джак, никой не мина пред онова дърво.

– Не разбирам – каза мрачно Хардуик.

– Нито пък аз. Има ли някаква вероятност мачетето, намерено в гората, да не е оръжието на убийството?

– Имаме пълно съвпадение на ДНК. Прясната кръв върху мачетето е на Джилиан Пери. Възможността за грешка е приблизително едно на един милион. Да не говорим, че в доклада на съдебния патолог се споменава "мощен удар с тежко, добре наточено острие". А и какви други варианти може да има? Флорес тайно да се е отървал от второ окървавено мачете, истинското оръжие на убийството, а след това да е пренесъл част от кръвта по него върху първото ли? Дори да е било така, той пак е трябвало да го занесе до мястото, където го намерихме. За какво изобщо говорим? Как е възможно то да не е оръжието на убийството?

Гърни въздъхна.

– Значи сме изправени пред невъзможна ситуация.

Глава 48

Съвършени спомени

"Ако фактите си противоречат, значи някои от тях не са факти."

Така бе казал по време на час един от инструкторите му в Полицейската академия на Ню Йорк. Гърни никога не забрави думите му.

Ако наистина смяташе да си вади изводи от видеозаписа, първо би трябвало да провери по-внимателно достоверността му. На кутийката на диска видя телефонния номер на компанията "Съвършени спомени", която бе заснела събитието.

Набра номера и остави съобщение, в което спомена имената на Аштън и Пери. Едва бе затворил, когато мобилният му телефон звънна. Обаждаха се от "Съвършени спомени".

– С какво мога да съм ви полезна? – попита професионално учтив женски глас, в който се долавяше леко напрежение.

Гърни се представи и обясни, че се опитва да помогне на Вал Пери, майката на покойната булка. Подчерта какво голямо значение има видеозаписът на сватбеното празненство за залавянето на лудия убиец на Джилиан. Колко важен е той за разрешаването на случая и за да може семейството ѝ най-сетне да намери покой. И че му трябва само отговорът на един въпрос, но от човека, който е отговарял за проекта.

– Аз отговарях за проекта.

– А вие сте?

– Дженифър Стилман. Аз съм изпълнителният директор на фирмата.

– Добре, Дженифър. Искам да знам само едно: дали в някой от оригиналните записи има прекъсвания.

– Определено не! – отговорът ѝ бе мигновен и решителен.

– Дори за части от секундата?

– Отново – определено не!

– Говорите със забележителна увереност. Да не би вече да са ви задавали този въпрос?

– Не става дума за въпроса, а за конкретно изискване.

– Изискване ли?

– В договора бе изрично бе упоменато, че видеозаписът трябва да покрива цялото пространство по време на целия прием, от началото до края, без да се пропуска абсолютно нищо. Очевидно булката искаше запис на всеки сантиметър от мястото за всяка секунда от сватбеното тържество.

От тона на жената Гърни се досети, че това не е обичайно изискване. Или поне настойчивостта на клиента не бе обичайна. Все пак я попита, за да е напълно сигурен.

– Ами... – поколеба се тя – за тях бе наистина важно. Или поне за нея. Когато доктор Аштън ни предаде желанието ѝ, звучеше някак... Всъщност не би трябвало да коментирам това. Не мога да чета мисли.

– Дженифър, това е от огромно значение! Както знаете, разследваме убийство. Трябва да съм напълно сигурен, че от записите не липсва нищо – нито една секунда, нито един кадър.

– Нищо не липсва. Не сме изрязвали нито един кадър. Това би създало проблеми с времевия код и нашият компютър би го отразил.

– Добре, хубаво е да го знам. Благодаря. Канехте се да кажете нещо за доктор Аштън...

– Не, не е важно. Просто... ами стори ми се малко засрамен заради настойчивото желание на годеницата си да заснемем всеки миг от празненството. Имах чувството, че му е неловко от тази романтична сантименталност. Или може би го намираше за детинско, наистина не знам. Не е моя работа да съдя хората или да преценявам защо искат определени неща. Клиентът винаги е прав, нали така?

– Благодаря, Дженифър. Много ми помогнахте.

На Дженифър Стилман може да не ѝ влизаше в работата защо хората искат определени неща, но за Гърни важеше точно обратното. Мотивацията зад дадено събитие бе от огромно значение за неговата професия. В този миг му хрумна възможно обяснение, макар и изключително странно. Една от причините някой да иска пълно видеопокритие би могла да бъде сигурността, например, ако клиентът смята, че множеството камери на терена биха предотвратили някаква неприятна случка. Или пък защото иска да има неоспорими доказателства за всичко, което би могло да се случи.

Следваше въпросът кой точно е искал всички тези камери. На Гърни не му убягна фактът, че Аштън е представил изискването като молба от страна на Джилиан. Само че тя не беше отправена лично от Джилиан, а "предадена" на Дженифър Стилман от Аштън. Следователно бе възможно идеята да е негова и той да е решил да я представи като желание на Джилиан. Защо обаче би го сторил? Какво значение имаше чия е идеята?

Възможността той или тя, а може би и двамата, да са търсели сигурност, да са се опасявали от онова, което може да се случи в онзи ден, бе наистина интригуваща.

Най-вероятният обект на притесненията им би трябвало да е Флорес, който уж се държал странно в периода преди сватбата. Може би искането всичко да бъде заснето наистина бе на Джилиан, както бе казал Аштън. Може да е имала причини да се страхува от Флорес. В крайна сметка разпечатките от телефонните ѝ разговори през седмиците преди убийството ѝ показваха, че е получила много съобщения от Флорес – включително последното, единственото, което не бе изтрито. "Поради всички причини, които съм описал. Едуард Малъри". В светлината на разкритието за пиесата на Малъри и текста на пролога то определено можеше да бъде тълкувано като заплаха.

Когато Гърни бе зает да снажда и подрежда късовете информация, интерпретации, слухове и логически заключения (всички тези неща, които му помагаха да проумее дадено престъпление), процесът напълно завладяваше ума му и той губеше усещане за време и място. Затова, когато погледна часовника върху библиотеката във всекидневната и установи, че вече е 17:05, едновременно се изненада и не се изненада. Такава бе реакцията му и когато се изправи, и усети колко сковани са краката му.

Мадлин все още не се бе прибрала. Може би трябваше да започне да приготвя вечерята или поне да провери дали не е оставила на плота нещо, което трябва да сложи във фурната. Тъкмо се запъти към кухнята, когато телефонът му на бюрото звънна и го накара да се върне. На екрана бе изписано името на Джак Хардуик.

– Ей, суперченге! Мно'о готино приятелче си имаш! Направо тръпки да те побият!

– В смисъл?

– Надявам се, че не си се мотал край някое училище с тоя тип.

Гърни потръпна от лошо предчувствие.

– Джак, за какво точно говориш?!

– Леле, колко сме докачливи! Това сладурче близък приятел ли ти е?

– Стига глупости! Говори конкретно!

– Господинът, с когото сте пили заедно? Чиято чаша си отмъкнал? Чиито пръстови отпечатъци ме помоли да проверя? Стопли ли, Шерлок?

– Какво точно научи?

– О-о, доста.

– Джак...

– Разбрах, че се казва Сол Стек. Професионалният му псевдоним е Пол Старбък.

– И какво работи?

– В момента – нищо. Или поне не официално. Допреди петнайсет години е правил опити да пробие като актьор в Холивуд. Има телевизионни реклами, два филма. – Хардуик обясняваше с апломба на разказвач, изправен на сцената пред захласната публика. Правеше драматични паузи след всяко изречение. – После обаче се сблъскал с един дребен проблем...

– Джак, може ли да минеш по същество? Какъв проблем?

– Обвинен бил в изнасилването на малолетна. Щом от медиите надушили скандала, се появили и други жертви. Сол-Пол бил подведен под отговорност за няколко изнасилвания и случаи на блудство. Обичал да упоява четиринайсетгодишни момичета. После ги снимал – много красноречиви снимки. Това сложило край на актьорската му кариера. Можел е да влезе в затвора до края на живота си. Много жалко, че не е станало така. Точно там му е мястото на жалкия копелдак. Обаче семейството му развързало кесията и платили на разни лекари да кажат, че е за психиатрична клиника вместо за пандиза. Преди пет години без много шум излязъл от лудницата. После изчезнал от полезрението. Настоящият му адрес е неизвестен. Освен може би на теб... В крайна сметка, все от някъде си взел тази сладка малка чашка, нали така?

Глава 49

Малки момчета

Гърни застана пред френските прозорци, като се опитваше да осмисли последния трус от земетресението "Джикинстил". Междувременно гледаше лилавите ивици в небето, останали след великолепния залез, на който всъщност не бе обърнал никакво внимание.

Информация. Необходима му бе информация. Какво трябваше да научи първо? Най-добре да си вземе един бележник и да започне да си записва въпросите, а после и да ги подреди по значимост. Веднага му хрумна първият, който бе съвсем очевиден: чия собственост бе къщата, където го бяха упоили?

Как да подходи по въпроса не бе толкова очевидно.

Отново бе попаднал в Параграф 22. За да се измъкне от клопката, първо трябваше да открие кой я е заложил. Само че не можеше да се втурне презглава. Ако подходеше наивно, без да има ни най-малка представа какъв е отговорът, само щеше да затъне още повече. Не биваше да оставя първите въпроси без отговор, защото щеше да стане невъзможно да открие отговорите на следващите.

– Ехо!

Гласът на Мадлин. Глас, който имаше способността да те разбуди сутрин, да те върне рязко в настоящето, в точно този ден от седмицата, в тази конкретна стая.

Извърна се към малкия коридор, който отделяше кухнята от преддверието, където оставяха връхните дрехи и калните обувки.

– Ти ли си? – запита Гърни.

Разбира се, че беше тя. Глупав и напълно безсмислен въпрос. След като тя не му отвърна, той го зададе отново, този път по-високо.

В отговор тя се появи на прага на кухнята и се намръщи.

– Сега ли се прибираш? – попита я.

– Не, седя си в килера цял следобед! Какъв е този странен въпрос?

– Не те чух да влизаш.

– И въпреки това съм тук! – жизнерадостно му отвърна Мадлин.

– Да – съгласи се той, – тук си.

– Добре ли си?

– Добре.

Тя повдигна вежда.

– Добре съм. Малко гладен.

Съпругата му хвърли поглед към купата върху кухненския плот.

– Мидите вече трябва да са се размразили. Ще ги задушиш ли, докато аз приготвя водата за ориза?

– Разбира се.

Надяваше се чрез тази простичка задача да успее поне донякъде да се отърве от водовъртежа Сол-Пол, който заплашваше да погълне ума му.

Задуши мидите в зехтин с малко чесън, лимонов сок и каперси. Мадлин пък свари ориз "Басмати" и приготви салата от портокали, авокадо и нарязан на кубчета червен лук. Междувременно Гърни се бореше да запази концентрация, да остане тук и сега, в кухнята и настоящето. "Обичал да упоява четиринайсетгодишни момичета. После ги снимал – много красноречиви снимки."

Вече бяха преполовили вечерята, когато осъзна, че Мадлин му разказва за разходката си този следобед по лъкатушните пътеки, които свързваха техните петдесет акра с тези на съседа им, които бяха триста и петдесет. Не бе чул нито дума. Усмихна се енергично и направи усилие, макар и закъсняло, да слуша внимателно.

– ...невероятно наситено зелено, даже на сенчестите места. А пък под това покривало от папрати се гушеха невероятно дребнички лилави цветчета! – Докато говореше, в очите ѝ блестеше светлина, която засенчваше тази на лампите в стаята. – Почти микроскопични. Приличаха на миниатюрни синьо-лилави снежинки.

Синьо-лилави снежинки ли? Света Богородице! Напрежението, разминаването, пропастта, които разделяха въодушевлението на Мадлин и собствената му тревога бяха толкова големи, че без малко да простене на глас. Нейното поле от съвършени изумруденозелени папрати и неговият кошмар от отровни тръни. Нейната жизнена чистосърдечност и неговият... неговият какво?

Сблъсък с дявола?

Я се вземи в ръце, Гърни! Вземи се в ръце. От какво, по дяволите, се страхуваш толкова?

Но след като си отговори, бездната му се стори още по-дълбока, а стените ѝ като че бяха намазани с олио и невъзможни за изкачване.

Страхуваш се от себе си.

Останалата част от вечерята прекара в нещо като емоционална парализа. Опитваше се да яде достатъчно, за да прикрие факта, че няма апетит. Преструваше се, че слуша внимателно и с удоволствие разказа на Мадлин. Само че колкото повече се разпалваше нейният ентусиазъм при описанието на прекрасните цветя, великолепния аромат във въздуха, лазурната синева на дивите астри... толкова по-самотен, изолиран, разстроен и побъркан се чувстваше той. След малко осъзна, че Мадлин е спряла да говори и го наблюдава загрижено. Зачуди се дали не го е попитала нещо и сега да чака отговора му. Не искаше да си признае колко е разсеян, нито пък защо.

– Говори ли с Кайл?

Въпросът ѝ го свари неподготвен, защото нямаше нищо общо с предишната тема. А може би тя вече го бе задала веднъж? Или пък бе направила преход към друга тема, докато той не бе внимавал, погълнат от собствения си ад?

– Кайл?

– Синът ти.

Не произнесе името като въпрос, просто го повтори, за да го използва като котва, като начин да стъпи на брега и да се върне в настоящето. Беше твърде сложно и не можеше да ѝ обясни.

– Опитах се. Аз му звънях, той ми звъня. Разменихме си съобщения.

– Трябва да опиташ отново, докато се свържеш с него.

Той само кимна. Нямаше желание да спори, нито знаеше какво да каже.

Тя се усмихна:

– Ще е добре за него. И за двама ви всъщност.

Той отново кимна.

– Ти си му баща.

– Зная.

– Добре тогава.

С това тя приключи разговора и се зае да раздига масата.

Мадлин отиде два пъти до мивката с пълни ръце, а Гърни я наблюдаваше. После тя се върна с влажна гъба в ръцете и домакинска хартия, за да почисти масата.

– Парите имат твърде голямо значение за него – каза той.

Мадлин вдигна поставката за салфетки, за да избърше и под нея.

– И какво от това?

– Иска да бъде съдебен адвокат.

– Това не е непременно нещо лошо.

– Да, обаче неговите мотиви са свързани само с големите пари, голямата къща, голямата кола.

– Може би иска да го забележат.

– Да го забележат ли?

– Малките момчета обичат бащите им да им обръщат внимание.

– Кайл трудно би могъл да мине за малко момче.

– Само че е точно това – настоя тя. – И ако ти все така отказваш да го забележиш, ще му се наложи да се задоволи с това, да впечатлява останалата част от света.

– Не отказвам нищо. Това са някакви психоизмишльотини!

– Може и да си прав. Кой знае? – жена му се бе усъвършенствала в изкуството да отбягва атаките и да остава незасегната. Така той увисваше в празното пространство.

Продължи да седи безмълвно на масата, докато тя миеше съдовете. Очите му започнаха да се затварят. Както неведнъж преди бе установявал, прекомерното напрежение водеше до изтощение. Не след дълго се унесе в полудрямка.

Глава 50

Бомба със закъснител

– Най-добре ще е да си лягаш.

Гласът на Мадлин.

Гърни отвори очи.

Тя бе изгасила всички лампи освен една и тъкмо излизаше от кухнята с книга под мишница. Главата му беше клюмнала под много неудобен ъгъл и усещаше остра болка в ключицата си. Когато се изпъна, подобна болка прониза и тила му. Вместо да го освежи, кратката дрямка на масата сякаш само бе подхранила тревогите му.

Толкова бе напрегнат, че със сигурност нямаше да успее да заспи. Трябваше да се заеме с нещо, за да престане да скача от един ужасяващ сценарий със Сол Стек към друг.

Би могъл да се обади на Шеридън Клайн и да го попита за неясното съобщение за семейство Скард, което бе оставил на гласовата му поща. Вече бе научил някои неща от Хардуик, но може би окръжният прокурор знаеше повече. Разбира се, сега в кабинета му нямаше никого; в крайна сметка бе неделя вечер.

Имаше и номера на личния мобилен телефон на Клайн. Пазеше го от времето, когато бе разследвал убийството на Мелъри, и не му се струваше правилно да го използва без позволение във връзка с настоящия случай. Точно в този миг обаче протоколът му изглеждаше твърде маловажен в сравнение с това да запази здравия си разум.

Отиде във всекидневната, намери номера и се обади. Очакваше да се включи гласова поща, на която да остави съобщение. Смяташе, че има много по-голяма вероятност маниак на тема контрол като Клайн да предпочита да говори, когато той си реши. Затова много се учуди, когато окръжният прокурор вдигна веднага.

– Гърни?

– Извинявам се за късното обаждане.

– Мислех, че ще звъннеш по-рано. В крайна сметка разследването на "Кармала" бе твоя идея.

– Съжалявам, трябваше да реша един проблем. Оставил си ми съобщение, питаш ме за семейство Скард.

– Да, следата "Кармала" ни отведе до тях. Името познато ли ти е?

– И да, и не.

– Това не е отговор.

– Имам предвид, че ми е познато отнякъде, но не мога да се сетя откъде или защо. Джак Хардуик ме осведоми, че членовете на семейство Скард са все лоши хора и че произхождат от Сардиния. Все още не мога да си припомня обаче къде съм срещал това име. Знам, че трябва да е било съвсем скоро.

– Само това ли ти каза Хардуик?

– Обясни ми също, че нито един Скард не е бил осъждан за каквото и да било. И че с каквото и да се занимава "Кармала Фешън", то няма нищо общо с модата.

– Значи знаеш колкото мен. За какво друго ми звъниш?

– Искам да бъда включен официално в разследването.

– В какъв смисъл?

– Да получавам своевременно нова информация, да ми се съобщава за предстоящите срещи и да присъствам на тях.

– Защо?

– Да речем, че се чувствам силно ангажиран със случая. А и досега интуицията ми дава добри резултати.

– Това не е толкова сигурно.

– Слушай, Шеридън, казвам само, че можем да си помогнем един на друг. Колкото повече знам и колкото по-бързо го научавам, толкова по-полезен ще ти бъда.

Последва дълго мълчание. Интуицията подсказваше на Гърни, че Клайн просто иска да се наложи, а не че се колебае. Затова зачака търпеливо.

Прокурорът се разсмя невесело. Гърни продължи да чака.

– Знаеш, че Родригес не може да те понася, нали?

– Знам.

– Знаеш също, че и Блат не може да те понася, нали?

– Абсолютно.

– И че дори Бил Андерсън не ти е голям фен?

– Да.

– Следователно в Бюрото няма да те приветстват с отворени обятия. Ще си толкова добре приет, колкото пръдня в асансьор. Наясно си с това, нали?

– Въобще не се съмнявам.

Клайн отново замълча, после пак се изсмя студено.

– Ето какво ще направя. Ще кажа на всички, че имаме голям проблем, наречен Гърни. Гърни е непредвидим като бомба със закъснител. А най-добрият начин да контролираш такъв неуравновесен тип е да го държиш под око. Да му вържеш каишка около врата и здраво да стискаш повода. А моят начин да те държа под око е да те привиквам непрекъснато при себе си, да си ми под ръка и да споделяш "неуравновесените" си мисли с нас. Как ти звучи?

Да държиш неуравновесен тип на къс повод плътно до себе си звучеше на Гърни като симптом на психично разстройство.

– Мисля, че ще свърши работа, сър.

– Хубаво. Утре има среща в десет. Да си там.

И Клайн затвори.

Глава 51

Пълно объркване

През останалата част от вечерта Гърни се чувстваше едновременно зареден с енергия и успокоен от обещанието да участва официално в разследването.

За негово учудване и удоволствие установи, че се чувства по същия начин и след събуждането си призори на другата сутрин. Искаше да запази това усещане, да остане зад сравнително безопасните стени на света, в който той бе преследвачът, а не плячката, затова, докато пиеше сутрешното си кафе, за десети път прегледа информацията по случая "Пери". После се обади на Ребека Холдънфийлд и ѝ остави съобщение, в което питаше дали ще е удобно да се отбие в офиса ѝ в Олбъни следобед, след като приключи със срещата в Бюрото.

Разговорите по телефона, размяната на съобщения и уговорките за срещи му създаваха чувството за движение в определена посока, за инерция. Звънна на Вал Пери, но бе прехвърлен на гласовата ѝ поща. Едва бе произнесъл "Обажда се Дейв Гърни...", когато за негово учудване тя вдигна. Не си я представяше като човек, който става рано.

– Какво става? – запита тя веднага.

Тъй като не бе подготвен за разговор на живо, отвърна:

– Просто исках да се чуем.

– А-ха. И? – тонът ѝ бе напрегнат и раздразнителен, но като че ли не повече от обикновено.

– Името "Скард" говори ли ти нещо?

– Не. Трябва ли?

– Чудех се дали Джилиан не го е споменавала.

– Джилиан никога не "споменаваше" нищо. Тя не споделяше с мен. Мислех, че съм била достатъчно ясна по този въпрос.

– Да, каза ми го няколко пъти. Само че някои въпроси трябва да бъдат зададени дори да съм деветдесет и девет процента сигурен какъв ще е отговорът.

– Добре. Нещо друго има ли?

– Джилиан искала ли е ти или съпругът ти да ѝ купите скъпа кола?

– Едва ли има нещо, което Джилиан да не е искала в един или друг момент. Предполагам, че и за кола е настоявала. От друга страна, още когато бе на дванайсет години ни даде да разберем, че щастието ѝ не зависи от мен и Уитроу – че винаги може да си намери някой богат мъж, който да ѝ купи всичко, което поиска. Така че да вървим на майната си.

Жената замълча, вероятно за да се наслади на ефекта от шокиращото ѝ изявление.

– Трябва да излизам. Други въпроси има ли?

– Това е засега, госпожо Пери. Благодаря ви за отделеното време.

Както бе сторил и Шеридън Клайн предната вечер, Вал Пери направо затвори без поздрав. Очевидно приносът на Гърни за разследването на убийството на дъщеря ѝ не оправдаваше надеждите ѝ.

В 9:50 часа сутринта той спря на паркинга на приличната на крепост постройка, в която се намираше главното управление на щатската полиция и където щеше да се състои срещата от 10:00 часа. През краткото време, докато търсеше място за паркиране – не повече от минута-минута и половина – телефонът му звънна два пъти. Първият сигнал бе за обаждане, а вторият – за текстово съобщение. Надяваше се поне едно от тях да е от Ребека Холдънфийлд.

Веднага щом спря, извади телефона си. Първо провери съобщението. Номерът бе на мобилен телефон с код от Манхатън. Когато прочете текста, го обзе страх.

"Мислиш ли за моите момичета? Те си мислят за теб."

Прочете го втори път, после трети. Погледна изходящия телефонен номер, който изпращачът не си бе направил труда да скрие. Това със сигурност показваше, че става дума за предплатена карта, която не може да се проследи. Този факт обаче означаваше и още нещо: че може да изпрати отговор на съобщението.

Идеше му да напише нещо гневно и заканително, ненужна демонстрация на храброст, но в крайна сметка реши да изпрати три кратки, лишени от емоция думи:

"Кажи ми още".

Натисна бутона за изпращане и забеляза, че вече е 9:59 часа. Тръгна забързано към сградата.

Когато влезе в мрачната и безлична конферентна зала, каквито имаше в почти всяко държавно учреждение, шестте стола край продълговатата маса вече бяха заети. Единственият жест, напомнящ поне бегло на приветствие, дойде от Хардуик, който му посочи сгъваемите столове, подпрени на стената до масичката с каната за кафе. Родригес, Андерсън и Блат не му обърнаха никакво внимание. Гърни добре си представяше с какво неудоволствие са приели артистичното оправдание на Клайн за присъствието му на срещите им – "неуравновесеният" Гърни, който може да бъде контролиран единствено, ако го държат на "къс повод" и "под око".

Сержант Уиг от лабораторията на Бюрото – слаба и жилеста червенокоса жена, която бе координатор на екипа при разследването на случая "Мелъри" – седеше в другия край на масата и гледаше съсредоточено в екрана на лаптопа си. Точно по този начин си я спомняше Гърни. Вероятно основната ѝ задача бе да се увери в истинността на фактите и логическата последователност на събитията. Гърни взе един сгъваем стол и го сложи на срещуположния край на масата. Часовникът на стената показваше 10:05 часа.

Шеридън Клайн погледна ръчния си часовник и се намръщи:

– Добре, хора, вече закъсняваме. Днес програмата ми е страшно натоварена. Предлагам да не губим повече време. Има ли нещо ново? Значителен напредък или поне обещаващи неизследвани посоки?

Родригес прочисти гърло, но Хардуик не му позволи да вземе думата.

– Дейв има какво да ни съобщи – намеси се той. – Нещо странно по отношение на местопрестъплението. Мисля, че ще е добро като за начало.

Очите на Клайн се разшириха:

– Сега пък какво?

Първоначално Гърни не възнамеряваше да повдига този въпрос толкова рано, защото се надяваше по време на срещата да получи допълнителна информация, която да хвърли светлина върху проблема. Сега обаче Хардуик бе повдигнал темата и щеше да изглежда странно, ако се опиташе да я отлага повече.

– Предположението ни беше, че след като е убил Джилиан, Флорес е влязъл в гората и е отишъл до мястото, където е намерено мачетето, нали така?

Родригес намести очилата си с тънки метални рамки:

– Предположение ли? Аз бих казал, че имаме категорични доказателства за това.

– Проблемът е – въздъхна Гърни, – че разполагаме с видеоданни, които не подкрепят подобна хипотеза.

– Видеоданни? – примигна Клайн.

Гърни прилежно разказа за ствола на черешата, който се вижда по време на целия запис от сватбеното тържество, без никакво прекъсване, и обясни какво доказва това – че е невъзможно Флорес да е минал по въпросния маршрут през горичката. Ако го бе направил, със сигурност щеше поне за малко да застане между камерата и дървото. Движението щеше да се вижда на записа, дори то да трае само части от секундата, докато Флорес минава пред черешата.

Родригес се мръщеше с неприятното изражение на човек, който подозира, че са му извъртели номер, но не знае как точно е станало това. Андерсън се чумереше като човек, който прави усилия да не заспи. Уиг вдигна поглед от екрана на лаптопа си, което Гърни прие за знак на силен интерес.

– Ами значи е минал от другата страна на дървото – заяви Блат. – Не виждам какъв е проблемът.

– Проблемът, Арло, е теренът. Сигурен съм, че си се запознал с особеностите на местността.

– За какъв проблем и какъв терен говориш?

– За дерето. За да стигне човек от бунгалото до мястото, където е намерено мачетето, без обаче да минава пред онова дърво, би трябвало да направи следното. Първо, да тръгне в права линия от бунгалото, да се спусне по един доста дълъг и стръмен склон, покрит с камъни, да върви около сто и петдесет метра по неравното каменисто дъно на дерето, за да се добере до първото място, откъдето може да се изкатери обратно. А дори и след като се качи, няма да му е лесно да върви заради камънаците и рохкавата пръст. На всичкото отгоре точката, в която се излиза от дерето, е доста отдалечена от мястото, където е било мачетето.

Блат въздъхна, сякаш вече бе наясно с всичко това и то нямаше никакво значение.

– Какво като не е лесно? Това не значи, че не го е направил.

– Другият проблем е времето, което би му отнело.

– Тоест? – попита Клайн.

– Огледах района много внимателно. Би загубил адски много време, ако мине през дерето! А не смятам, че е имал особено желание да се мотае и катери толкова близо до бунгалото, след като тялото вече е било открито и хората са обикаляли наоколо на тълпи. При това възникват още два, още по-сериозни проблема. Първият – защо му е да си усложнява така живота? Можел е просто да захвърли мачетето, където му падне. И вторият – и най-сериозен аргумент – следата от миризма е оставена пред дървото, а не зад него.

– Чакай, чакай малко! – намеси се Родригес. – Не виждаш ли, че си противоречиш? Хем твърдиш, че със сигурност е минал пред дървото и ни изтъкваш толкова факти в полза на това, а после заявяваш, че видеото доказва обратното! Какво излиза накрая?

– Излиза, че има грешка в уравнението, само че не мога да я открия – обясни Гърни.

През следващия час и половината групичката го разпитваше за времевото кодиране на видеозаписа и доколко достоверно е то, дали не са изпуснати отделни кадри, къде точно се намира черешата спрямо бунгалото, мястото на мачетето и дерето. Извадиха скиците на местопрестъплението, предаваха си ги един на друг и задълбочено ги изучаваха. Разправяха си вицове за "легендарните" умения и постижения на екипите, работещи с кучета-следотърсачи. Обсъждаха други варианти за изчезването на Флорес, след като се е отървал от оръжието на убийството; за възможното съучастие на Кики Мълър, кога и защо е била убита. Обсъдиха няколко други хипотези за психопатологията на убиец, който отрязва главата на жертвата си. В крайна сметка обаче не се приближиха до разкриването на загадката дори с една стъпка.

– И така – обобщи Родригес възможно най-просто основната неразрешима мистерия, – според Дейв Гърни можем да сме абсолютно сигурни в две неща. Първо, Хектор Флорес е трябвало да мине пред черешата. Второ, няма начин да е минал пред черешата.

– Много интересна ситуация – заяви Гърни, наелектризиран от това противоречие.

– Май е най-добре да си починем малко и да обядваме – обяви капитанът, но при него се усещаше по-скоро раздразнение, отколкото въодушевление.

Глава 52

Факторът "Флорес"

Гърни не беше привърженик на обяда като светско събитие. Той не беше социално животно и странеше от хората толкова, колкото бе възможно за един женен мъж. И така, вместо да се струпат в столовата, всички се разпръснаха с намерението да посветят определения за почивка половин час на телефоните си "Блекбъри", лаптопите и прочее средства за комуникация.

Той самият щеше да е по-доволен, ако можеше да прекара тези трийсет минути в компанията на колегите си, вместо да седи сам на ледената пейка пред сградата. Но ето че стоеше тук и се опитваше да осмисли последното съобщение, което бе получил – очевидно отговор на неговото "Кажи ми още".

Новото съобщение гласеше: "Ти си такъв интересен човек, трябваше да се сетя, че дъщерите ми много ще те харесат. Толкова е хубаво, че дойде в града. Следващия път те ще дойдат при теб. Кога ли? Кой би могъл да каже? Те искат да бъде изненада."

Гърни гледаше втренчено думите, макар че те брутално го връщаха към смущаващите усмивки на онези млади жени, към наздравицата със светлото "Монтраше", към страховитата черна стена на амнезията.

Помисли си дали да не му прати друго съобщение, което да започва със "Скъпи Сол...", но реши да не разкрива, че знае каква е истинската самоличност на човека, изиграл ролята на Джикинстил. Поне засега. Нямаше представа дали това е важен коз, но във всеки случай не искаше да го проиграва, преди да разбере какво представлява играта. Освен това тази карта му даваше някакво чувство за власт, макар и незначителна. Беше като да носиш джобно ножче, когато отиваш в опасен квартал.

Когато влезе отново в заседателната зала, искаше възможно най-бързо да се съсредоточи върху случая "Пери". Клайн, Родригес и Уиг вече бяха заели местата си. Андерсън тъкмо отиваше към масата, без да изпуска от очи чашата кафе в ръцете си. Толкова я бе напълнил, че всяка стъпка представляваше предизвикателство. Блат пък бе застанал до малката масичка и се опитваше да изцеди последни капки черна течност от каната. Хардуик не се виждаше.

Родригес хвърли поглед на часовника си:

– Време е, хора. Някои от нас са тук, други ги няма, но това си е техен проблем. Да видим обобщения доклад след разговорите със семействата. Бил, ти си на ход – докъде стигнахте?

Андерсън остави кафето си на масата с концентрацията на човек, който обезврежда бомба.

– Добре – заяви той, седна, отвори някаква папка и започна да проучва и подрежда документите в нея. – Така. Ето какво сме свършили. Започнахме със списък на всички, завършили "Мейпълшейд" през двайсетте години, откакто функционира училището, после стеснихме кръга на търсене и съставихме нов списък със завършилите през последните пет години. Точно преди пет години ориентацията на училището се е променила. Вместо младежи с общи поведенчески проблеми, са започнали да приемат основно момичета със склонност към сексуално насилие.

– Извършителките осъдени ли са били?

– Не. Във всички случаи са се намесили членове на семейството, психолози-терапевти и лекари. Възпитаничките на "Мейпълшейд" са, най-общо казано, болни и извратени момичета, чиито семейства гледат да не ги осъдят като малолетни престъпници. Или пък просто искат да ги махнат от града или къщата си, преди някой да надуши какви ги вършат. Родителите ги изпращат в "Мейпълшейд", плащат таксата за обучение и се надяват Аштън да разреши проблемите им.

– А той успява ли?

– Трудно е да се каже. Семействата отказват да обсъждат този въпрос. Единственото, което можем да направим, е да проверим дали имената им фигурират в националната база-данни за сексуални престъпници, тоест дали някоя от девойките е имала проблеми със закона като пълнолетна, след като е завършила "Мейпълшейд". За момента не сме научили кой знае какво. Едно такова момиче е завършило преди пет години, друго – преди четири; за последните три години няма нито едно. Трудно може да се каже какво точно означава това.

– Може би просто Аштън знае какво прави – сви рамене Клайн. – Или пък, както често става, сексуалните посегателства, извършени от жени, не се докладват в полицията и обикновено не се преследват от закона.

– Колко често? – запита Блат.

– Моля?

– Колко често такива случаи не се докладват на полицията и не се преследват от закона?

Клайн се облегна назад на стола си. На лицето му бе изписано раздразнение – очевидно смяташе темата за безсмислено отклонение от основния им проблем. Тонът му бе рязък, строго академичен и нетърпелив:

– Според данните, с които разполагаме, приблизително 20% от всички жени и 10% от всички мъже са били малтретирани сексуално като деца. В 10% от всички случаи престъпленията са били извършени от жени. С други думи, говорим за милиони случаи на сексуално насилие, от които стотици хиляди са били дело на жени. Само че вие знаете не по-зле от мен, че има двоен стандарт – семействата не са склонни да съобщават на полицията, когато посегател е майката, сестрата или детегледачката. Полицията пък обикновено не обръща внимание на обвиненията към млади жени. В съда подобни дела се разглеждат рядко и съдиите не са склонни да осъдят извършителките. Обществото като че ли отказва да приеме, че има и жени – сексуални посегатели, а не само мъже. Някои проучвания обаче показват, че много от мъжете, осъдени за изнасилване, като деца са били сексуално насилвани от жени. – Клайн поклати глава и замълча за миг, сякаш се колебаеше. – Господи, мога да ви разкажа какви ли не истории от нашия окръг! Случаи, които стигат до съд заради социалните служби. Майки, които стават своднички на собствените си деца, продаващи порно, в което децата правят секс помежду си – сами знаете. Боже! А нещата, които стигат до съда, са само минимална част от онова, което се случва реално. Както и да е, наясно сте за какво говоря. Стига по този въпрос. Да се върнем на нашия случай.

Блат сви рамене.

Родригес кимна в знак на съгласие:

– Добре, Бил, нека продължим с доклада за телефонните обаждания.

Андерсън още веднъж започна да рови из документите си, които сега заемаха доста по-голяма част от масата.

– Използвахме най-скорошните адреси, телефонни номера и прочее информация за контакт, които открихме. През последните пет години са завършили 152 ученички, средно по 30 на година. Смятаме, че разполагаме с реални и актуални координати на 126 от тези 152 момичета. Обадихме се на всичките 126. В 40 от случаите веднага се свързахме или със самата ученичка, или с член на семейството ѝ. При останалите 86 обаждания оставихме съобщения. Към 9:45 тази сутрин бяхме получили 12 обаждания в отговор на съобщенията.

– Това означава 52 осъществени разговора – бързо изчисли Клайн. – Какъв е крайният резултат?

– Трудно е да се каже. – Съдейки по тона на Андерсън, всичко в живота му беше трудно.

– За бога, лейтенанте...

– Имах предвид, че резултатите са смесени. – Измъкна поредния лист от купчинката пред себе си. – От тези 52 разговора, 11 са проведени лично с момичето. В тези случаи няма проблем. Щом сме се свързали с тях, не може да са изчезнали.

– Ами останалите 41?

– В 29 от случаите човекът, с когото разговаряхме – родител, съпруг, съквартирантка, партньор – твърдеше, че знае къде се намира момичето и "Мейпълшейд" и поддържа връзка с него.

Клайн си водеше записки в един бележник.

– А останалите 12?

– Една от майките каза, че дъщеря ѝ е загинала при автомобилна катастрофа. Друга пък говореше много отнесено, вероятно бе дрогирана. Не можа да ни каже почти нищо смислено. Трета твърдеше, че знае точно къде е дъщеря ѝ, но отказа да ни даде повече информация.

Клайн надраска набързо нещо в бележника си:

– Другите 9?

– За другите 9 – говорихме или с родител, или с доведен такъв – казаха, че нямат представа къде са дъщерите им.

В стаята настъпи мълчание, което бе нарушено от Гърни:

– Колко от изчезналите са вдигнали скандал за кола преди това?

Андерсън погледна бележките си намръщено, сякаш те бяха виновни за умората му.

– Шест – каза накрая.

– Леле! – тихо възкликна Клайн.

Извади мобилния си телефон и запрехвърля иконките на екрана му, докато намери калкулатора. След двайсетина секунди обяви:

– До този момент сме се свързали с 52 семейства от общо 152. Ако и при останалите 100 случая имаме подобно съотношение, цифрата ще скочи на 18. Леле! Това са страшно много изчезнали млади жени. А положението може да е и по-лошо. Да не забравяме, че вероятността дъщерята да е изчезнала е много по-голяма при семействата, които не са отговорили на обажданията. Леле! Някой иска ли да каже нещо по въпроса?

– Смятам, че дължим на Дейв Гърни поне едно "Благодаря"! – заяви Хардуик, който незабелязано се бе вмъкнал в стаята, и хвърли многозначителен поглед към Родригес. – Ако той не ни бе подбутнал в тази посока...

– Колко мило от твоя страна да отделиш време за нас – сряза го капитанът.

– Нека не се увличаме в граденето на откачени теории – намуси се Андерсън. – Все още няма доказателства за отвличане, нито пък улики за извършването на каквото и да било престъпление, което да е свързано с тези случаи. Може би преиграваме. Може би просто става дума за няколко разглезени хлапачки, които са се наговорили срещу родителите си.

– Дейв – каза Клайн, без да обръща внимание на Андерсън, – ти искаш ли да кажеш нещо по темата?

– Имам един въпрос към Бил. Как са разпределени имената спрямо петте випуска?

Андерсън тръсна леко глава, сякаш не беше чул правилно:

– Моля?

– Момичетата, които са изчезнали – в кои точно випуски са били?

Андерсън въздъхна и отново се зае да прехвърля документите пред себе си.

– Каквото и да му трябва на човек, винаги е най-отдолу – измърмори той, без да се обръща към никого конкретно.

Обърна поне десетина листа, преди да се спре на търсения.

– Така... изглежда, че има... едно, две от миналата година. После едно... две от предната. И... едно от по-предишната. След това... не – това са. Преди това няма нищо, всичко са пет.

– И петте са от последните три години – заключи Клайн, който явно се опитваше да разбере доколко значим е този факт.

– Добре, изчезнали са през последните три години – обади се и Блат. – И какво трябва да значи това, по дяволите?

– Като за начало – обади се Гърни – изчезванията са започнали малко след появата на Хектор Флорес на сцената.

Глава 53

Онова, което променя играта

Клайн се обърна към Гърни:

– Съвпада с нещата, които ти е разказала секретарката на Аштън. Нали тя ти беше споменала, че двете завършили момичета, с които не успяла да се свърже, проявявали интерес към Флорес, докато той работел в "Мейпълшейд"?

– Да.

– Да допуснем – продължи въодушевено Клайн, – че Флорес е ключът към всичко. В такъв случай научим ли защо е дошъл тук, ще разберем и всичко останало. Ще проумеем убийството на Джилиан Пери и това на Кики Мълър, как и защо е скрил мачетето на онова конкретно място, защо камерата не го е записала, плюс изчезването на бог знае колко бивши ученички от "Мейпълшейд"...

– Може да става дума за някакъв вид харем – намеси се Блат.

– Вид какво? – не схвана Клайн.

– Като Чарли Менсън.

– Искаш да кажеш, че си е търсел последователи? Впечатлителни млади жени?

– Търсел е сексуални маниачки с проблеми. В крайна сметка, всички в "Мейпълшейд" са такива, нали?

Гърни хвърли поглед към Родригес, за да провери как ще реагира на забележката предвид сложната ситуация с дъщеря му. Каквото и да изпитваше обаче капитанът, беше добре прикрито под замислената му гримаса.

Умът на Клайн вече работеше на пълни обороти. Окръжният прокурор преценяваше ползата, която щеше да има от медийното отразяване на залавянето, съдебния процес и осъждането на неговия личен Менсън. След това се зае да разгърне идеята на Блат:

– Тоест, ти предполагаш, че Флорес си е спретнал комуна на някое закътано местенце и после е убедил тези млади жени да напуснат домовете си, да прикрият следите си и да отидат там, при него?

Извърна се към капитана, но като видя начумерената му физиономия, се обърна към Хардуик:

– Ти какво мислиш?

– Аз самият си мислех за Джим Джоунс – ухили се саркастично той. – Харизматичен лидер с последователки на възраст за женене.

– Кой, по дяволите, е тоя Джим Джоунс? – поинтересува се Блат.

– От града-призрак Джоунстаун – отговори му Клайн. – Най-големият случай на масово самоубийство в страната. Цианид в разтворими напитки. Повече от 900 загинали.

– А, да – разтегли устни в усмивка Блат. – Да, бе, Джоунстаун! Много скапана история.

Хардуик вдигна пръст в знак на предупреждение:

– Пазете се от мъже, които ви канят на място в джунглата, дето са го нарекли на самите себе си!

Лицето на капитана все повече заприличваше на буреносен облак.

– Дейв – обърна се Клайн към Гърни, – ти да имаш някакви идеи какво е намислил Флорес?

– Смятам, че създаването на комуна би било доста проблематично. Флорес е живеел в имота на Аштън. Ако наистина е събирал тези жени и ги е криел някъде, би трябвало да използва място в близост до къщата. Смятам, че тук става дума за нещо друго.

– С какво?

– Мисля, че той самият вече ни каза: "Поради всички причини, които съм описал."

– И какви са въпросните причини?

– Отмъщение.

– За какво?

– Ако приемем сериозно пролога към пиесата на Едуард Малъри, за някакво тежко сексуално престъпление.

Ясно бе, че Клайн обича конфликтите, затова Гърни не се изненада, когато окръжният прокурор насочи вниманието си към Андерсън:

– Бил?

Лейтенантът поклати глава:

– Отмъщението обикновено взима формата на физическа саморазправа – счупени кости, убийство. При всички тези случаи на предполагаеми изчезвания няма дори намек за подобно нещо. – Облегна се назад и наблегна: – Никакъв намек. Смятам, че трябва да предприемем друг подход, който се основава върху наличните доказателства – допълни той и се усмихна, явно доволен от гладкото си обобщение.

Погледът на Клайн се спря върху сержант Уиг, чиито очи както винаги бяха приковани в екрана на лаптопа:

– Робин, ти имаш ли да добавиш нещо?

Тя отговори веднага, без да поглежда нагоре към него:

– Твърде много неща не се връзват. Някои от данните не са читави.

– Кои данни?

Преди обаче сержант Уиг да успее да отговори, вратата на конферентната зала се отвори и в стаята влезе слаба, суха жена, която би могла да послужи като модел за някоя от картините на Грант Уд[14]. Тя спря сивите си очи върху капитана.

– Извинявам се, че ви прекъсвам, сър. – Гласът ѝ бе остър, като наточен от същите ледени ветрове, изсекли лицето ѝ. – Имаме развитие, при това сериозно.

– Влез и затвори вратата – нареди Родригес.

Тя изпълни заповедта, след което застана изпъната като войник, очакващ разрешение от висшестоящия да докладва.

На Родригес като че ли му допадаше това строго спазване на протокола и йерархията.

– Добре, Герсън, какво има?

– Научихме, че една от младите жени, които трябваше да издирим по телефона, е била убита преди три месеца.

– Преди три месеца?

– Да, сър.

– Знаеш ли подробности?

– Да, сър.

– Продължавай.

Изражението ѝ бе застинало и сковано като маска, като колосаната яка на ризата ѝ:

– Име: Мелани Стръм. Възраст: 18 години. Завършила академия "Мейпълшейд" на 1 май тази година. За последно е била видяна от майка си и втория си баща в Скарсдейл, Ню Йорк, на 6 май. Тялото ѝ било намерено в мазето на къща в Палм Бийч, Флорида, на 12 юни.

Родригес се намръщи:

– Причина за смъртта?

Устните на Герсън се изпънаха в тънка линия.

– Причина за смъртта? – повтори той.

– Главата ѝ е била отрязана... сър.

Родригес я изгледа втренчено:

– Как тази информация е стигнала до вас?

– По време на телефонните разговори, които провеждаме. Името на Мелани Стръм бе в онази част от списъка, която се падна на мен. Аз се обадих.

– С кого разговаря?

Жената се поколеба за миг:

– Може ли да си взема бележките, сър?

– Да, но побързай.

През минутата, в която я нямаше, говори само Клайн.

– Може би успяхме! – заяви той с въодушевена усмивка. – Може би това е пробивът, който ни трябва!

Андерсън изкриви уста, сякаш имаше афта. Хардуик изглеждаше силно заинтригуван. Уиг все така се занимаваше с лаптопа си, а изражението ѝ бе неразгадаемо. Гърни пък установи, че не се е разстроил особено от новината, макар че не искаше другите да разбират това. Каза си, че вероятно не изпитва шок или тъга, защото още в началото бе приел, че изчезналите момичета са мъртви. (Понякога, когато бе сам и прекалено изтощен, вътрешната му защитна система се сриваше. В такива моменти се поглеждаше отстрани и си казваше, че е толкова откъснат от живота и емоционалния свят на другите, така обсебен от манията си да разкрива загадки, че трудно би могъл да се нарече представител на човешкия род. Е, след като се наспеше хубаво, тази обезпокоителна представа потъваше във временно забвение. Тогава той решаваше, че липсата му на емоции се дължи на естеството на работата му.)

Герсън се върна в стаята с бележник в ръце. Кестенявата ѝ коса бе прибрана в стегната конска опашка, толкова силно опъната, че чертите на лицето ѝ изглеждаха напълно неподвижни.

– Капитане, получих информацията от разговора със семейство Стръм.

– Продължавай.

Тя хвърли поглед към бележките си.

– На обаждането отговори Роджър Стръм, пастрокът на Мелани. Когато обясних защо ги търсим, той първоначално изрази объркване, а после се ядоса, че все още не знаем за смъртта на Мелани. Съпругата му Дана Стръм се включи в разговора от друг апарат. И двамата бяха разстроени. От тях научих следното: полицията на Палм Бийч получила сигнал и нахлула в дома на Джордан Болстън, където открила тялото на Мелани в хладилна камера в мазето. Полицията...

Клайн рязко я прекъсна:

– Джордан Болстън, който се занимава с инвестиционни фондове ли?

– Не се спомена за инвестиционни фондове, но когато се обадих в полицейското управление на Палм Бийч, научих, че къщата на Болстън струва около десет милиона долара.

– В шибания хладилник, така ли?! – измърмори гнусливо Блат, сякаш му се гадеше от мисълта за замърсяването на храната.

– Добре – взе думата Родригес, – давай нататък.

– Господин и госпожа Стръм основно говореха за това колко са ядосани, защото Болстън бил пуснат под гаранция. На кого точно плащал? Дали е подкупил съдията? Неща в този дух. Господин Стръм заяви, че ако Болстън успее да се измъкне от отговорност за стореното, той лично "ще пръсне главата на копелето!". Повтори го няколко пъти. Разбрах, че наистина са се скарали с Мелани, преди тя да напусне дома си. Скандалът се състоял същия ден, на 6 май, а поводът бил колата, която искала да ѝ купят – порше "Бокстър" за 47000 долара. Когато ѝ отказали, побесняла. Разкрещяла им се, че ги мрази, че не иска да живее повече с тях, нито иска да разговаря с тях. Заявила, че ще живее със своя приятелка. На следващата сутрин я нямало. Видели я отново едва когато ги извикали да разпознаят тялото в моргата в Палм Бийч.

– Споменахте, че местната полиция е открила тялото след получен сигнал – обърна се към нея Гърни. – Знаем ли нещо повече по този въпрос?

Тя хвърли поглед към Родригес, явно за да разбере дали Гърни има право да задава въпроси.

– Кажи му – разреши ѝ капитанът, макар очевидно да изпитваше смесени чувства.

Герсън се поколеба, но все пак отвърна:

– Съобщих на главния следовател от Палм Бийч, че проявяваме интерес към делото и бихме искали да получим възможно най-изчерпателна информация. Той каза, че няма нищо против да разговаря с полицая, който води нашето разследване. Ще бъде свободен през следващия половин час.

След като изгубиха няколко минути в обсъждане на доводите "за" и "против", окръжният прокурор и капитанът се съгласиха, че всякаква обмяна на информация ще е от полза. Апаратът към стационарната линия в заседателната зала бе преместен в центъра на масата. Герсън набра директния номер, който ѝ бе дал детективът от Палм Бийч. Обясни му накратко кои са хората в стаята, след което включи високоговорителя, за да го чуват всички.

Родригес остави Клайн да говори. Окръжният прокурор изреди имената и позициите на присъстващите в залата и обясни, че едно лице може би е изчезнало, а разследването им е в начална фаза.

Мъжът от другата страна на линията имаше лек южняшки акцент, което навеждаше на мисълта, че е кореняк от Флорида – истинска рядкост в този щат и почти нечувано в Палм Бийч.

– Сериозно ме превъзхождате по численост, защото съм сам в кабинета си. Аз съм лейтенант Боби Бекър. От колежката ви разбрах, че искате да научите повече за убийството на Стръм.

– Ще сме изключително благодарни за всичко, което можеш да ни кажете, Боби – каза Клайн, който за краткото време от началото на разговора бе успял да възприеме и леко провлечения говор на Бекър. – Веднага имаме един въпрос. Какъв точно беше сигналът, който ви е насочил къде да откриете тялото?

– Ами не беше съвсем доброволен.

– В какъв смисъл?

– Господинът, който се обади, не бе съвестен гражданин, който помага на органите на реда в борбата им със злото. Сдобил се бе с информацията по един, да го наречем компрометиращ, начин.

– За какво, по дяволите, говори тоя? – измърмори Блат, без да си прави труда да снижи глас.

– В какъв смисъл? – повтори Клайн.

– Човекът е крадец. Изкарва си прехраната чрез кражби с взлом.

– И е бил заловен в къщата на Болстън?

– Не. Заловен бе на излизане от друга къща седмица след обира в дома на Болстън. Крадецът се казва Едгар Родригес – убеден съм, че няма никаква роднинска връзка с вашия капитан.

Блат избухна в нещо средно между смях и сумтене.

Капитанът стисна зъби. Забележката очевидно го бе ядосала много повече, отколкото бе нормално предвид очевидната ѝ безобидност.

– Нека да позная – каза Клайн. – Пред перспективата да прекара доста време в затвора Едгар е предложил да размени информация за мазето на Болстън срещу по-лека присъда?

– Да, това обобщава ситуацията, господин Клайн. Впрочем, как точно се пише името ви?

– Моля?

– Името ви. Как се изписва?

– К-л-а-й-н.

– А-а, значи с "К" – Бекър очевидно бе разочарован. – Реших, че може би е като на Патси.

– Моля?!

– Не е важно. Извинете ме за отклонението. Моля, продължете с въпросите си.

На Клайн му отне известно време да си спомни докъде бе стигнал.

– Значи... онова, което ви каза, бе достатъчно, за да получите заповед за обиск?

– О, да, напълно.

– И какво открихте по време на обиска?

– Мелани Стръм. На две части. Увита в алуминиево фолио, на дъното на голяма хладилна камера. Под стотици килограми замразени пилешки гърди. Имаше и доста замразено броколи.

Сега бе ред на Хардуик да изсумти развеселено, само че по-силно от Блат.

– Защо му е притрябвало на вашия крадец да развива пакети на дъното на някакъв фризер? – недоумяваше Клайн.

– Заяви, че винаги първо там гледа. Според него хората си мислят, че това е последното място, където би надникнал някой крадец, и затова там си крият ценностите. Каза, че ако човек търси диаманти, трябва да погледне в хладилника. Или в камерата. Каза, че е много смешно – всички тия хора, които си мислят, че им е хрумнала блестяща идея, че ще успеят да го заблудят, защото са по-умни от него. Добре се посмя.

– Значи намерил камерата, развил тялото и...

– Всъщност – прекъсна го Бекър – развил главата.

Край масата се разнесоха звуци на всеобщо отвращение. След това настъпи мълчание.

– Господа, там ли сте още? – по гласа на Бекър личеше, че ситуацията го забавлява.

– Тук сме – отвърна студено Родригес.

Последва ново мълчание.

– Господа, имате ли други въпроси, или с тези изчерпахте случая с изчезването?

– Аз искам да попитам нещо – взе думата Гърни. – Как точно установихте самоличността на жертвата?

– Чрез ДНК. Пробата ѝ почти съвпадна с една от базата-данни за сексуални престъпления.

– Съвпаднала е с ДНК на близък роднина ли?

– Да. Оказа се, че става дума за биологичния баща на Мелани, Деймиън Кларк, пристрастен към хероин. Осъждан е за изнасилване, сексуално нападение с утежняващи вината обстоятелства, сексуално насилие над непълнолетен, както и още няколко доста грозни престъпления, извършени преди десетина години. Открихме майката, която се бе развела със съпруга-изнасилвач и се бе омъжила за мъж на име Роджър Стръм. Тя дойде и идентифицира тялото. Взехме ДНК-проба и от нея и получихме съвпадение от първа степен, каквото бе и това с биологичния баща. Така че няма никакви съмнения за самоличността на убитото момиче. Други въпроси имате ли?

– А имате ли съмнения за самоличността на убиеца? – запита Гърни.

– Не особено. У господин Болстън просто има нещо.

– Изглежда, семейство Стръм са силно разстроени от факта, че е бил пуснат под гаранция.

– Не колкото мен.

– Успял е да убеди съдията, че няма опасност да избяга и да се укрие ли?

– Успя да плати гаранцията от 10 милиона долара, която му бе наложена от съда, след което се оттегли в нещо като домашен арест. Не трябва да напуска границите на имота си тук, в Палм Бийч.

– На вас като че ли не ви харесва особено тази ситуация.

– Да ми харесва ли? Споменах ли, че според доклада на съдебния патолог, преди да бъде обезглавена, Мелани Стръм е била брутално изнасилена поне двайсет пъти? Или че буквално всеки сантиметър по тялото ѝ бе накълцан с ножче за бръснене? Дали според вас съм щастлив от факта, че извършителят си седи край басейна за милион долара и се крие зад петстотиндоларовите си слънчеви очила, докато най-скъпоплатената адвокатска кантора в щата Флорида и най-известната агенция за връзки с обществеността в Ню Йорк правят всичко по силите си да го представят като невинната жертва на некадърното и корумпирано полицейско управление? Сериозно ли ме питате дали това ми харесва?

– Значи може да се каже, че той изобщо не сътрудничи на полицията?

– Да, съвсем определено. Твърде меко би било да се каже, че не сътрудничи на полицията. Адвокатите на господин Болстън заявиха, че клиентът им няма да каже и дума на никого от полицията или правосъдната система по повод изфабрикуваното срещу него дело.

– А преди да реши да не казва нищо, даде ли някакво обяснение защо в камерата в мазето му има труп на жена?

– Само това, че в дома му често влизат най-различни майстори, има множество домашни помощници и само господ знае колко хора в действителност са имали достъп до мазето и камерата – да не говорим за самия крадец.

Клайн огледа присъстващите. Подкани ги с жест, но никой нямаше какво да добави.

– Добре – каза накрая. – Благодаря ви за помощта, детектив Бекър. Както и за прямотата ви. Пожелавам ви успех със случая.

Последва кратко мълчание, после отново се разнесе мекият, провлечен говор:

– Чудех се... дали нещо от вашия случай няма да ни е от полза тук?

Клайн и Родригес се спогледаха. Гърни буквално виждаше как претеглят възможните рискове и печалби, ако решат да са откровени. Най-после капитанът се навъси и сви леко рамене, с което искаше да покаже, че прехвърля отговорността за решението на окръжния прокурор.

– Ами – тонът на Клайн подсказваше, че проблемът не е толкова сериозен, колкото изглежда, – възможно е да става дума за повече от едно изчезнало лице.

– Така ли?

Настъпи мълчание, което подсказваше, че Бекър или обмисля получената информация, или се чуди защо не му е била предоставена по-рано. Когато проговори отново, мекотата напълно бе изчезнала от гласа му:

– И за колко точно изчезнали лица говорим?

Глава 54

Неприятни истории

Гърни не спря да мисли за ситуацията в Палм Бийч по време на дългия път обратно към дома. Бе като обсебен от образа на Джордан Болстън, седнал край басейна си, от желанието да го спипа и да стигне до дъното на този странен случай. Това обаче нямаше да бъде лесно. Мъжът се бе скрил зад почти непреодолима стена от правни защитници и специалисти по връзки с обществеността. Болстън със сигурност нямаше да го покани да си побъбрят дружески за тялото, открито в мазето му.

Точно преди малкото селце Мъсгрейв спря пред магазина на Стюарт да си вземе кафе – наближаваше три следобед и той страдаше от кофеинов глад.

Докато се връщаше към колата си, понесъл голяма чаша, от която излизаше пара, телефонът му започна да звъни.

Беше Хардуик, за когото темата явно не бе приключила.

– Е, какво мислиш, Дейви? Нова игра ли започваме да играем?

– Играта е същата, само леко променяме фокуса.

– Да не би да видя нещо, което ти е убягнало?

– Да, възможност. Но не съм сигурен как точно да я оползотворя.

– Болстън? Мислиш си, че ще ти каже нещо ли? Пожелавам ти късмет!

– Той е ключът, Джак. Единственият, който имаме. Само че трябва да разбера как точно да отключа вратата...

– Мислиш, че той стои зад цялата история?

– Все още не знам достатъчно, за да си вадя каквито и да било изводи. Не мога да си представя как би успял да убие Джилиан Пери. Но както казах, той е единственият ключ, с който разполагаме. Името му е истинско, както и работата му и другите подробности от биографията му, а задникът му се намира на истински адрес. В сравнение с него Хектор Флорес е призрак.

– Добре, шампионе, уведоми ни, като откриеш начин да отключиш ключалката. Аз обаче не ти се обаждам за това. Току-що получихме още информация за "Кармала" и собствениците ѝ.

– Клайн ми каза, че в действителност не е фирма за дрехи.

Хардуик прочисти гърло:

– Това е върхът на айсберга, както се казва. Или по-точно, върхът на лудницата. Все още не знаем с какво точно се занимава "Кармала Фешън", но получихме някои данни за семейство Скард. Определено не са хора, с които да се ебаваш.

– Я задръж малко, Джак. – Гърни повдигна капачето на чашата и отпи голяма глътка. – Добре, казвай сега.

– Информацията идва на парче. Преди да дойде в Щатите и да се заеме с международен бизнес, семейство Скард се подвизавало в Сардиния, Италия. В Италия има три отделни полицейски служби, всяка от които поддържа отделни архиви; съществуват и разни местни управления, които също пращат по нещо. Интерпол има достъп до част от данните, но не до всички. Аз пък научавам тук-таме по нещо, дето го няма в никой архив – стари слухове, легенди и какво ли не – от един тип в Интерпол, на когото съм правил услуги. Та така разполагам с разни части от пъзела. Някои от тях се повтарят, други не се потвърждават от втори източник, трети са противоречиви. Някои са достатъчно надеждни, други не, но няма как да разбера кое.

Гърни чакаше. Хардуик нямаше да пропусне дългия увод, каквото и да му кажеше, така че нямаше смисъл да го прекъсва.

– Поне на повърхността фамилия Скард се занимава с международни инвестиции на високо ниво. Говорим за курорти, казина, хотели, в които плащаш по хиляда долара на нощ, компании, които строят яхти за милиони – такива простотии. Само че по всеобщо мнение парите за тези придобивки идват от другаде.

– От някакъв не дотам законен бизнес, който крият?

– Да. А пък семейство Скард са много добри в криенето. В цялата кървава история на семейството има само един арест – става дума за брутален случай на физическо насилие отпреди десет години – и нито една присъда. Затова и няма криминални досиета, нищо черно на бяло. Непрекъснато вървят слухове, че се занимават със скъпоплатени проститутки, секс робини, садо-мазо порнография в най-грозна форма, изнудване. Само че няма как да се докаже. Освен това адвокатите им са изключително агресивни и скачат с готови обвинения за клевета, веднага щом в пресата се появи и намек за критика. Не разполагаме дори с техни снимки.

– Какво е станало с полицейските снимки от ареста?

– Изчезнали тайнствено.

– И никой никога не е свидетелствал срещу тези типове, така ли?

– Всички, които може да знаят нещо или могат да бъдат убедени да свидетелстват, дори онези, които са били в близост до Скард в проблемните моменти – всички се чудят как да си запазят главите на раменете. Малцината, осмелили се да сътрудничат на пресата за семейство Скард, дори анонимните информатори, изчезвали до няколко дни. Скард имат само едно решение на проблемите – заличават ги от лицето на земята, безмилостно и без да ги е грижа за пострадалите невинни. Ето един пример: според моя познат в Интерпол преди десетина години Джото Скард (предполага се, че той е глава на фамилията) влязъл в пререкание заради някаква сделка с един израелец, собственик на фирма за недвижими имоти и строителство. След срещата им в малък нощен клуб в Тел Авив, където уж приел условията на израелеца, той му пожелал приятна вечер, излязъл от клуба, запречил изходите и запалил мястото. То изгоряло до основи, а в него загинали не само предприемачът, но и още петдесет и двама случайни посетители.

– Никоя служба ли не е успявала да внедри свой човек сред тях?

– Не, никога.

– И защо?

– Защото те не притежават организация в обичайния смисъл на думата.

– Какво имаш предвид?

– Семейство Скард са точно това: биологично семейство. Единственият начин да станеш един от тях, е да се родиш Скард или да сключиш брак с някой от членовете на фамилията. А, честно казано, аз не мога да си представя коя полицайка под прикритие ще е така отдадена на мисията си, че да се омъжи за един от банда масови убийци.

– Голямо семейство ли са?

Хардуик отново прочисти гърло:

– Учудващо малко. Смята се, че от най-възрастното поколение е жив само един от тримата братя, Джото Скард. Възможно е той да е убил другите двама. Само че никой не би казал подобно нещо, не би го прошепнал дори. Не би го споменал даже на шега. Джото има – или може би е имал – трима сина. Никой не знае колко от тях са още живи, нито пък на каква възраст са или къде може да се намират. Както вече казах, макар да са малко на брой, членовете на семейството се занимават с международен бизнес. Затова се предполага, че синовете са разпръснати на различни места по света, където трябва да се защитават интересите на фамилията.

– Чакай малко. Ако са замесени само членове на семейството, кой върши силовите задачи?

– Ами носят се слухове, че сами си решават проблемите. Действали много бързо и ефективно. Говори се, че семейство Скард лично са елиминирали поне двеста човека, които пречели на семейния бизнес. Без да броим жертвите от пожара в нощния клуб.

– Симпатични хорица. С трима сина Джото трябва да е имал и съпруга?

– О, имал е. Тирана Магдалена. Единствената от цялата прогнила Скардова менажерия, за която в действителност се знае нещо. Освен това тя е може би единственият човек на света, който е създал сериозни неприятности на Джото и е оцелял, за да разкаже за тях.

– И как го е постигнала?

– Тя била дъщеря на водача на едно албанско мафиотско семейство. По-точно казано, "е", тъй като е още жива. Трябва да е на около шейсет и пет години и в момента се намира в заведение за психично болни престъпници. Албанският дон пък е на около деветдесет години. Не че Джото особено го е страх от някакъв си албански дон. Според мълвата става дума за бизнес решение – Джото оставил жена си жива, защото не искал да губи време и пари да избива всичките разгневени албанци, които щели да хукнат да отмъщават за смъртта ѝ.

– Ти пък откъде знаеш всичко това?

– Всъщност не може да се каже, че го знам. Повечето са слухове от моя човек в Интерпол. Нищо чудно да са пълни глупости. На мен обаче ми звучат добре. Логично.

– Я чакай малко! Само преди секунди каза, че била единственият член на семейство Скард, за когото в действителност се знае нещо. Ти така каза – че се "знае".

– А! Просто още не съм стигнал до онази част, за която няма съмнения. Пазех я за накрая.

Глава 55

Тирана Магдалена Скард

– Тирана Магдалена е единствената дъщеря на Аднан Зог.

– Зог е въпросният дон, така ли?

– Да, Зог е въпросният дон – или както там наричат високопоставените мафиоти в Албания. Както и да е, не това е важното. Дъщеря му била невероятна красавица.

– А ти откъде знаеш?

– Красотата ѝ е била легендарна, поне в подземния свят на Източна Европа. Така твърди моят просветен информатор от Интерпол. Освен това има снимки, страшно много снимки. За разлика от Скард, членовете на фамилия Зог, и особено Тирана Магдалена, не бягат от известността. Тя била не само страшно красива, но и много нервна и избухлива, странна, непокорна, с претенции за артистичност и обсебена от желанието да стане танцьорка. На татко Зог обаче не му пукало какво иска. За него тя била просто предмет, който може да му послужи в определен момент. Затова, когато младият и амбициозен Джото Скард, който преговарял за бъдещо съдружие с баща ѝ, проявил интерес към шестнайсетгодишната Тирана, старият Зог просто я включил в сделката. Сигурно е решил, че и двамата печелят. Зог дава на Скард нещо, което Скард харесва и което не струва нищо на Зог, като същевременно се отървава от откачената си дъщеря, която му създава само проблеми. Така двамата с Джото стават нещо като кръвни братя, без обаче да им се налага да си пускат кръв от палците.

– Много ефикасно – отбеляза Гърни.

– Да, много ефикасно. И така, чалнатата шестнайсетгодишна девойка, отгледана от откачен албански убиец, се омъжила за откачен сардински убиец. А всичко, което искала, било да танцува. Обаче Джото имал други планове. Той искал синове – много синове. Добре е за бизнеса. Така че тя започнала да му ражда деца и всичките били момчета, точно както мъжът ѝ искал. Тициано, Рафаело, Леонардо. Джото бил много доволен. Обаче Тирана все така искала само да танцува. След всяко бебе още повече се побърквала. По времето, когато родила третото, била готова за лудницата. Тогава обаче направила голямото си откритие – кокаина! Установила, че смъркането на кокаин е почти толкова хубаво като танцуването. И почнала да смърка кока – много кока. Когато вече нямало как да отмъква пари от Джото – много опасно начинание, между другото – започнала да се чука с местния дилър на кока. Джото разбрал и го накълцал.

– Накълцал го?

– М-да. Буквално. На малки парченца. Това било един вид послание.

– Впечатляващо.

– Да. После Джото решил да се премести заедно със семейството си в Америка. Казал, че така е най-добре за всички им. В действителност имал предвид, че е добре за бизнеса. Единственото, от което се интересувал, бил бизнесът. Отишли в Америка и Тирана започнала да си ляга с американски дилъри, за да си набави кока. Джото ги правел на парченца всичките. Да, обаче тя се чукала с толкова много дилъри, че той едва насмогвал. В крайна сметка я изхвърлил заедно с третия им син Леонардо, който по онова време бил на около десет години. Освен това бил или шизофреник, или хомосексуалист, или просто твърде откачен и Джото не можел да се оправи с него. Тирана взела парите, които ѝ дал като прощален подарък, с който искал да каже "махай се и повече не се връщай", и си отворила модна агенция за хлапета, чиито родители искали да ги видят в телевизионни реклами, сериали или нещо от сорта. В агенцията се предлагали и курсове по танци и актьорско майсторство, които да подпомогнат бъдещите звезди. Междувременно Джото заедно с двамата си по-големи синове се заел да разшири и заздрави бизнес империята си, която печелела основно от секс и изнудване. Звучи като щастлив край за всички. Да, обаче в меда имало мърша.

– Муха.

– Какво?

– Казва се "муха в меда", а не мърша.

– Абе, муха, мърша – все тая! Проблемът бил с агенцията за модели на Тирана. Лудата наркоманка насилвала децата. Спяла не само с дилърите на кокаин, ами и с всяко десет, единайсет или дванайсетгодишно хлапе, до което успеела да се докопа.

– Боже! И как приключва историята?

– Ами в крайна сметка я арестували и я обвинили за около двайсет и пет случая на сексуално насилие, нападение, содомия, изнасилване – каквото се сетиш. Затворили я в щатската лудница, където си стои и до ден-днешен.

– А синът ѝ?

– Когато я арестували, той вече бил изчезнал.

– Изчезнал ли?

– Или избягал, или баща му си го прибрал. А може и да са го дали за осиновяване. Като се има предвид що за хора са Скард, може дори да е мъртъв. Джото надали би проявил сантименталност, когато се налага да разчисти някоя каша.

Глава 56

Въпрос на контрол

На средата на пътя между магазина на Стюарт и Уолнът Кросинг телефонът на Гърни звънна отново. Тонът на Ребека Холдънфийлд бе изнервен.

– Значи няма да дойдеш?

– Моля?

– Не си ли прослуша гласовата поща?

Сега си спомни. Сутринта бе получил две съобщения: едно текстово и едно на гласовата поща. Първо бе проверил есемеса, който го бе повлякъл във водовъртеж от предположения какво е станало, докато е бил под упойка. Така и не бе прослушал второто съобщение.

– Господи, Ребека, извинявай! Твърде много неща се случиха и на моменти изключвам. Днес следобед ли трябваше да дойда?

– Ами нали така каза в съобщението на гласовата ми поща. А аз ти отговорих да дойдеш.

– Дали не можем да се уговорим за утре? Впрочем, какъв ден е утре?

– Вторник. И съм заета през целия ден. Какво ще кажеш за четвъртък? Чак тогава имам свободно време.

– Не, тогава ще е късно. Може ли да поговорим сега?

– Свободна съм до пет часа. Което значи, че имаме около десет минути. Каква точно е темата?

– Темите са няколко: какъв ефект има върху децата безразборното сексуално поведение на майката? Какво можеш да ми кажеш за умствената и психологическата нагласа на жените, които насилват сексуално деца? После – за слабостите в психиката на убийците от мъжки пол, ръководени от сексуални мотиви. И за поведенческите модели на възрастни мъже, попаднали под въздействието на рохипнол – в какви граници варират проявите?

След като мълча около две секунди, тя избухна в смях.

– О, няма проблеми! А след това, ако ни остане време, можем да обсъдим причините за развод, как да постигнем световен мир и...

– Добре, добре – схванах картинката. Избери темата, която според теб имаме време да обсъдим.

– Да не би да възнамеряваш да вземеш рохипнол?

– Няма такова нещо.

– Тоест, проявяваш теоретично любопитство, така ли?

– Да, нещо такова.

– Хм-м. Като за начало не могат да бъдат определени стереотипи в реакциите след употреба на упойващи вещества. Това важи по принцип. Различните химически средства предизвикват различна реакция и променят поведението по различен начин. Кокаинът например често води до повишено либидо. Ако питаш обаче дали има ограничения в поведението след приемането на нехалюциногенен препарат, който потиска или премахва задръжките, отговорът е и "да", и "не". Няма категорични граници, които важат за всички хора по принцип – но има индивидуални.

– Какви по-точно?

– Няма как да знаем. Поведенческите ни модели и ограниченията им зависят от яснотата на възприятията, силата на инстинктивните желания и страховете ни. Ако приетият медикамент премахва страха от последствията, ще се проявят вътрешните ни потиснати желания. Единствените спирачки са задоволяването им, болката и изтощението. В един свят без последствия бихме направили какво ли не, но не и неща, за които нямаме желание. Този тип упойващи вещества освобождават вече съществуващите човешки импулси, но не създават нови, които не съответстват на индивидуалната психична структура. Отговорих ли на въпроса ти?

– С други думи, ако дадеш на някого подобно лекарство, той ще разиграе на живо фантазиите си?

– Възможно е да стори и неща, които се е страхувал дори да си представи.

– Разбирам – каза бавно той. Стомахът му се бе свил на топка, гадеше му се. – Нека сменим темата. Едно от изчезналите момичета е било намерено във Флорида. Била е изнасилена, измъчвана и обезглавена. Тялото е било в хладилната камера на заподозрения.

– Колко дълго?

Както обикновено, Ребека не бе впечатлена от гнусните кървави подробности или просто добре прикриваше емоциите си.

– Какво имаш предвид?

– Колко време е престояло тялото в камерата?

– Съдебният патолог смята, че може би става дума за няколко дни. Защо питаш?

– Чудех за какво му е трябвало, та е искал да го съхрани. Впрочем, говорим за мъж, нали?

– Джордан Болстън, голяма клечка в бизнеса с финансови инструменти.

– Болстън, богаташът? Спомням си, четох за случая. Обвинен е в убийство първа степен. Това обаче беше преди месеци.

– Да, но самоличността на жертвата е била пазена в тайна от медиите. Току-що открихме връзката с останалите изчезнали възпитанички на "Мейпълшейд".

– Сигурен ли си, че помежду им има връзка?

– Ако няма, съвпадението би било твърде голямо.

– Има ли как да разпитате Болстън?

– Явно няма. Скрил се е зад нахъсаните си адвокати.

– Тогава какво мога да направя за теб?

– Да предположим, че успея да се добера до него.

– Как?

– Все още не зная. Нека само допуснем, че успея.

– Добре. Допускам го. Сега какво?

– От какво би се страхувал той най-много?

– Докато е заобиколен от нахъсаните си адвокати ли? – Тя цъкна с език няколко пъти, все едно акомпанираше на препускащите си мисли. – Няма от какво толкова... освен ако...

– Освен ако какво?

– Освен ако не смята, че и някой друг знае какво е направил. Някой, чийто план пречи на неговия. Подобна ситуация би била пробив в периметъра, който той контролира. Садистичните сексуални убийци са маниаци на тема контрол; а единственото, което може да разтърси маниак на тема контрол, е да зависи от благоволението на друг. – Замълча за миг. – Можеш ли да се свържеш с Болстън?

– Не, все още не.

– Защо си мисля, че ще откриеш начин?

– Благодаря за доверието в способностите ми.

– Трябва да затварям. Съжалявам, че не мога да ти отделя повече време. Само това запомни, Дейв: колкото повече власт смята, че имаш над него, толкова по-вероятно е да го пречупиш.

– Благодаря, Бека. Наистина оценявам помощта ти.

– Надявам се, не съм те заблудила, че ще е лесно.

– Не се безпокой. Не си правя подобни илюзии.

– Добре. Дръж ме в течение, става ли? И късмет!

Емоционалното претоварване, заради което сутринта забрави да провери съобщението от Ребека, сега му попречи да види поредния невероятен планински залез. Когато зави по криволичещия път, който водеше към имота му, в небето на запад бяха останали само едва доловими отсенки на розово. Едва забеляза дори тях.

Стигна превала пред червената плевня, където калният междуградски път се превръщаше в тясна, обрасла с трева бразда, и спря до пощенската кутия, прикрепена към един от коловете на оградата. Протегна ръка да я отвори, но тогава мерна нещо жълто на хълма отпред. Яркото като пламък петно бавно се движеше по пътеката, която водеше на горната ливада. Беше Мадлин, облечена в жълтата си шуба.

Тялото ѝ се виждаше само от кръста нагоре заради избуялите над коленете райграс и млечка. Той обаче лесно си представяше спокойния, равномерен ритъм на леките ѝ стъпки. Продължи да я наблюдава, докато самотната ѝ фигура не се изгуби по криволичещата пътека, сред хълмистата местност и океана от високи треви.

Гърни остана до плевнята още известно време, загледан в пустия вече склон на хълма. Розовият нюанс в небето бе заместен от сиво, монотонно като равното пиукане на апарат, регистрирал липсата на сърдечен ритъм. Примигна и установи, че очите му са навлажнени. Изтри ги с опакото на ръката си и подкара нагоре към къщата.

Реши да си вземе душ с надеждата, че с това обикновено действие ще си върне усещането за нормалност. Застана под силната, гъделичкаща струя и се отпусна. Докато топлата вода масажираше раменете и врата му, той се потопи в мекия звук на летен порой. В продължение на една-две странни секунди умът му бе изпълнен с чистата и спокойна миризма на дъжда. Изми се със сапун и груба гъба, излезе и се избърса.

Беше толкова сънлив, че дори не се облече. Както бе затоплен от душа, дръпна кувертюрата на спалнята и се отпусна на хладния чаршаф. В продължение на една съвършена минута не съществуваше друго освен прохладният плат под тялото му, ветрецът с аромат на треви, който нахлуваше през отворения прозорец и въображаемата ярка слънчева светлина, която прониква през листата на огромни дървета. Постепенно се спусна по стъпалата на сънищата, изпълнени със свободни асоциации, докато не потъна в дълбок сън.

Събуди се по тъмно, без да има представа кое време е. Под главата му бе поставена възглавница, а завивката бе дръпната чак до брадичката му. Стана и светна нощната лампата: часовникът показваше 19:49. Облече дрехите, които бе свалил, преди да си вземе душ, и отиде в кухнята. От стереоуредбата тихо звучеше барокова музика. Мадлин седеше на по-малката от двете маси в помещението и четеше книга. Пред нея имаше купичка оранжева на цвят супа и половин багета. Когато Гърни влезе в кухнята, жена му вдигна очи:

– Мислех, че ще спиш до сутринта.

– Ами явно няма – измърмори той.

Гласът му бе прегракнал и той се изкашля, за да прочисти гърлото си.

Мадлин отново сведе поглед към книгата.

– Ако си гладен, в тенджерата има супа от моркови, а в тигана – задушено пилешко.

Той се прозя.

– Какво четеш?

– "Естествена история на молците".

– История на какво?!

Мадлин повтори думата, като този път оформяше внимателно всяка сричка, все едно говореше на глухоням, който чете по устните:

– На мол-ци-те. – Обърна нова страница. – Имаме ли поща?

– Поща ли? Ами... ъ-ъ... не знам. Мисля, че... А, да! Канех се да проверя, но те видях да се изкачваш по хълма и се разсеях.

– От известно време насам непрекъснато си разсеян.

– Така ли? – Моментално съжали заради защитната нотка в тона си, но недостатъчно, за да си признае.

– Ти не си ли на това мнение?

– Ами... предполагам – каза той, след като въздъхна нервно.

Отиде до печката и си сипа от супата.

– Има ли нещо, за което да искаш да поговорим?

Той не отвърна веднага. Предпочете първо да се настани срещу нея заедно с купичката супа и втората половина на багетата.

– Имаме сериозен напредък в разследването. Една бивша ученичка от "Мейпълшейд" е била открита мъртва във Флорида. Била е изнасилена и убита.

Мадлин затвори книгата си и се втренчи в него:

– И ти смяташ, че... какво?

– Възможно е и другите изчезнали момичета да са свършили по същия начин.

– Убити от същия човек ли?

– Има такава вероятност, да.

Тя се вгледа съсредоточено в лицето му, сякаш очакваше да открие там нещо, което той не ѝ казваше.

– Какво? – запита той.

– Това ли ти се върти в ума?

Стомахът му се сви.

– Да, но има и друго. От полицията не могат да измъкнат и дума от мъжа, който е обвинен за убийството – нищо освен категорично отричане да го е извършил. Междувременно адвокатската фирма и пиар агенцията му измислят какви ли не алтернативни сценарии за убийството и ги пробутват на медиите. Какви ли не невинни обяснения за факта, че обезглавеното тяло на една изнасилена и измъчвана млада жена се е озовало в хладилната му камера.

– И ти си мислиш: "Ех, само да можех да седна и да си поговоря с това чудовище..."

– Не твърдя, че ще изтръгна от него признание, но...

– Но ще се справиш по-добре от местните полицаи, нали?

– Това надали ще е особено трудно.

Вътрешно потръпна от арогантността си, но това не му пролича.

Мадлин се намръщи:

– Няма да е първият случай, при който звездният детектив се захваща с предизвикателството и разгадава загадката.

Той я погледна неловко.

Мадлин изучаваше лицето му, за да разбере скритото значение на изражението му.

– Какво? – запита той.

– Нищо не съм казала.

– Да, обаче си мислиш нещо. Какво? Кажи ми.

Тя се поколеба за миг:

– Мислех, че обичаш загадките.

– Признавам си, така е. И какво от това?

– Тогава защо изглеждаш толкова потиснат?

Въпросът го сепна.

– Може би просто съм изтощен. Нямам представа.

В действителност знаеше. Чувстваше се зле, защото не можеше да ѝ признае причината да се чувства така. Нежеланието да ѝ разкрие до каква степен се е разстроил от случката с упояването и колко се притеснява заради ефекта от рохипнола го караха да се чувства ужасно изолиран.

Тръсна глава, сякаш заявяваше, че няма да се вслуша в тънкото гласче в ума си. Че няма да разкаже всичко на жената, която го обича, както го молеше то. Страхът му бе толкова силен, че възпираше действието, което би го премахнало.

Глава 57

Планът

Колкото и напрегната да бе понякога, връзката с Мадлин бе основната опора на Гърни. Тя обаче зависеше от определена степен на откровеност, на каквато в момента той не бе способен.

С отчаянието на удавник той се хвана за единствената друга сламка, с която разполагаше – професията си на детектив, който разследва убийства. Опита се да насочи цялата си енергия в разкриването на престъплението.

Според него най-резултатната стъпка на този етап бе да проведе разговор с Джордан Болстън. Но трябваше да намери начин да я осъществи. Ребека бе подчертала, че страхът е ключовият фактор, който би му позволил да пробие бронята на богатия психопат. Гърни бе съгласен с нея. Съгласен бе и с другото – че това няма да е никак лесно.

Страхът.

Чувство, което Гърни изпитваше с невероятна сила и в момента. Брутално, първично, обсебващо и до болка познато. Може бе тези емоции щяха да са му от полза. Кое точно го плашеше толкова много? Намери в телефона си трите обезпокоителни съобщения и внимателно ги прочете отново.

"Каква страст! Какви тайни! Какви невероятни снимки!"

"Мислиш ли за моите момичета? Те си мислят за теб."

"Ти си такъв интересен човек, трябваше да се сетя, че дъщерите ми много ще те харесат. Толкова е хубаво, че дойде в града. Следващия път те ще дойдат при теб. Кога ли? Кой би могъл да каже? Те искат да бъде изненада."

Почувства гадене, някаква празнота в гърдите.

Какви грозни заплахи, обвити в банални изрази.

Така неопределени и същевременно наситени с отрова.

Така неопределени. Да, това беше отговорът! Спомни си коментара на любимия си преподавател по английска литература, който обясняваше силното емоционално влияние на Харолд Пинтър[15]: "Най-силен ужас у нас предизвикват не ясните, назовани и определени опасности, а онези, които се раждат във въображението ни. Смразяват ни не изблиците на гняв, а заплахата, криеща се в кроткия и спокоен глас."

Още тогава, преди години, той веднага бе осъзнал истината в думите му, а придобитият опит само бе доказал колко са верни. Онова, което си представяме, винаги е по-страшно от реалността. Най-силно се страхуваме от въображаемите чудовища, които се спотайват в тъмното.

Следователно, ако искаше Болстън да изпадне в паника, трябваше да му даде възможност да уплаши сам себе си. Фронталната атака щеше да бъде възпряна от армията юристи, които той държеше за целта. Гърни трябваше да открие задна вратичка, някаква дупка в огражденията, за да превземе крепостта.

Към момента отбранителната стратегия на Болстън се състоеше в това да твърди категорично, че не знае абсолютно нищо за Мелани Стръм – без значение мъртва или жива, плюс създаването на алтернативни хипотези – достъп до дома му имали най-различни лица, и именно това обяснявало как тялото е попаднало в мазето му. Тази стратегия обаче би се сринала, ако можеше да се установи някаква връзка между Болстън и момичето отпреди убийството. А това можеше да свърже убийствата на Мелани Стръм, Джилиан Пери и Кики Мълър, както и изчезванията на другите ученички от "Мейпълшейд". Но дори и да не станеше така, Гърни бе сигурен в едно: ако разбереше как тялото на Мелани се е озовало в хладилната камера на Болстън, щеше да направи огромна стъпка към окончателното разрешаване на случая. Със сигурност Болстън се страхуваше най-много именно от разкриването на тази връзка.

Въпросът бе как точно да отключи този страх. Как да го превърне в пролука, през която да проникне в психиката на Болстън, като заобиколи крепостната стена от адвокати? Дали съществуваше нещо – определен човек, място или предмет – чието споменаване щеше да отвори тази врата? "Мейпълшейд"? Джилиан Пери? Кики Мълър? Хектор Флорес? Едуард Малъри? Грегорио? "Кармала Фешън"? Джото Скард?

Още по-трудно от откриването на тази "магическа" дума щеше да е насочва диалога, който би последвал – изкусно като Пинтър да внушава, без да конкретизира, да изнервя отсрещния, без да предоставя подробности. Истинското предизвикателство щеше да е намирането на онова "тъмно място", в което Болстън да си представи най-големия си страх, ешафода, на който сам да се обеси.

Минаваше десет часът и Мадлин вече си бе легнала. Гърни обаче бе напълно буден и крачеше напред-назад из просторната кухня. Обмисляше разгорещено възможности, преценяваше рискове, разиграваше сценарии и анализираше. Стесни кръга на потенциалните "разковничета" и се спря на три от тях, които му се струваха най-обещаващи: "Мейпълшейд", Флорес и "Кармала".

В крайна сметка реши, че "Кармала Фешън" има превес над останалите, макар и с малко. Всички изчезнали момичета от "Мейпълшейд" се бяха снимали в почти порнографските реклами на "Кармала"; "Кармала" явно не се занимаваше с онова, с което твърдеше, че се занимава; "Кармала" бе свързана със семейство Скард, а за членовете му се говореше, че имат пръст в престъпната сексиндустрия – а убийството на Мелани Стръм бе сексуално престъпление. Всъщност факторът "Едуард Малъри" и това, какви момичета постъпваха в "Мейпълшейд", подсказваха, че всичко в този случай бе свързано със сексуално престъпление или бе резултат от такова.

Гърни бе наясно, че логическата верига, която свързва тези факти с "Кармала Фешън", не е особено солидна. Съвършената логика обаче (колкото и да му допадаше като идея) не водеше до намирането на решение. Напротив, тя водеше до блокаж. Научил бе, че в полицейската работа – също както в живота – най-важният въпрос не е Напълно ли съм сигурен в нещо?, а Достатъчно ли съм сигурен в нещо, за да действам?

В този случай отговорът на Гърни бе "да". Можеше да се обзаложи, че нещо във връзка с "Кармала Фешън" ще дестабилизира Джордан Болстън. Хвърли поглед към стария часовник на кухненския плот: тъкмо бе минало десет вечерта. Обади се в полицейското управление в Палм Бийч, за да вземе номера на Болстън, който не фигурираше в телефонния указател. Не откри никого, работил по случая "Стръм", но дежурният сержант му даде номера на мобилния телефон на Боби Бекър.

За негова изненада Бекър вдигна още след първото позвъняване. Гърни обясни какво иска.

– Болстън не говори лично с никого – сприхаво отсече Бекър. – Разговорите с него стават чрез адвокатите му от "Маркъм, Мъл и Стърнбърг". Мисля, че бях пределно ясен по този въпрос.

– Може да съм открил начин да се добера до него.

– Как?

– Ще му хвърля бомба през прозореца.

– Каква бомба?

– Такава, че със сигурност ще иска да я обсъдим.

– Това някаква игра ли е, Гърни? Имах много дълъг ден. Дай ми факти.

– Сигурен ли си?

Бекър не отговори.

– Слушай, ако успея да изкарам тоя нещастник от равновесие, това би било полезно за всички. В най-лошия случай отново ще се озовем там, откъдето тръгнахме. Ти ми даваш просто един телефонен номер, а не официално разрешение да правя каквото и да било. Ако стане някакъв гаф – в което се съмнявам – за теб няма да възникне проблем. Всъщност вече забравих откъде съм се сдобил с номера.

Последва кратко мълчание, след което се чу тракане на клавиатура. Бекър му продиктува телефонен номер, който започваше с кода на Палм Бийч, и затвори.

През следващите няколко минути Гърни се потопи в опростена версия на онзи вид многопластов персонаж, за който бе говорил на лекциите си за работата под прикритие. В случая ставаше дума за хладнокръвно влечуго, спотайващо се под лустрото на добрите маниери.

Когато вече бе доволен от поведението и тона на персонажа, в който да се въплъти, избра опцията за скриване на номера и позвъни в Палм Бийч. Включи се направо гласовата поща.

Записаният глас бе едновременно лигав и надменен: "Джордан е. Ако желаете да получите отговор, моля, оставете смислено съобщение за повода на обаждането ви." Думата "моля" бе пропита с такова дразнещо снизхождение, че придобиваше обратен на обичайния ѝ смисъл.

Гърни говореше бавно и тромаво, сякаш танцуваше някакъв непознат и сложен танц. Добавил бе и едва доловим южноевропейски акцент: "Поводът за обаждането ми е връзката ви с "Кармала Фешън", която трябва да обсъдим възможно най-скоро. Ще ви се обадя отново след около трийсет минути. Моля да вдигнете телефона и тогава ще бъда по-... конкретен."

Гърни разчиташе на три неща: че Болстън си е вкъщи, както изискваха условията на гаранцията му; че човек в подобна опасна ситуация записва и непрекъснато прослушва съобщенията си; и че реакцията и поведението му по време на очаквания разговор ще разкрие точно по какъв начин е свързан с "Кармала".

Да разчиташ на едно предположение бе рисковано. Да разчиташ на три – същинска лудост.

Глава 58

Минаване в действие

Гърни се обади за втори път в 22:55 часа. Отговориха му на третото позвъняване:

– Джордан е. – Тонът бе по-твърд и сух, а гласът сякаш принадлежеше на по-възрастен човек от онзи на записа.

Гърни се усмихна – очевидно "Кармала" действително бе магическата дума. Беше улучил от първия път и това предизвика прилив на адреналин у него. Чувстваше се като човек, спечелил участие в турнир с високи залози, след като бе успял да разгадае правилата на играта от поведението на противника си. Затвори очи и се вмъкна в кожата на персонажа си: змия, която се преструва на безобидна.

– Здравей, Джордан. Как си тази вечер?

– Чудесно.

Гърни не каза нищо.

– Какво... за какво става дума?

– А ти как мислиш?

– Моля?! С кого разговарям?

– Полицай съм, Джордан.

– Нямам какво да кажа на полицията. Мислех, че съм бил достатъчно...

– Включително и за "Кармала" ли? – прекъсна го Гърни.

Пауза.

– Нямам представа за какво говорите.

Гърни въздъхна, после отегчено изцъка с език.

– Нямам представа за какво говорите! – повтори Болстън.

Ако наистина нямаше, помисли си Гърни, вече щеше да е затворил. Или пък изобщо нямаше да вдигне слушалката.

– Виж, Джордан, ако споделиш с нас някаква информация, може и ние да ти помогнем.

Болстън се поколеба:

– Чуйте, полицай, защо... ъ-ъ... не ми кажете името си?

– Това не е добра идея.

– Извинете? Не раз...

– Виж, Джордан, в момента правя само предварително проучване. Разбираш ли?

– Не съм сигурен, че разбирам.

Гърни въздъхна отново, сякаш дори говоренето му тежеше.

– Не може да ти отправим официално предложение, ако преди това не получим знак, че то ще бъде сериозно обмислено. Ако ни предоставиш полезна информация за "Кармала Фешън", това много би променило начина, по който се води следствието по твоето дело. Трябва обаче да разберем дали си склонен да ни съдействаш, преди да обсъдим възможностите. Сигурен съм, че разбираш.

– Не, наистина не разбирам! – отвърна пресекващо Болстън.

– Така ли?

– Не знам за какво говорите! Никога не съм чувал за "Карамел Фешън", или както там се казва! Така че не мога да ви кажа нищо за нея!

Гърни меко се разсмя.

– Много добре, Джордан. Наистина, много добре.

– Сериозно говоря! Не знам нищо за тази компания или име, или каквото е там!

– Радвам се да го чуя. – В гласа на Гърни се промъкна нотка, която напомняше на спотайващо се влечуго. – Наистина е добре за теб. Добре е за всички.

Ефектът беше смайващ. Болстън не можа да издаде дори звук.

– Там ли си още, Джордан?

– Да.

– Тоест, приключихме с тази част, нали?

– С каква част?

– С тази част от ситуацията. Имаме обаче и други неща, за които да си говорим.

Нова пауза.

– Ти всъщност не си ченге, нали?

– Разбира се, че съм ченге! Защо да ти казвам, че съм ченге, ако не съм?

– Кой си в действителност и какво искаш?

– Искам да дойда при теб.

– Да дойдеш при мен ли?

– Не обичам особено телефоните.

– Не разбирам какво искаш!

– Само да се видим и да поговорим.

– За какво?

– Я стига простотии! Ти си умно момче. Не се дръж с мен като с глупак!

Болстън отново занемя. На Гърни му се стори, че дишането на онзи е станало накъсано. Когато Болстън заговори отново, гласът му се бе превърнал в уплашен шепот:

– Виж, не зная точно кой си, но... тук нещата са под контрол.

– Добре. Всички ще са много доволни да го чуят.

– Сериозно говоря! Нещата... са... под контрол.

– Хубаво.

– В такъв случай какво повече...

– Да поговорим малко. Очи в очи. Просто искаме да се уверим.

– Да се уверите? Ама защо? Тоест...

– Вече ти казах, Джордан... Не обичам шибани телефони!

Пак настъпи мълчание. Този път Болстън сякаш изобщо не дишаше.

Гърни снижи глас и тонът му стана спокоен и мек като кадифе:

– Добре, няма за какво да се притесняваш. Ето какво ще направим. Ще се кача при теб. Ще си поприказваме малко. Това е всичко. Разбираш ли? Няма проблеми. Съвсем лесно е.

– Кога искаш да стане?

– Какво ще кажеш за след половин час?

– Тази вечер ли?! – Гласът на мъжа всеки момент щеше да пресекне.

– Да, Джордан, тази вечер. Какво друго може да значи "след половин час", мамка му?!

Почти усещаше неподправения страх в мълчанието на Болстън. Това бе най-подходящият момент да прекъсне разговора. Затвори и постави телефона на края на масата.

На фона на приглушената светлина на прага на кухнята стоеше Мадлин. Облечена бе в горнище и долнище от различни пижами.

– Какво става? – запита го тя и сънливо примигна.

– Мисля, че уловихме риба на въдицата.

– Ние ли?

С известно раздразнение той перифразира изречението:

– Изглежда, че рибата от Палм Бийч се улови на въдицата – поне за момента.

Тя кимна замислено.

– И сега какво?

– Ами трябва да навием кордата и да я издърпам на брега. Какво друго?

– А с кого ще се виждаш?

– С кого ще се виждам ли?

– След половин час.

– А, чула си ме? Всъщност няма да се виждам с никого. Исках само да накарам господин Болстън да си мисли, че съм наблизо. Да усиля безпокойството му. Освен това му споменах, че ще се кача до къщата му. Исках да остане с впечатлението, че идвам с колата от Маналапан или Саут Палм.

– И какво ще стане, като не се появиш?

– Ще се притесни. Ще му е трудно да заспи.

– А после? – попита скептично Мадлин.

– Все още не съм го измислил.

Макар това да бе донякъде вярно, радарът на Мадлин засече неискреността му:

– Тоест? Имаш ли план, или не?

– Имам нещо като план.

Тя го гледаше очаквателно.

Гърни не можа да си представи друг начин за измъкване от ситуацията освен директния подход:

– Трябва да се доближа до него. Очевидно е, че има някаква връзка с "Кармала Фешън", че тя е опасна и го плаши. Трябва обаче да науча и много други неща – каква точно е връзката, с какво се занимава "Кармала", как се вписват "Кармала" и Джордан Болстън сред останалите "парчета" от пъзела. Няма как да стане по телефона. Искам да видя очите му, да анализирам изражението му, да наблюдавам езика на тялото му. Освен това трябва да се възползвам от момента, докато кучият син все още се гърчи на кукичката. В момента страхът му работи за мен, но това няма да продължи дълго.

– Значи тръгваш към Флорида?

– Не тази нощ. Може би утре.

– Може би?

– Най-вероятно утре.

– Във вторник.

– Точно така. – Зачуди се дали не е забравил нещо. – Да не би да имаме друг ангажимент?

– Това ще промени ли нещо?

– Добре де, имаме ли?

– Попитах те това ще промени ли нещо?

Въпросът бе елементарен, а на него му бе трудно да отговори. Или може би защото от него следваха по-сериозни въпроси, които не спираха да се въртят в главата на Мадлин: Някога ще имат ли значение плановете, които правим заедно? Дали някога някаква част от живота ни заедно ще бъде по-важна от следващата стъпка в поредното разследване? Дали това, да сме заедно, ще натежи над факта, че си детектив? Или преследването на разни неща винаги ще е в центъра на живота ти?

А може би просто си въобразяваше и отдаваше твърде голямо значение на една забележка, резултат от сприхаво настроение посред нощ.

– Виж, кажи ми дали се предполага утре да правя нещо, за което съм забравил – помоли я сериозно той, – и ще ти отговоря.

– Какъв разумен човек си само! – надсмя се тя над искреността му. – Връщам се в леглото.

Известно време след като тя излезе, Гърни се мъчеше да подреди приоритетите си. Отиде в неосветената част на помещението, където обикновено сядаха – между камината и желязната печка на дърва. Въздухът миришеше на студ и пепел. Потъна в тъмното кожено кресло. Мъчеше го безпокойство. Чувстваше се като отвързан от котвата кораб... Като човек без пристан.

После заспа.

Събуди се в два часа през нощта. Стана от креслото и изпъна ръцете и гърба си; беше се схванал.

Междувременно с привичния за ума му начин на работа бе отхвърлил съмненията и затвърдил плановете си за следващия ден. Измъкна кредитната карта от портфейла си, отиде до компютъра във всекидневната и провери в търсачката полетите от Олбъни, Ню Йорк, до Палм Бийч, Флорида.

Докато билетът му за отиване и връщане и туристическата карта на Палм Бийч се разпечатваха, той влезе под душа. Четирийсет и пет минути по-късно, след като бе написал набързо бележка за Мадлин (обещаваше да се прибере към седем часа същата вечер), вече пътуваше към летището. Със себе си носеше само портфейла, мобилния си телефон и принтираните билет и карта на града.

По време на близо стокилометровото пътуване по шосе 88 направи четири телефонни обаждания. Първото бе до денонощна компания за наем на луксозни автомобили, за да поръча подходяща кола, която да го чака в Палм Бийч. Следващото бе до Вал Пери, защото щеше да има доста сериозни, но необходими разходи, а платецът щеше да е тя. Искаше да я информира за това, пък било и чрез съобщение на гласовата ѝ поща, оставено през нощта.

Третото позвъняване, в 4:20 сутринта, бе до Боби Бекър. Колкото и да бе учудващо, Бекър не само отговори, но и, изглежда, бе напълно буден (доколкото е възможно провлеченият южняшки говор да звучи така на един северняк).

– Пътувам към фитнес залата – заяви той. – Какво става?

– Имам добри новини и ми трябва голяма услуга.

– Колко добри и колко голяма?

– Пробвах да нанеса удар на Болстън и улучих слабото му място. В момента отивам да се видя с него и да проверя какво ще стане, ако продължа да го удрям.

– Той не разговаря с ченгета. Какво, по дяволите, му каза, та успя да пробиеш?

– Дълга история. Обаче на тоя копелдак му е спукана работата!

В гласа на Гърни имаше много повече увереност, отколкото в действителност изпитваше.

– Впечатлен съм. Добре, каква е услугата?

– Трябват ми две едри момчета, най-едрите, които познаваш, и с възможно най-страшните физиономии. Искам да стоят до колата ми, докато съм в къщата на Болстън.

– Мислиш, че някой ще ти я открадне? – попита невярващо Бекър.

– Трябва да създам определено впечатление.

– И по кое време смяташ да го създаваш?

– Днес по обяд. Между другото, заплащането си го бива – по петстотин долара на час за всеки от тях.

– За това, че ще стоят до колата ти?

– За това, че ще стоят до колата и ще приличат на мафиотски бодигардове.

– За петстотин на час мога да го уредя. Ела да си ги избереш във фитнес залата в Уест Палм. Ще ти пратя адреса.

Глава 59

Под прикритие

Самолетът на Гърни излетя от Олбъни в 5:05 часа сутринта, както бе по разписание. Във Вашингтон той се прехвърли на друг самолет (времето между двата полета бе съвсем кратко, но успя да се качи) и пристигна на международното летище в Палм Бийч в 9:55 часа.

На мястото, където шофьорите на лимузини изчакваха пътниците си, имаше поне десетина униформени мъже. Един от тях (млад латиноамериканец с високи индиански скули, черна като мастило на сепия коса и диамантена обица на ухото) държеше табела с името на Гърни.

Първоначално шофьорът му като че ли се сепна или дори подразни заради липсата на багаж. Това продължи само до мига, в който Гърни му съобщи адреса на първата им спирка: "Джакомо Емпориум" на Уърт Авеню. Лицето на латиноамериканеца грейна. Явно бе съобразил, че човек, който пътува без багаж и за удобство си купува необходимото от "Джакомо", може би дава щедри бакшиши.

– Колата ви чака отвън, сър – каза той с акцент, който приличаше на централноамерикански. – Много е хубава.

Въртящата се врата ги запрати от внимателно поддържания, безсезонен климат, типичен за летищата по цял свят, в една истинска тропическа сауна. Гърни си спомни, че времето в Южна Флорида през септември няма нищо общо с есента.

– Ето тук е, сър – усмихна се шофьорът и разкри учудващо развалени за такъв млад мъж зъби. – Първата.

Както Гърни изрично бе поискал при обаждането си, колата бе "Мерцедес" S600 седан – едно от онези умопомрачително скъпи возила, каквито човек можеше да види в Уолнът Кросинг веднъж годишно. В Палм Бийч обаче колите за стотици хиляди долари бяха нещо толкова обичайно, колкото и очилата за петстотин долара. Гърни се плъзна на задната седалка в тихия удобен пашкул с контролирана влажност, мека кожена тапицерия, мек мокет и приятно затъмнени стъкла.

Шофьорът затвори вратата след него, качи се отпред и след миг колата безшумно се вля в потока от таксита и градски автобуси.

– Как е температурата?

– Добре.

– Желаете ли да пусна музика?

– Не, благодаря.

Шофьорът подсмръкна, изкашля се и намали скоростта, докато пълзяха през една локва с големината на езеро:

– Тоя гаден дъжд не спира!

Гърни не каза нищо. По принцип не обичаше да си бъбри с хората от учтивост, само и само да върви разговор. В компанията на непознати предпочиташе да мълчи. Не си размениха и дума повече, докато стигнат входа на елегантния търговски център, в който се помещаваше "Джакомо Емпориум".

Шофьорът го погледна в огледалото за обратно виждане:

– Знаете ли колко време ще ви трябва?

– Няма да е много – отвърна Гърни. – Най-много петнайсет минути.

– Тогава ще ви изчакам тук. Ако полицаите се опънат, ще направя едно кръгче и ще се върна. – Описа с показалеца си кръг, за да илюстрира думите си. – Правя кръгче и пак минавам оттук, докато дойдете. Става ли?

– Става.

Ефектът от влажния горещ въздух, който го блъсна на излизане от колата, се усилваше от рязката смяна на приглушената светлина в колата с яркото сутрешно слънце на Флорида. Край търговския център бяха засадени палми, папрати и лилиуми в саксии. Миризмата на въздуха напомняше сварени цветя.

Гърни побърза да влезе в магазина, където въздухът ухаеше по-скоро на пари. Клиентите – основно русокоси жени на възраст от трийсет до шейсет години – обикаляха сред старателно подредените дрехи и аксесоари. Продавачите, болезнено слаби младежи и девойки на по двайсетина години, много старателно се опитваха да подражават на кльощавите младежи и девойки от рекламите на "Джакомо".

Гърни толкова бързаше да се измъкне от това шикозно място, че приключи за десет минути. Никога не бе харчил толкова много пари за толкова малко неща: плати изумителните 1879.42 долара за дънки, мокасини, поло и слънчеви очила – избрани със съдействието на крехък младеж с модерното скучаещо излъчване на скорошна жертва на вампир.

В пробната Гърни свали износените си дънки, тениска, маратонки и чорапи и облече скъпата нова премяна. Свали етикетите и заедно със старите си дрехи ги подаде на продавача с молбата да ги опакова в кутия на "Джакомо".

Едва тогава по лицето на момчето се мерна някакъв намек за усмивка.

– Вие сте като Трансформър – каза той, явно имайки предвид популярната играчка-робот, която човек можеше за секунди да превърне от едно нещо в друго.

Мерцедесът го чакаше. Гърни се качи в него, погледна туристическата карта и пътеводител и съобщи на шофьора следващия адрес, който бе на по-малко от два километра разстояние.

"Нейлс Деликато" бе миниатюрно студио, което изглеждаше претъпкано заради четирите маникюристки с нагласени коси, чийто външен вид се колебаеше на тънката граница между скъпоплатените модели и скъпоплатените проститутки. На никого не му направи впечатление, че Гърни е единственият мъж; а може би не ги интересуваше. На служителката, която трябваше да се заеме с него, изглежда, ѝ се спеше. Тя се извини няколко пъти за прозяването си, но не каза нищо друго, докато работеше върху ноктите му. Чак накрая, докато поставяше слоя безцветен лак, спомена:

– Имате хубави ръце. Трябва да се грижите по-добре за тях.

Гласът ѝ бе едновременно младежки и уморен и подхождаше на тъжните ѝ очи.

Гърни спря на касата и преди да плати, взе малка туба гел за коса от изложените козметични продукти. Отвори тубичката, изстиска малко гел върху дланта си и го втри в косата си. Искаше да изглежда небрежно разрошена, както бе модерно напоследък.

– Какво мислите? – обърна се той към младата касиерка с банална, стереотипна красота.

Тя прие толкова сериозно въпроса му, че Гърни се изненада. Жената примигна няколко пъти, сякаш се събуждаше от дълбок сън, излезе иззад касата и започна да изучава прическата му от различни ъгли.

– Може ли да... – попита тя.

– Разбира се.

Тя прокара пръсти през косата му, разроши я първо на едната, после на другата страна, издърпа крайчетата на места и я оформи на кичури. След минута-две отстъпи назад. В очите ѝ блестеше задоволство.

– Това е! – обяви. – Това е истинското ви "аз"!

Гърни избухна в смях, а тя се обърка от реакцията му. Без да престава да се смее, той взе ръката ѝ в своята и импулсивно я целуна. Касиерката се обърка още повече, но този път – приятно. После той излезе насред флоридската сауна, качи се в мерцедеса и даде на шофьора адреса на фитнес залата, който бе получил от Боби Бекър.

– Ще вземем две момчета от Уест Палм – обясни. – А след това отиваме при един човек, който живее на Саут Оушън Булевард.

Глава 60

Танц с дявола

Както би се уверил всеки, който е идвал поне веднъж на лекциите на Гърни в академията, неговият подход към работата под прикритие бе много по-сложен и задълбочен, отколкото на повечето детективи. Не ставаше дума само да се "облечеш" в маниерите и поведението на възприетата самоличност и да се потопиш в "биографията" ѝ. Пътят към целта беше доста по-заобиколен и съответно осеян с много трудности. Неговият метод включваше създаването на многопластов персонаж, който човекът-мишена да "проумее", код, който уж да дешифрира; пътека, която да следва, за да повярва в онова, в което Гърни искаше той да вярва.

В настоящата ситуация обаче съществуваше още едно ниво на трудност, което да преодолее. В миналото винаги бе наясно какъв точно е крайният резултат, "фактът", в който мишената му трябваше да повярва. Сега не бе така. Изграждането на подходящата самоличност зависеше от същността на "Кармала" и връзката на Болстън с нея – а и двете се явяваха неизвестни в уравнението. Това налагаше да опипва пътя пред себе си. Дори една погрешна стъпка би била фатална.

Когато завиха по Саут Оушън Булевард, на около три километра от дома на Болстън, Гърни започна да проумява безумната трудност на целта, която си бе поставил. Щеше да влезе невъоръжен в дома на изнасилвач и убиец, психопат. Налагаше се да създава персонажа си в движение, като следи най-внимателно реакциите на Болстън, секунда по секунда. Само така можеше да си осигури защита. Беше като предизвикателство от "Алиса в страната на чудесата". Един нормален човек вероятно би обърнал колата. Нормален човек, който има съпруга и син, със сигурност би го направил.

Осъзна, че избързва, че реакциите му са продиктувани от адреналина. Това бе грешка, която лесно би могла да доведе до нови грешки. И което бе по-лошо, лишаваше го от основната му сила. Той разчиташе на отличните си анализаторски способности, а не на адреналина си. Трябваше да помисли. Запита се какво знае със сигурност, дали има някаква солидна отправна точка за разговора с Болстън.

Знаеше, че мъжът се страхува и че страхът му е свързан по някакъв начин с "Кармала Фешън". За "Кармала" се смяташе, че е контролирана от семейство Скард – чиито членове, освен множеството си други грозни занимания, бяха и сводници на елитни проститутки. Изглежда, Мелани Стръм бе изпратена да задоволи сексуалните нужди на Болстън. Изглеждаше логично "Кармала" да е имала някакво участие в това. Ако успееше да открие доказателства, които да свързват "Кармала" едновременно с Болстън и Стръм, Болстън със сигурност щеше да бъде осъден. Може би това бе обяснението за страха му. Само дето... Гърни бе останал с впечатлението, че той се е уплашил не просто от споменаването на "Кармала", а от самата "Кармала".

А и защо Болстън толкова настояваше по телефона, че всичко е "под контрол"? Подобно твърдение не би имало никакъв смисъл, ако Болстън вярваше, че Гърни е истински полицай. Но пък бе съвсем логично, ако онзи го смяташе за представител на "Кармала" или някоя друга опасна организация, с която бе работил.

Именно заради тези догадки бе наел двамата грамадни мъже със сурови, сякаш изсечени от гранит лица. От момента, в който се качиха в колата, не бяха обелили и дума. Само се представиха като Дан и Франк и казаха, че Бекър им е обяснил каквото трябва и са "наясно с програмата". Изглеждаха като полузащитници от някой затворнически отбор по ръгби, чиято идея за общуване е да се блъснат с всичка сила в нещо – за предпочитане – в друг човек.

Когато колата спря на адреса, сърцето на Гърни се сви. Сега осъзнаваше колко несигурни са предположенията му, за да служат за основа на действията, които предприемаше. С друго обаче не разполагаше... А пък трябваше да действа.

По негова молба двамата здравеняци се измъкнаха навън и единият му отвори вратата. Гърни погледна часовника си: 11:45. Сложи си слънчевите очила за 500 долара от "Джакомо", излезе от лимузината и застана пред портата от ковано желязо, до която стигаше алея за паркиране, застлана с дребни жълтеникави камъчета. Портата бе единственият вход във високата каменна стена, която ограждаше имота от три страни. Четвъртата гледаше към океана. Подобно на имотите в съседство, и този бе превърнат от къс пясъчна ивица, обрасла с жилава плажна трева и палми-джуджета, в пищна ботаническа градина с червен жасмин, хибискуси, олеандри, магнолии и гардении.

Според Гърни общото излъчване бе като от гангстерско погребение.

Двамата му наети придружители, излъчващи едва потисната агресия, останаха до колата. Гърни се приближи към домофона, оборудван с камера, на каменния стълб до портата. На специални стълбове от двете страни на алеята имаше други охранителни камери, поставени така, че да покриват всички подстъпи към портала, както и голяма част от булеварда. Освен това пряка видимост към портала осигуряваше и поне един от прозорците на втория етаж на къщата в испански стил, която се издигаше на другия край на жълтата алея. За маниакалността на собственика свидетелстваше още една подробност: независимо от цялата растителност наоколо, на земята не се виждаше нито едно паднало листенце, нито едно паднало цветче.

Гърни натисна копчето на интеркома – реакцията от другата страна бе мигновена.

– Добро утро. Моля, съобщете името и повода за посещението си.

– Кажи на Джордан, че съм тук.

Последва кратка пауза.

– Моля, съобщете името и повода за посещението си.

Гърни се усмихна, но след секунда усмивката му изчезна.

– Просто му кажи.

Отново кратко мълчание.

– Трябва да дам някакво име на господин Болстън.

– Разбира се – усмихна се повторно Гърни.

Знаеше, че се намира на кръстопът. Прехвърли наум възможностите и избра онази, която обещаваше най-голям успех, но и криеше най-сериозния риск.

Усмивката му пак изчезна.

– Казвам се "Да ти го начукам".

В продължение на няколко секунди не се случи нищо. После се чу приглушено щракване и металната порта безшумно се отвори.

В бързината Гърни бе пропуснал да провери в интернет как изглежда Болстън. Въпреки това въобще не се съмняваше в самоличността на мъжа, който му отвори вратата още преди да е стигнал до нея.

Външният му вид напълно отговаряше на представата за милиардер с престъпно-декадентски наклонности. Косата, кожата и дрехите му бяха старателно поддържани; устните му бяха надменно извити, сякаш целият свят не отговаряше на високите му стандарти; в очите му проблясваше егоистичен и жесток пламък. Ноздрите му често потрепваха, което вероятно бе знак за сериозна кокаинова зависимост. Пределно ясно бе, че за Джордан Болстън няма нищо по важно от задоволяването на собствените му желания – при това възможно най-бързо и независимо от цената, която другите щяха да платят за това.

Сега той гледаше Гърни със зле прикрита тревога. Носът му потрепна.

– Не разбирам защо е всичко това.

Хвърли поглед зад гърба на Гърни, към строго охранявания мерцедес, и очите му съвсем леко се разшириха.

Гърни сви рамене и се усмихна, сякаш вадеше нож от канията му:

– Искаш да говорим отвън, така ли?

Болстън явно възприе думите му като заплаха. Примигна, после нервно поклати глава.

– Заповядайте.

– Хубави камъчета – отбеляза Гърни, като пое към вътрешността на къщата.

– Моля?

– Жълтите камъчета по алеята за паркиране. Хубави са.

– О!

Личеше, че е объркан.

Детективът застана в средата на грамадното фоайе и огледа наоколо като професионален оценител, намиращ се на разпродажба заради просрочена ипотека. На стената срещу него, между двете огледално извити крила на стълбището, бе закачена огромна картина, изобразяваща плувен басейн. Спомни си я от курса по изучаване на изкуството, който бе посещавал с Мадлин преди година и половина – онзи, на който им бе преподавала Соня Рейнолдс и който го бе насочил към съдбоносното му "хоби", снимките на престъпници. Въпросната картина бе една от по-известните творби на Дейвид Хокни[16].

– Хубава е – обяви Гърни и посочи с пръст произведението, сякаш с дадената благословия го спасяваше от неминуемата съдба да попадне в кошчето.

Болстън като че ли се зарадва на одобрението му, макар да изглеждаше още по-объркан.

– Тоя е шибан педал – обясни Гърни, – ама боклуците му струват много пари.

Очите на Болстън се отвориха широко и той направи опит да се усмихне. Резултатът бе отвратителен. После прочисти гърло, но явно не можа да измисли какво да отвърне.

Гърни се обърна към него и намести слънчевите очила на носа си:

– Кажи, Джордан, имаш ли други такива педалски произведения?

Домакинът преглътна, подсмръкна, носът му потръпна.

– Имам няколко картини на Уорхол[17].

– А-ха. Добре, къде тук може да седнем и да си поприказваме?

От безбройните разпити, които бе провел, Гърни знаеше колко полезни може да са подобни небрежни забележки без никаква логична връзка с предната тема.

– Ъ-ъ-ъ. – Болстън започна да се оглежда, все едно се намираше в чужда къща. – Там? – и протегна предпазливо ръка към широка арка, през която се влизаше в елегантна всекидневна, обзаведена с класически мебели. – Можем да седнем там.

– Където на теб ти е удобно, Джордан. Ще седнем. Ще се отпуснем. Ще поговорим.

Със скована крачка Болстън го поведе към два бели фотьойла с бродирана тапицерия, разположени от двете страни на барокова масичка за карти.

– Тук?

– Става – каза Гърни. – Много хубава масичка.

Изражението му обаче показваше обратното. Седна и загледа как Болстън прави същото.

Мъжът неловко кръстоса крака, поколеба се, свали и двата на земята, подсмръкна.

– Коката направо ти разказва играта, а? – попита с усмивка Гърни.

– Моля?

– Не че ме е грижа.

Настъпи дълго мълчание.

Болстън прочисти гърло, което явно бе съвсем пресъхнало.

– И така, вие... Казахте по телефона, че сте полицай, нали?

– Да. Така казах. Добра памет имаш. Много важно нещо е тя.

– Тая кола отвън хич не прилича на полицейска.

– Естествено, че не прилича. В момента съм под прикритие, нали разбираш? Всъщност съм пенсионер.

– Винаги ли се движите с охрана?

– Охрана ли? Каква охрана? Защо ми е? Едни приятели ме докараха, това е.

– Приятели?!

– Да-а. Приятели.

Гърни се облегна назад и изпъна врат първо на едната, после на другата страна. Междувременно огледа стаята, която можеше да послужи за корица на списание за архитектура и обзавеждане. Чакаше Болстън да заговори първи.

Най-накрая мъжът попита приглушено:

– Някакъв проблем ли има?

– Ти ми кажи.

– Сигурно има нещо, щом сте дошли тук... Някакво конкретно притеснение.

– Намираш се под голямо напрежение. Стрес, нали знаеш?

Лицето на Болстън се изопна:

– Не е нещо, с което да не мога да се справя.

– Стресът е ужасно нещо – сви рамене Гърни. – Прави хората... непредвидими.

Сега не само лицето, а и цялото тяло на Болстън се изпъна и напрегна:

– Уверявам ви, че ситуацията тук ще бъде разрешена.

– Има много начини да решиш нещата.

– Уверявам ви, че ситуацията ще бъде разрешена по възможно най-благоприятния начин.

– Благоприятен за кого?

– За... за всички заинтересовани.

– Да предположим, че интересите се разминават.

– Уверявам ви, че това не е проблем.

– Радвам се да го чуя.

Гърни лениво насочи поглед към разглезеното, охолно прасе срещу себе си. Остави в изражението му да се промъкне част от отвращението, което изпитваше.

– Виж, Джордан, аз съм човек, който решава проблеми. Само че си имам достатъчно собствени. Не искам да се разсейвам с още един. Сигурен съм, че схващаш какво имам предвид.

– Няма да... има... други... проблеми.

– Откъде си толкова сигурен?

– Проблемът този път беше инцидент, вероятността да се случи е едно на един милион!

Този път? Боже, Господи, това е! Пипнах копелето! Само не го показвай! Успокой се. Поеми си въздух. Успокой се!

– Значи това е твоята гледна точка, а?

– Всичко стана заради един шибан крадец! Шибан крадец, който по някаква случайност решил да се вмъкне тук в най-неподходящата нощ, точно когато шибаната пачавра лежеше в шибания фризер!

– Тоест, било е нещо като съвпадение?

– Много ясно, беше си скапано съвпадение! Какво друго би могло да е?!

– Не знам, Джордан. И само този път нещо се е объркало, така ли? Един-единствен път? Сигурен ли си?

– Напълно!

Гърни продължи да прави упражненията с врата си.

– В тая скапана професия има твърде много напрежение! Някога опитвал ли си ония йога-простотии?

– Какво?

– Спомняш ли си Махариши[18]? Егати чекиджията!

– Кой?

– Не, това беше преди твоето време. Забравям колко си млад. И така, Джордан, кажи ми. Как да сме сигурни, че няма да изскочи нещо и да ни изненада?

Болстън примигна, подсмръкна и се опита да разтегли устни в някакво странно, насилено подобие на усмивка.

– Смешен ли ти се вижда въпросът ми? – попита Гърни.

Дишането на Болстън стана нервно и конвулсивно като тиковете, които разпъваха лицето му; после торсът му започна да се тресе, а от гърлото му изригна залп от остри, насечени звуци.

Смееше се. Отвратително.

Гърни изчака странният пристъп да се уталожи:

– Нещо против да ми кажеш какъв е майтапът?

– Да изскочи – произнесе Болстън, но думите предизвикаха нов залп от ненормалния, подобен на стрелба на картечница кикот.

Гърни чакаше. Не знаеше какво друго да направи или да каже. Припомни си мъдрия съвет на един от партньорите, с които бе работил под прикритие: "Когато се съмняваш, трай си!"

– Съжалявам – каза Болстън. – Не се обиждайте. Ама е толкова смешно, само като си го представиш! Да изскочи! Две тела без глави изскачат от скапания океан на средата на пътя до шибаните Бахами! Ама че гледка!

Мисията – изпълнена! Може би. Само може би. Продължавай да поддържаш достоверна фасада. Продължавай да си играеш ролята. Търпение. Първо виж накъде води това.

Гърни се вгледа съсредоточено в ноктите на дясната си ръка, после ги залъска в гладката повърхност на новите си дънки.

Веселието на Болстън секна изведнъж.

– Значи твърдиш, че всичко е под контрол, така ли? – запита Гърни, като не преставаше да лъска ноктите си.

– Напълно.

Гърни бавно кимна.

– А защо тогава още се тревожа?

Болстън не каза нищо, така че той продължи:

– Две неща. Съвсем лесни въпросчета. Сигурен съм, че ще отговориш правилно. Първо, да предположим, че наистина съм ченге или че работя за ченгетата. Как, по дяволите, ще разбереш дали не нося подслушвател?

Болстън се усмихна. Като че ли изпитваше облекчение:

– Виждате ли онова устройство върху бюфета, което прилича на плейър? И малката зелена светлинка? Щеше да свети червено, ако в стаята имаше действащо записващо устройство или предавател. Много е надеждно.

– Хубаво. Обичам надеждните неща. И надеждните хора.

– Да не би да намеквате, че на мен не може да се разчита?

– И откъде, по дяволите, си сигурен, че не съм ченге? Как може да си сигурен, че не съм дошъл да разбера именно онова, което изтърси току-що насред цялото това кикотене, откачено копеле такова?

Болстън заприлича на глезено момченце, което е било шамаросано през лицето. Шокът, разкривил чертите му в грозна гримаса, бе заместен от дори по-грозна усмивка:

– Независимо от мнението ви за мен аз умея да преценявам хората. Няма как да станеш толкова богат, ако се заблуждаваш в хората. Така че нека да ви кажа нещо. Шансовете да сте полицай са приблизително толкова големи, колкото на полицията да открие ония курви без глави. Не ме притеснява нито една от двете възможности.

Усмивката на Гърни бе огледално отражение на тази на другия:

– Увереност. Добре. Много добре! Харесвам увереността.

Изправи се внезапно. Болстън трепна.

– Успех, господин Болстън. Ще поддържаме връзка, ако има някакъв непредвиден развой на събитията.

И тъкмо когато излизаше през входната врата, Болстън добави нещо неочаквано и доста подвеждащо:

– Знаете ли, ако ви смятах за полицай, щях да ви наприказвам само глупости.

Глава 61

На път за дома

– А може би именно това е направил – провлече Бекър.

Докато говореше по телефона с него, Гърни излезе от прохладната вътрешност на наетия мерцедес и стъпи на нагорещения тротоар пред сградата на летището. Разказваше му за срещата си с Джордан Болстън, като се стараеше да предаде дословно разговора, с всички подробности.

– Не смятам, че си измисляше – заяви Гърни. – Имам опит с емоционално нестабилни психопати и мога да се обзаложа, че онзи смахнат смях не бе случаен. Беше проява на реална емоция, породена от представата за обезглавените жени. Не това обаче е важното в случая. В момента нямаме време да го обсъждаме. Препоръчвам ти да приемеш думите му за чиста монета и незабавно да предприемеш съответните действия.

– Предполагам, че нямаш предвид да претърсим Атлантическия океан. Така че какво имаше предвид?

– Копелето има яхта, нали? Със сигурност има. Намерете проклетата яхта и пратете на нея всички криминалисти, с които разполагате. Приемете, че с тази яхта е превозил поне две тела. Все трябва да са останали някакви улики – в някоя пукнатина, ъгъл, процеп. Не спирайте да търсите, докато не ги откриете.

– Чух те добре и разбрах. Само че за да внеса малко разум в цялата ситуация, държа да изтъкна, че дори не знаем със сигурност дали Болстън има яхта. Не зна...

– Казвам ти, че има – прекъсна го Гърни. – Дори никой друг в целия скапан щат да няма, той сто процента има!

– Както вече споменах – каза Бекър с провлачения си говор, – не разполагаме с доказателства, че той има яхта, да не говорим за модел или за това, къде е. Нямаме дори бегла представа кога е станало предполагаемото пренасяне на телата, нито чии са били, нито дори дали е имало тела. Схващаш ли какво искам да кажа?

– Боби, трябва да проведа още няколко разговора. За последен път ти казвам: Болстън има яхта. Качил е на нея телата на поне две жертви. Намерете яхтата. Открийте уликите. Направете го веднага! Трябва да накараме тоя изрод да проговори! Трябва да разберем какво точно става, по дяволите! Работата е много дебела, Болстън е само част от нея. Имам много лошо предчувствие. Лошо и неотложно! – Последва дълго мълчание и той попита: – Там ли си още, Боби?

– Нищо не обещавам. Ще видим какво можем да направим.

Докато си проправяше път през тълпата се обади на Шеридън Клайн. Телефона вдигна Елън Ракоф.

– Целия следобед е в съда – обясни тя. – Не може да бъде прекъсван по никакъв повод.

– А Стимел?

– Мисля, че е в кабинета си. Предпочитате да говорите с него, вместо с мен, така ли?

– Обстоятелствата го налагат, не става дума за лични предпочитания.

Всъщност Гърни не можеше да си представи причина да има желание да разговаря с вечно мрачния заместник на Клайн.

Щом Шеридън е зает, ще трябва той да се погрижи за няколко много спешни проблема.

– Добре, звъннете отново на този номер. Ако не вдигна, обаждането ще бъде прехвърлено при него.

Гърни направи каквото тя му каза и след трийсет секунди в слушалката се разнесе гласът на Стимел – толкова очарователен, колкото блато.

Разказа му достатъчно, за да обясни как вижда нещата: че случаят вероятно е изключително тежък, с елементи на безмилостна ефективност и сексуална лудост, че Хектор Флорес, Джордан Болстън и известните до момента смъртни случаи са само видимите части на едно подземно чудовище; както и това, че ако наистина са изчезнали петнайсет-двайсет възпитанички на "Мейпълшейд", почти със сигурност всичките ще свършат по същия начин: изнасилени, измъчвани и обезглавени.

– Или ти, или Клайн трябва да се свържете с прокурора на Палм Бийч в рамките на следващия час и да се разберете за следното – каза накрая Гърни. – Първо, полицията в Палм Бийч да отдели достатъчно хора и ресурси за откриването на яхтата на Болстън, която веднага да бъде огледана сантиметър по сантиметър. И второ, убедете прокурора на Палм Бийч, че общият успех зависи от доброто сътрудничество. Трябва много сериозно да подчертаете факта, че в Ню Йорк работата е по-дебела и може да се наложи да предложат на Болстън някакво споразумение, за да можем да се доберем до "Кармала Фешън" или която друга организация е в основата на всичко!

– И смяташ, че прокурорът на Флорида ще пусне Болстън ей така, само за да улесни живота на Шеридън? – Тонът на Стимел подсказваше, че смята идеята за абсурдна.

– Не става дума за такова нещо. Казвам, че Болстън трябва да разбере, че смъртоносната инжекция няма да му се размине, освен ако не ни окаже пълно съдействие. При това на мига.

– И ако се съгласи да ни сътрудничи?

– Ако го направи – но откровено и без да спестява нищо – прокуратурата може да му даде по-различна присъда.

– Доста трудна сделка.

Тонът на Стимел подсказваше, че ако той е на мястото на прокурора във Флорида, сделка нямаше да има.

– Истината е – продължи Гърни, – че съдействието на Болстън може да е единственият ни шанс.

– Единственият ни шанс за какво?

– Изчезнали са куп момичета. Ако не пречупим Болстън, не мисля, че ще намерим жива някоя от тях.

***

Напрежението от скорострелните развития през деня се отрази на Гърни през втората половина от полета към дома. Умът му започна да изключва. Равномерното бучене на двигателите го унасяше и откъсваше от реалността. Не след дълго в главата му нахлу поток от неприятни спомени и несвързани сцени, за които не се бе сещал повече от десетилетие: посещенията във Флорида, след като родителите му се бяха преместили от Бронкс и бяха наели малка къщичка в Магнолия – градче, което олицетворяваше упадъка, безсъдържателността и пустотата; кафява американска хлебарка с големината на мишка, която се шмугва в слоя гниещи листа на верандата на малката къща; чешмяната вода, която имаше вкус на пречистена канална, но родителите му настояваха, че няма никакъв вкус; случаите, когато майка му го дръпваше настрани, за да му се оплаче горчиво и през сълзи от брака си, от баща му, от егоизма на баща му, от мигрените си, от сексуалната си незадоволеност.

През остатъка от полета неспокойните сънища, мрачните спомени и все по-сериозното обезводняване го докараха до състояние на тревожна депресия. Веднага щом слезе от самолета в Олбъни, си купи еднолитрова бутилка минерална вода независимо от твърде надутата ѝ цена. Изпи половината, докато вървеше към тоалетната. Влезе в кабинката за инвалиди, която бе достатъчно просторна, и свали новите си дънки, поло и мокасини. Отвори кутията от "Джакомо Емпориум", която бе разнасял със себе си през цялото време, извади от нея собствените си дрехи и ги облече. После прибра новите в кутията и на излизане от кабинката я изхвърли в кошчето. Отиде до мивката и изплакна гела от косата си. Подсуши я, доколкото можа, с хартиена кърпа от апарата. После се вгледа в отражението си в огледалото, сякаш за да се увери, че отново е себе си.

Плати таксата си за паркинг (дванайсет долара) и хвърли поглед на часовника в будката: точно 18:00. Раираната жълто-черна бариера се вдигна и той пое на запад по шосе 88. Късното следобедно слънце напичаше през предното стъкло на колата.

Когато след около час стигна разклона за магистралата, която прекосяваше северната част на Кетскилс и отиваше към Уолнът Кросинг, вече бе изпил водата и се чувстваше по-добре. Винаги се бе чудил как нещо толкова просто и естествено – а по-просто от водата нямаше – успяваше да успокои ума му. Възстановяването му продължи и когато той стигна тесния път, който криволичеше нагоре през хълмовете до къщата му, вече се чувстваше почти нормално.

Влезе в кухнята и завари Мадлин да вади от фурната изпускаща пара тава. Тя остави съда върху печката и го погледна изпод вдигнатите си вежди.

– Леле, каква изненада! – заяви тя по-скоро саркастично, отколкото учудено.

– И аз се радвам да те видя.

– Случайно да имаш желание да вечеряш?

– Оставих ти бележка тази сутрин. В нея пишеше, че ще се прибера за вечеря – и ето ме, тук съм.

– Поздравления – каза тя, посегна да извади втора чиния от шкафа над главата си и я сложи на плота до първата.

– Май трябва да опитаме отначало – каза той с присвити очи. – Дали да не изляза и да вляза отново?

Мадлин му отвърна със същия поглед, само че по-дълъг. След миг омекна:

– Не, прав си. Прибра се. Вземи си нож и вилица и да сядаме да вечеряме. Гладна съм.

Напълниха чиниите си с печени зеленчуци и пилешки бутчета и ги отнесоха на облата маса до френските прозорци.

– Май е достатъчно топло, за да отворим – предложи тя.

Гърни изпълни молбата ѝ.

Отвън нахлу сладък, уханен въздух. Мадлин затвори очи и на лицето ѝ бавно се разля усмивка. На бузите ѝ се появиха бръчици. На Гърни му се стори, че чува тихото, нежно гукане на тъгуващи гълъби откъм дърветата от другата страна на ливадата.

– Колко е хубаво! – каза тя почти шепнешком.

Въздъхна щастливо, отвори очи и започна да се храни.

– И така, разкажи ми как мина денят ти – подкани го тя след около минута, загледана в късче пащърнак на върха на вилицата си.

Той се намръщи замислено.

Жена му го гледаше с очакване.

Той подпря лакти на масата и сключи пръсти под брадичката си.

– Денят ми. Ами... Най-запомнящият се момент бе, когато психопатът избухна в кикот. Беше си представил нещо смешно – две жени, които е изнасилил, измъчвал и обезглавил.

Мадлин се вгледа внимателно в лицето му, а устните ѝ се изпънаха в почти права черта.

– Такъв ден значи – каза тя след малко. – Постигна ли онова, което си бе поставил за цел?

Гърни бавно потърка устни с кокалчето на показалеца си:

– Така смятам.

– Означава ли това, че си разрешил случая "Пери"?

– Да кажем, че открих част от отговорите.

– Браво на теб.

Настъпи дълго мълчание.

Мадлин се изправи, взе чиниите им, а после и ножовете и вилиците.

– Тя се обади днес.

– Коя "тя"?

– Клиентката ти.

– Вал Пери? Разговаряхте ли?

– Каза, че се обажда, защото ти си ѝ звънял. Имала в себе си само домашния ти номер, не и този на мобилния ти телефон.

– И?

– И искаше да те уведоми, че няма нужда да я занимаваш със суми от порядъка на три хиляди долара. "Да похарчи колкото трябва, но да намери Хектор Флорес!" – цитирам. Това трябва да е идеалният клиент. – Пусна чиниите в мивката и те изтракаха. – Какво повече би могъл да искаш? А, да... като заговорихме за обезглавяване...

– Като заговорихме за какво?

– Твоят човек във Флорида, дето обезглавява разни хора... Напомни ми да те попитам за куклата.

– Кукла ли?

– Онази на горния етаж.

– На горния етаж?

– На "развален телефон" ли ще играем?

– Нямам представа за какво говориш.

– Питам те за куклата на леглото в стаята ми за шиене.

Той поклати глава и недоумяващо разпери длани.

– Куклата – каза тя със загриженост в очите. – Счупената кукла. На леглото. Не знаеш нищо за нея, така ли?

– Имаш предвид кукла за игра, като за малко момиченце?

– Да, Дейвид! Кукла за малко момиченце! – извиси тя тревожно глас.

Гърни стана и бързо тръгна към стълбището. Взимаше по две стъпала наведнъж и след секунди вече стоеше на прага на свободната спалня, която Мадлин използваше за шивашкото си хоби. Беше почти мръкнало и на приглушената сивкава светлина голямото двойно легло едва се различаваше. Той натисна ключа на стената до себе си и настолната лампа освети всичко достатъчно ярко.

На една от възглавниците бе поставена седнала обикновена кукла без дрехи – съвсем обикновена, ако не се брои фактът, че главата ѝ бе махната и сложена върху кувертюрата на около метър от тялото, с лице към него.

Глава 62

Потръпване

Сънят се разпадаше като нестабилните стени на картонена кутия, която вече не е в състояние да удържа съдържанието си.

Всяка нощ победата му с ятагана над Саломе ставаше все по-неясна, все по-несигурна. Все едно гледаше старо телевизионно предаване, прекъсвано от наслагването на второ от съседна честота. Гласове се бореха да се наложат и се заглушаваха едни други. Картината на танцуващата Саломе биваше заместена от ясните образи на друга танцьорка.

На мястото на успокоителното видение за Мисията и начина на изпълнението ѝ – смелостта и убеждението на Йоан Кръстител – се бяха появили късчета от спомени, неочаквано остри отломки, от които се свиваше ужасено; гадеше му се от болезнено познатите сцени и мигове.

Танцуваща жена, чиято копринена рокля се повдига и разкрива дългите ѝ крака. Жената показва на малките момичета как да танцуват като Саломе, как да танцуват пред малките момчета.

Саломе, танцуваща самба върху килим в прасковен цвят, заобиколена от тропически растения с огромни мокри листа, от които се откъсват едри капки. Показва на момчетата как да танцуват самба. И как да придържат тялото ѝ.

Килимът и тропическите растения се намираха в спалнята ѝ. Тя показваше на него и на най-добрия му приятел от училище как да танцуват самба. И как да придържат тялото ѝ.

Змията, която се плъзгаше от нейната уста в неговата, търсеше нещо, гърчеше се.

По-късно той повърна, а тя се разсмя. Повърна върху прасковения килим под гигантските тропически растения – задъхан, изпотен, борещ се за въздух. Светът край него бясно се въртеше, стомахът му се свиваше и бунтуваше.

Тя го заведе под душа. Краката ѝ се притиснаха към неговите.

Жената пълзеше по прасковения килим към едно момче и едно момиче, изтощена и неизтощима. "Изчакай в другата стая, скъпи." Накъсано, тежко дишане. "Ще дойда при теб след минута." Зачервено, лицето ѝ блестеше от пот. Захапа долната си устна. Очите ѝ диво горяха.

Глава 63

Точно като в бунгалото на Аштън

Хората от БКР пристигнаха на две "порции": Джак Хардуик дойде в полунощ, а час по-късно – криминалистите в специални бели костюми, предпазващи уликите от замърсяване.

Отначало криминалистите бяха скептично настроени, защото единственото "престъпление" тук бе необяснимото наличие на една счупена кукла. Те бяха свикнали с брутални зрелища, с кървави останки от побоища и убийства. Това вероятно обясняваше повдигнатите вежди и дискретните погледи, които си размениха.

Затова и първоначалните им предположения – че куклата може да е била оставена от някое дете или пък да става дума за някаква шега – бяха разбираеми. Това обаче не ги правеше по-приемливи за Мадлин. Съдейки по израженията им, те вероятно бяха чули нейния прям въпрос към Хардуик: "Тези пияни ли са, или просто са глупави?"

Все пак, след като Хардуик ги дръпна настрани и им обясни обезпокоителните сходства между куклата и тялото на Джилиан Пери, те свършиха работата си старателно и професионално. Изследваха стаята толкова щателно, все едно цялата бе надупчена с куршуми.

За съжаление обаче не откриха нищо. Цялото им щателно претърсване, ръсене с прах и събиране на отпечатъци, почистване със специалната "прахосмукачка" за влакна и късчета почва не доведе до почти нищо. В стаята имаше отпечатъци само от един човек, без съмнение – Мадлин. Същото важеше за няколкото косъма, открити на облегалката на стола край прозореца, където тя сядаше да плете. От вътрешната страна на касата на прозореца, който заяде и се наложи да викат Гърни да го отвори, намериха втори комплект пръстови отпечатъци – без съмнение, неговите. По тялото и главата на куклата нямаше никакви. Марката на играчката бе много разпространена, продаваше се във всеки голям магазин в Щатите. По входните врати на долния етаж имаше множество отпечатъци, до един съвпадащи с откритите в спалнята. Липсваха признаци да е насилвана която и да било врата или прозорец в къщата. Отпечатъци нямаше и по външната страна на стъклата. Огледът на подовете с ултравиолетова светлина не разкри наличието на ясни отпечатъци от стъпки, които да не отговарят на номерата на обувките на Мадлин или Дейв. Огледът за пръстови отпечатъци на всички врати, перила, плотове, кранчета и повърхностите в тоалетните помещения даде същия резултат.

Лабораторните техници събраха оборудването си и към четири часа сутринта си тръгнаха с микробуса си, като взеха куклата, кувертюрата на леглото и двете пътеки от пода край леглото.

– Ще проведем стандартните тестове – чу Гърни един от тях да казва на Хардуик на излизане, – но мога да се обзаложа при едно към десет, че всичко ще бъде чисто.

Всички изглеждаха изтощени и изнервени.

Хардуик се върна в кухнята и седна на масата срещу него и Мадлин.

– Точно като в бунгалото на Аштън – отбеляза Гърни.

– Да-а – отвърна колегата му с тона на уморен до смърт човек.

– Какво имате предвид? – запита Мадлин с враждебна нотка в гласа.

– Всичко е като дезинфектирано – обясни съпругът ѝ. – Няма отпечатъци, няма нищо.

Тя издаде нисък, измъчен звук. После си пое дълбоко въздух няколко пъти.

– И така... какво... какво ще правим оттук нататък? Имам предвид, че... не можем просто да...

– Една патрулна кола ще дойде, преди да си тръгна – каза Хардуик. – Ще имате защита в продължение на поне четирийсет и осем часа. Няма проблем.

– Няма проблем ли? – неразбиращо се вгледа в него Мадлин. – Как можеш да...

Не довърши изречението си и само поклати глава. После се изправи и излезе от стаята.

Гърни наблюдаваше оттеглянето ѝ, без да се сеща за никакви успокоителни думи. Бе толкова разтърсен от емоционалното ѝ състояние, колкото и от събитието, което го бе предизвикало.

Хардуик отвори бележника си на масата, намери страницата, която му трябваше, и извади химикалка от джоба на ризата си. Не написа нищо, само почукваше лениво с върха ѝ по отворената страница. На лицето му се четеше умора и някакво смътно напрежение.

– Така... – започна той, после млъкна и прочисти гърлото си. Когато проговори, думите му сякаш бяха камъни, които буташе нагоре по стръмен хълм. – Според онова, което записах по-рано... не си си бил вкъщи през целия ден.

– Точно така. Бях във Флорида. Изтръгнах от Болстън нещо съвсем близко до признание, което, надявам се, в момента се разследва.

Хардуик остави химикалката, затвори очи и започна да ги разтрива с палец и показалец. Когато ги отвори отново, погледна в бележника си:

– А съпругата ти ми каза, че не е била в къщата през целия следобед – приблизително от един часа до пет и половина. Карала колело, после се разхождала из гората. Често ли го прави?

– Да, често.

– В такъв случай имаме основания да предположим, че куклата е била... внесена и разположена, ако може така да се каже... през това време.

– Да, съгласен съм – отсече Гърни, подразнен, че Хардуик повтаря очевидното.

– Добре. Веднага щом застъпи сутрешната смяна, ще пратя някого да разговаря със съседите ви нататък по пътя. По тези места сигурно всяка преминаваща кола е събитие.

– Всъщност самите съседи са събитие. На този път има само шест къщи, а обитателите на четири от тях са от града. Идват тук само през почивните дни.

– Все пак. Човек никога не знае. Ще изпратя някого да провери.

– Добре.

– Като че ли не си настроен особено оптимистично.

– А имам ли причина да съм оптимист, по дяволите?

– Да, разбирам. – Взе химикалката си и отново започна да потропва с нея по бележника. – Тя каза, че със сигурност е заключила вратата, когато е излязла. Така ли е според теб?

– Какво имаш предвид – според мен?

– Ами това нормално ли е за нея, по принцип заключва ли вратите?

– За нея е нормално да казва истината. Щом твърди, че е заключила вратите, значи ги е заключила.

Хардуик се вгледа в него, сякаш се канеше да каже нещо, но се отказа и продължи да почуква с химикалката.

– Така... Ако наистина са били заключени и няма следи за насилствено влизане, това означава, че някой е влязъл с ключ. Дали ли сте ключове на някого?

– Не.

– Сещаш ли се за случай, при който ключовете ви да не са били с вас достатъчно дълго време, за да може да им се извадят дубликати?

– Не.

– Наистина ли? Един дубликат отнема около двайсет секунди.

– Знам за колко време става.

Хардуик кимна, все едно бе получил реална информация.

– Е, вероятно някой все пак е успял. Няма да е зле да си смените ключалките.

– Джак, с кого, по дяволите, си мислиш, че говориш? Това не е сбирка на родителско-учителската асоциация на тема "Безопасност у дома"!

Хардуик се усмихна, после се облегна назад.

– Да. Така е. Говоря с Шерлок Гърни. И така, кажете ми, господин гениален детектив, имате ли някакви блестящи идеи?

– Във връзка с куклата ли?

– Да, във връзка с куклата.

– Нищо, за което вече да не си се сетил и сам.

– Че някой се опитва да те сплаши и да те накара да се откажеш от случая?

– Ти да не би да имаш по-добра идея?

Хардуик сви рамене. Спря да потропва с химикалката и започна да я изучава съсредоточено, сякаш държеше изключително важна улика.

– Нещо друго странно да се е случвало напоследък?

– Какво например?

– Ами... странно. В живота ви да е имало нещо... необичайно?

Гърни се изсмя кратко и невесело.

– Ако не броим всеки един аспект на този ужасно странен случай и ужасно странните хора, замесени в него, всичко си е напълно нормално.

Това не бе отговор и той подозираше, че и Хардуик го знае. Макар да бе невъздържан и отвратително вулгарен, Джак бе един от най-умните хора, които бе срещал през всичките си години в полицията. Лесно можеше да е станал капитан на трийсет и пет години, ако го беше грижа и правеше нещата, които един капитан трябва да прави.

Хардуик вдигна поглед към тавана и се загледа в него, сякаш именно той бе предмет на разговора.

– Спомняш ли си оня тип, чиито отпечатъци открихме на чашата?

Гърни усети, че го обзема лошо предчувствие.

– Сол Стек, познат още и като Пол Старбък?

– Същият. Помниш ли какво ти казах за него?

– Каза ми, че бил актьор, който проявявал гнусен интерес към млади момичета. Затворили го в психиатрична клиника, после го пуснали. И какво за него?

– Тоя, дето ми помогна да снема отпечатъците и да ги проверя в системата, снощи ми се обади и ми каза нещо интересно.

– Така ли?

Хардуик присви очи, като че се опитваше да види нещо в най-отдалечения ъгъл на тавана.

– Изглежда, че известно време преди да го арестуват, Стек имал порносайт. Освен това "Старбък" не бил единственият му псевдоним. Порносайтът му, на който се подвизавали непълнолетни момичета, се наричал "Бърлогата на Грег".

Гърни изчака Хардуик отново да го погледне, преди да каже:

– Направило ти е впечатление съвпадението? Това, че името може да е съкратено от "Грегорио"?

– Да, нещо такова – усмихна се той.

– Светът е пълен със случайни съвпадения, Джак.

Хардуик кимна, после се изправи и се загледа през прозореца.

– Патрулката е тук. Както казах, ще ви охраняват поне четирийсет и осем часа. След това ще видим. Добре ли е така?

– Да.

– Тя ще се оправи ли?

– Да.

– Трябва да поспя малко. Ще ти звънна по-късно.

– Добре. Благодаря ти, Джак.

Хардуик се поколеба:

– Пазиш ли си още пистолета от полицията?

– Не. Никога не ми е харесвало да го нося. Всъщност изобщо не обичах да е край мен.

– Ами... като се има предвид ситуацията... няма да е зле да си набавиш огнестрелно оръжие.

Гърни остана на масата, дълго след като стоповете на колата на Хардуик бяха изчезнали по пътя, водещ надолу през ливадата. Седеше и попиваше шока от откриването на куклата; обмисляше промените, които бяха настъпили в "пейзажа" на случая.

Възможно бе, естествено, имената "Грег" и "Грегорио" да са съвпадение. Така обаче се изкушаваше да вярва в онова, което му се иска. Един реалист би трябвало да приеме, че Грег, бившият фотограф в порнографския сайт, съвсем спокойно би могъл да е Грегорио, настоящият фотограф на полупорнографските реклами на "Кармала Фешън". А също, че и двете имена са псевдоними на сексуалния престъпник Сол Стек.

Кой обаче бе Хектор Флорес?

И защо бе обезглавена Джилиан Пери?

А Кики Мълър?

Дали бяха открили нещо за "Кармала"? Или за Стек? Или пък за самия Флорес?

И защо Стек го беше упоил? За да го снима с "дъщерите" си? За да го заплашва с публично унижение... или нещо по-лошо? За да се сдобие с оръжие, посредством което да попречи на разследването? Или за да получава вътрешна информация за напредъка му?

Или пък упояването му целеше същото като обезглавената кукла – да покаже колко лесно може да се добере до него и колко е уязвим? Да го уплаши достатъчно, за да се оттегли сам от разследването?

А може би двете събития бяха предизвикани от нещо още по-извратено. Дали не бяха част от играта на някой маниак на тема контрол, един възбуждащ начин да демонстрира силата и пълното си господство? Дали не го бе направил само за да докаже, че може? Само заради тръпката?

Дланите на Гърни бяха замръзнали. Той ги разтри силно в бедрата си, за да ги стопли. Като че ли нямаше голям ефект. Започна да трепери. Изправи се, потри ги в гърдите и в ръцете над лактите си. Опита с ходене напред-назад. Отиде в другия край на стаята, където се намираше желязната печка. Понякога тя запазваше топлината на огъня дълго след като той бе угаснал. Сега обаче прашният метал бе по-студен и от дланта му и щом го докосна, Гърни се разтрепери отново.

Чу щракването на ключа за лампата в спалнята и миг по-късно вратата на банята изскърца. Щеше да поговори с Мадлин и да я успокои – но след като сам се успокоеше. Хвърли поглед навън през прозореца. Патрулната кола пред страничната врата му вдъхна увереност.

Пое си въздух възможно най-дълбоко и бавно издиша. Бавно, контролирано дишане. Целенасоченост, внимателно обмисляне от всички възможни страни, решителност. Положително мислене. Мисли за постижения и способности.

Напомни си, че разполагаха с пръстовите отпечатъци на Стек и съответно – със следа, благодарение на неговата инициативност и решението му да се добере до чашата при онези трудни обстоятелства.

Освен това откритието му хвърляше мост между загадката с упояването му и убийствата и тайнствените изчезвания на бившите ученички от "Мейпълшейд". А тъй като бе отчасти наясно с всички тези късчета от пъзела, той имаше уникалния шанс да използва всяко от тях, за да хвърли светлина върху останалите.

Проницателността му, първоначалните му прозрения и упоритостта му да ги следва бяха измъкнали разследването от дупката, в която бе затънало – търсенето на луд мексикански черноработник – и го бяха извели на нова пътека.

След настояването му да се свържат с всички бивши възпитанички на "Мейпълшейд" стана ясно не само, че твърде много от тях са в неизвестност, но и каква е съдбата на Мелани Стръм.

Догадката му, че "Кармала Фешън" вероятно играе важна роля в случая, бе накарала Джордан Болстън да изгуби равновесие и да признае нещо, което можеше да доведе до окончателното разрешаване на случая. Дори само фактът колко време, енергия и ресурси влага убиецът, за да попречи на усилията му, доказваше, че е на прав път.

Отново чу скърцането на вратата на банята и двайсет секунди по-късно – щракването на ключа за лампата в спалнята. Навярно сега, когато пак бе стъпил здраво на земята, когато студът си отиваше от пръстите му, би могъл да поговори с Мадлин. Първо обаче взе предпазни мерки – заключи не само обикновената брава на страничната врата, но и секретната, която никога не използваха. После залости и всички прозорци на първия етаж.

Върна се в спалнята в добро разположение на духа, по негова преценка. Приближи се в тъмното към леглото.

– Мади?

– Копеле такова!

Беше решил, че си е легнала и се намира точно пред него. Вместо това гласът ѝ, стряскащо гневен, се разнесе от другия ъгъл на стаята.

– Какво?

– Какво си направил? – ниският ѝ шепот показваше колко е вбесена.

– Да съм направил? Какво...

– Това е моят дом. Моето убежище!

– Да, и какво?

– "Какво" ли? Как можа? Как можа да донесеш този ужас в дома ми?!

Гърни остана без думи заради въпроса и напрежението в него. Тръгна опипом покрай ръба на леглото и светна настолната лампа.

Старомодният люлеещ се стол, който обикновено бе до долната табла на леглото, сега бе избутан в най-отдалечения от прозорците ъгъл. Мадлин седеше на него напълно облечена, със свити и притиснати към тялото крака. Гърни се стресна първо от бушуващите в очите ѝ емоции, а после и от острите ножици, които стискаше в свитите си юмруци.

Имаше богат опит в разговора с превъзбудени и разстроени хора и знаеше как да ги успокои, но в случая нито една техника не му изглеждаше удачна. Седна на ръба на леглото, възможно най-близо до нея.

– Някой е нахлул в дома ми. Защо, Дейвид? Защо?

– Не зная.

– Разбира се, че знаеш! Знаеш много добре какво става!

Наблюдаваше я, наблюдаваше и ножиците. Кокалчетата ѝ бяха побелели.

– Предполага се да ни пазиш – продължи тя с треперещ шепот. – Да закриляш дома ни, да се грижиш за безопасността му. Вместо това си сторил обратното. Точно обратното! Позволил си на някакви ужасни хора да влязат в живота ни, да дойдат в дома ни. В МОЯ ДОМ! – изкрещя тя с пресекващ глас. – ПУСНАЛ СИ ЧУДОВИЩА В ДОМА МИ!

Гърни никога не я бе виждал изпаднала в такава ярост. Не каза нищо. Не намираше думи, не можеше дори да мисли. Не помръдваше, почти не дишаше. Емоционалният изблик сякаш премахна от стаята – от целия свят – всички други реалности. Чакаше. Не му хрумваше никаква друга възможност.

След известно време – не бе сигурен колко точно – тя каза:

– Не мога да повярвам какво направи.

– Нямах подобно намерение. – Гласът му звучеше странно в собствените му уши. Тих. Незначителен.

Мадлин издаде звук, който би могъл да бъде сбъркан със смях, но на него му прозвуча като кратко конвулсивно свиване на дробовете ѝ.

– Това отвратително занимание с портретите на престъпници... това бе началото. Снимки на най-отвратителните чудовища на земята. Само че на теб не ти бе достатъчно. Не ти стигаше да ги държиш в компютъра ни, да се взират в нас от екрана.

– Мади, кълна ти се... Който и да е влязъл в къщата ни, ще го открия. Ще го унищожа. Това никога няма да се повтори!

– Твърде късно е – поклати глава тя. – Не разбираш ли какво направи?

– Разбирам, че ни обявиха война. Нападнаха ни.

– Не! Ти... Наистина ли не разбираш какво направи ти?!

– Сритах един камък и изпод него изпълзя гърмяща змия.

– Ти докара това в живота ни!

Той не отвърна нищо, само наведе глава.

– Преместихме се в провинцията. На едно прекрасно място. С люляци и ябълков цвят. С езеро.

– Мади, обещавам ти, ще убия змията!

Тя като че ли не го слушаше.

– Не виждаш ли какво направи? – бавно махна с една от ножиците към тъмния прозорец до него. – Тази гора, гората, в която се разхождам... той се е крил в тази гора и ме е наблюдавал.

– Защо смяташ, че някой те е наблюдавал?

– Божичко, съвсем очевидно е! Оставил е онова отвратително нещо в стаята, в която работя, където чета, където е любимият ми прозорец. Прозореца, до който сядам да плета. Стаята, която гледа към гората. Знаел е, че използвам тази стая. Ако беше оставил онова нещо в свободната спалня до всекидневната, можеше да не го открия цял месец. Така че е знаел. Видял ме е на прозореца. А единственият начин да ме види на прозореца е от гората. – Замълча и го погледна обвинително. – Разбираш ли какво имам предвид, Дейвид? Ти унищожи гората ми. Как бих могла отново да се разхождам там?

– Ще убия онази змия. Всичко ще бъде наред.

– Докато не ритнеш следващия камък и под него не изпълзи друга змия. – Тя поклати глава и въздъхна. – Не мога да повярвам какво стори с най-прекрасното кътче на земята!

На Гърни му се струваше, че от време на време елементите на иначе безразличната вселена се наговаряха и го караха да потръпва. Така се случи, че тъкмо в този момент някъде зад къщата, на север оттатък горната ливада, койотите започнаха да вият.

Мадлин затвори очи и смъкна крака на пода. Отпусна пестници в скута си и спря да стиска толкова здраво ножиците. Кръвта се върна в ръцете ѝ. Мадлин наклони глава и я облегна на стола. Устните ѝ се отпуснаха. Като че ли воят на койотите, който друг път ѝ се струваше странен и тревожен, сега я разчувства по един съвсем различен начин.

Когато през гледащия на изток прозорец на спалнята нахлу първият сивкав предвестник на утрото, тя заспа. След известно време Гърни измъкна ножиците от ръцете ѝ и загаси лампата.

Глава 64

Един много странен ден

Докато сутрешните слънчеви лъчи падаха косо над ливадата, Гърни седеше на масата за закуска и пиеше втора чаша кафе. Няколко минути по-рано беше наблюдавал пристигането на дневната смяна, която замести патрулната кола, повикана от Хардуик. Предложи закуска на новия полицай, но младият човек беше отказал с категорична военна любезност:

– Благодаря, сър, но вече закусвах.

В левия крак на Гърни се беше загнездила тъпа болка, като от ишиас. Неспособен да заспи, той се терзаеше с въпроси, чиито отговори му се изплъзваха като хлъзгави риби.

Трябваше ли да поиска от Хардуик да му намери копие от полицейската снимка, направена при ареста на Сол Стек, за да е сигурен, че става дума за същия човек; или разните документи и протоколи, които трябваше да се попълнят, щяха да повдигнат твърде много въпроси?

Дали да помоли Хардуик или някого от старите си партньори в нюйоркската полиция да провери в данъчния регистър на кого принадлежеше аристократичната къща, или дори това банално действие щеше да повдигне редица неприятни въпроси?

Имаше ли основание да се съмнява в твърдението на Соня, че и тя като него е била измамена – освен факта, че според Гърни тя не беше жена, която да се остави да бъде измамена от когото и да било?

Трябваше ли да вземе ловна пушка, която да държи у дома, или наличието на оръжие щеше да разстрои Мадлин, а не да я успокои?

Дали да се изнесат и да живеят на хотел, докато случаят не бъде разрешен? Ами ако се проточеше със седмици или месеци?

Трябваше ли да поддържа връзка с Боби Бекър, за да следи как върви търсенето на яхтата на Болстън?

Да поддържа ли връзка с Бюрото относно напредъка с обажданията до възпитаничките на "Мейпълшейд" и/или семействата им?

Дали всичко случило се – от пристигането на Хектор Флорес в Тамбъри, убийствата на Джилиан и Кики и изчезванията на всички онези момичета, чак до изнасилванията и убийствата на Болстън, измамата в аристократичната къща на "Джикинстил" и обезглавената кукла – дали всичко това бе плод на един-единствен ум? И ако беше така, дали мотивацията на този ум бе рационална, или бе някаква психотична мания?

И най-смущаващото за Гърни: защо тези възли му се струваха толкова трудни за разплитане?

И най-простият въпрос – дали да продължи да претегля алтернативите, или да се върне в леглото и да изпразни ума си, да си намери физическо занимание. Той се бе оплел в примката на мисловен процес, който пораждаше възражение на всяко евентуално действие. Дори идеята да вземе няколко таблетки ибупрофен за болката в седалищния нерв се сблъска с нежеланието му да влезе в спалнята, за да вземе флакона.

Загледа се навън към приличните на папрат листа на аспержите, неподвижни в безмълвното спокойно утро. Чувстваше се изолиран, сякаш обичайните му връзки със света бяха прекъснати, сякаш бе откъснат от котвата – точно така се чувстваше, когато първата му жена обяви, че ще се разведе с него, и години по-късно, когато малкият Дани загина, после пак, когато баща му умря. И сега...

И сега, когато Мадлин...

Очите му се напълниха със сълзи. И в този момент, когато зрението му бе замъглено, в ума му за първи път от много време просветна ясна мисъл. Беше толкова просто – щеше да се откаже от случая.

Чистотата и правилността на решението му донесоха незабавно чувство за свобода, незабавен импулс за действие.

Влезе в кабинета и се обади на Вал Пери. Попадна на гласовата ѝ поща. Изкушаваше се да остави съобщение за оттеглянето си, но реши, че е твърде безлично, твърде много прилича на бягство от отговорност. Затова каза само, че трябва да говори с нея възможно най-скоро. После си наля чаша вода, влезе в спалнята и взе три таблетки ибупрофен.

Мадлин се беше преместила от люлеещия се стол в леглото. Все още беше облечена, лежеше върху кувертюрата, вместо под нея, но спеше спокойно. Той легна до нея.

Когато се събуди по обяд, вече я нямаше. Прободе го лек страх, който изчезна миг по-късно, когато чу шума на течаща вода в кухнята. Отиде в банята, наплиска си лицето, изми си зъбите и се преоблече – неща, които щяха да му донесат усещането за нов ден.

Когато влезе в кухнята, Мадлин прехвърляше супа от голяма тенджера в пластмасова кутия за храна. Остави кутията в хладилника, а тенджерата – в мивката и подсуши ръцете си с кърпа за съдове. Изражението ѝ не разкриваше нищо.

– Взех решение – заяви той.

Тя му отправи поглед, който му подсказа, че знае какво се готви да каже.

– Оттеглям се от случая.

Тя сгъна кърпата и се наведе над ръба на сушилника за съдове.

– Защо?

– Заради всичко, което стана.

Тя го гледа внимателно в продължение на няколко секунди, после се обърна и се взря замислено през прозореца до мивката.

– Оставих съобщение на Вал Пери – добави той.

Мадлин се обърна отново към него. Загадъчната ѝ като на Мона Лиза усмивка се мярна и изчезна подобно на листо, трепнало при докосването на вятъра.

– Денят е прекрасен – каза тя. – Искаш ли да отидем на кратка разходка?

– Разбира се.

Обикновено би отказал или най-малкото би я придружил неохотно; в този момент обаче не изпитваше никаква вътрешна съпротива.

Беше един от онези меки септемврийски дни, когато температурата навън е същата като вътре. Единствената разлика, която долови, когато излязоха на малката странична веранда, беше мирисът на листа в есенния въздух. Полицаят, седнал в патрулната си кола край лехата с аспержи, смъкна стъклото и ги погледна въпросително.

– Просто ще се поразтъпчем – каза Гърни. – Няма да ходим надалече.

Младият човек кимна.

Тръгнаха по крайгорската ивица, която поддържаха окосена, за да попречат на младите дръвчета да завземат полето. Бавно описаха кръг надолу до пейката край езерцето, където седнаха мълчаливо.

През септември около езерото беше тихо, за разлика от май и юни, когато крякащите жаби и пронизително цвъртящите косове непрестанно вдигаха шум из района.

Мадлин взе ръката му в своята.

Той загуби представа за времето, станало жертва на емоцията.

– Съжалявам – каза меко тя.

– За какво?

– За това, че очаквах всичко винаги да е... точно както искам.

– Може би така трябва да бъде. Може би начинът, по който искаш да бъдат нещата, е правилен.

– Ще ми се да мисля така. Но... съмнявам се, че е вярно. И не мисля, че е редно да се отказваш от работата, която си се съгласил да свършиш.

– Вече реших.

– Тогава трябва да размислиш.

– Защо?

– Защото си детектив и нямам право да изисквам като по чудо да се превърнеш в нещо друго.

– Не разбирам нищо от чудеса... но ти имаш пълното право да искаш от мен да погледна на нещата по друг начин. А и господ ми е свидетел, аз нямам никакво право да поставям каквото и да било над твоята безопасност и щастие. Понякога... се замислям за нещата, които съм правил... ситуациите, които съм създал... опасностите, на които не съм обърнал достатъчно внимание... и си мисля, че сигурно не съм наред.

– Може би понякога – каза тя. – Само малко.

После се загледа в езерцето с тъжна усмивка и стисна ръката му.

Въздухът бе съвършено неподвижен. Дори върховете на високия папур бяха неподвижни като на снимка. Тя затвори очи, но изражението ѝ стана по-горчиво.

– Не биваше да те нападам така, не биваше да казвам, каквото казах, да те наричам "копеле". Това е последното нещо, в което някой може да те упрекне. – Тя отвори очи и го погледна право в очите. – Ти си добър човек, Дейвид Гърни. Честен човек. Блестящ. Удивително талантлив. Може би най-добрият детектив в целия свят.

Той се изсмя нервно:

– Господ да ни е на помощ!

– Говоря сериозно. Ти си може би най-добрият детектив в целия свят. Тогава как мога да искам да престанеш да бъдеш това, да бъдеш нещо друго? Не е честно. Не е правилно.

Той се загледа над гладкото като стъкло езеро към обърнатите отражения на кленовете, които растяха в далечния му край.

– Аз не разсъждавам по този начин.

Тя не обърна внимание на думите му.

– Така че ето какво трябва да направиш. Ти се съгласи да поемеш случая "Пери" за две седмици. Днес е сряда. Твоите две седмици изтичат тази събота. Само още три дни. Довърши работата.

– Няма нужда да го правя.

– Знам. Знам, че си готов да се откажеш. И именно затова е правилно да не го правиш.

– Я повтори?

Тя се засмя, пренебрегвайки въпроса му.

– Какво щяха да правят без теб?

– Надявам се, че се шегуваш – поклати глава той.

– Защо?

– Последното, което ми е нужно, е да подсилваш арогантността ми.

– Последното, което ти е нужно, е съпруга, която смята, че трябва да бъдеш някой друг.

След малко, хванати за ръце, тръгнаха бавно през ливадата, кимнаха приятелски на охранителя и влязоха в къщата.

Мадлин запали огън от черешови дърва в голямата каменна камина и отвори близкия прозорец, така че в стаята да не стане прекалено топло.

Следобеда правиха нещо, което вършеха рядко: бездействаха. Изтегнаха се на канапето, оставяйки се да бъдат лениво хипнотизирани от огъня. По-късно Мадлин заобмисля на глас какво може да промени в градината следващата пролет. Още по-късно, може би за да удържи тревогите, които заплашваха да нахлуят, му прочете на глас една глава от "Моби Дик" – едновременно доволна и озадачена от произведението, което продължаваше да нарича "най-чудатата книга, която съм чела".

Тя поддържаше огъня, а той ѝ показваше снимки на градински павилиони и остъклени беседки от една книга и обсъждаха дали да си построят такава другото лято, може би край езерото. От време на време задрямваха и така следобедът отмина. Вечеряха рано супа и салата, докато залезът още ярко осветяваше небето и кленовете по хълма насреща. Легнаха си по здрач, любиха се с нежност, която бързо прерасна в отчаяна настойчивост, спаха повече от десет часа и се събудиха едновременно при първата сива светлина на утрото.

Глава 65

Съобщение от изрода

Гърни беше довършил бърканите яйца и препечената филийка и се канеше да отнесе чинията си до мивката, когато Мадлин вдигна поглед от купичката си с овесена каша и стафиди и каза:

– Предполагам, вече си забравил къде ще ходя днес.

Предишната вечер той я беше убедил, макар и трудно, да прекара следващите два дни при сестра си в Ню Джърси, докато той приключи работа по случая. Сега обаче той съсредоточено бърчеше лице, преструвайки се на объркан. Тя се разсмя на престараването му.

– Под прикритие техниката ти трябва да е била много по-убедителна. Или си имал работа с идиоти.

След като довърши овесената си каша и изпи втора чаша кафе, тя си взе душ и се облече. В осем и половина го прегърна силно и го целуна, изгледа го разтревожено, после го целуна пак и потегли към палата на сестра си в предградията на Риджууд.

Когато колата ѝ се отдалечи, той се качи в своята и я последва. Тъй като знаеше по кой маршрут ще поеме, успяваше да поддържа значително разстояние между тях, като я зърваше само от време на време. Целта му не беше да я следи, а да се увери, че никой друг не го прави.

След като измина няколко километра по пустия път, вече беше сигурен и се върна вкъщи.

Паркира до колата на патрулния полицай и двамата си размениха кратки, приятелски поздрави.

Преди да влезе в къщата, спря до страничната врата и се огледа. За миг изпита чувство за безвремие, сякаш беше част от картина. Когато влезе в къщата, чувството на покой бе смутено от краткото иззвъняване на мобилния му телефон – беше получил есемес. Самото съобщение разби напълно спокойствието:

Съжалявам, че те изпуснах онзи ден. Ще пробвам пак. Надявам се, че куклата ти харесва.

Гърни изпита импулсивно желание да се втурне в гората, сякаш човекът, изпратил съобщението, в този момент се спотайваше зад ствола на някое дърво и го наблюдаваше, да закрещи обиди в лицето на невидимия си враг. Вместо това прочете отново есемеса. И този път номерът не беше скрит, което потвърждаваше, че мобилният телефон е с предплатена карта и не можеше да бъде проследен.

Можеше да е от полза да разбере от коя предавателна кула е излъчен сигналът, но това можеше да доведе до неприятни усложнения.

Откакто полицията бе уведомена за подхвърлената в къщата кукла, по случая се водеше официално разследване. В този контекст анонимният есемес бе доказателство и за него трябваше да се докладва. Но една заповед за изваждане на разпечатка от мобилните разговори и проверката на данните щеше да извади на бял свят и предишните есемеси – двете, които Гърни бе получил от същия телефон, както и неговия отговор ("Кажи ми още") на първото. Чувстваше се хванат в капан, който сам беше създал, капан, в който всяко решение щеше да породи още по-голям проблем.

Наруга се, задето, подтикнат от егото си, бе приел да разследва още един случай на убийство, който никой друг не можеше да разреши; за това, че бе допуснал Соня Рейнолдс обратно в живота си; за това, че бе останал сляп за измамата "Джикинстил". Заради егото си бе скрил от Мадлин снимките и последиците от срещата с Джикинстил; затова сега се намираше в това затруднено положение.

Доникъде обаче нямаше да стигне, като се проклинаше за провалите си. Трябваше да направи нещо. Но какво?

Иззвъняването на телефона върху кухненския бюфет му донесе отговора.

Обаждаше се Шеридън Клайн, преливащ от мазен ентусиазъм:

– Дейв! Радвам се, че вдигна. Скачай на коня, приятел. Нужен си ни на секундата!

– Какво става?

– Става това, че Боби Бекър от Палм Бийч откри яхтата на Болстън, точно както предрече ти. Отгатни какво друго намери.

– Не си падам по гаданията.

– Ха! Всъщност ти направи дяволски сполучлива догадка за тази лодка – и за вероятността криминалистите от Палм Бийч да намерят нещо на борда ѝ. Е, намериха. Миниатюрно петно кръв... чрез което бе направен ДНК-профил... което почти съвпадна с друг профил от система за ДНК-данни на ФБР... което пък накара господин Болстън да обърне плочата. Или поне да преосмисли правната си стратегия. Сега двамата с адвоката му превключиха на режим "пълно сътрудничество, за да се избегне смъртоносната инжекция".

– Върни се назад за секунда. Каза, че профилът почти е съвпаднал с друг от системата – чие име изникна?

– Стана като с Мелани Стръм – роднинска връзка от първа степен, в този случай, осъден педофил на име Дуейн Доукър. Три месеца преди Мелани е изчезнало момиче на име Ким Доукър, пак от "Мейпълшейд". Дуейн Доукър е по-големият брат на Ким. Адвокатите на Болстън може и да са достатъчно добри, за да измислят нещо и да го измъкнат за убийството на едно момиче, но не и на две.

– Удивително е как едно петънце кръв може да промени всичко – каза Гърни. – Сега какво?

– Днес следобед Бекър ще проведе официален разпит на Болстън, на който той се съгласи. Поканиха ни да участваме чрез конферентна връзка. Гледаме разпита на компютърния монитор и предаваме всички въпроси, които искаме да бъдат зададени. Настоях да те включат.

– Каква е моята роля?

– Да зададеш правилния въпрос в правилния момент? Да разбереш доколко е готов да съдейства? Ти най-добре познаваш тоя изрод. Хей – като говорим за изроди – чух, че си имал малък инцидент в къщата си, незаконно влизане.

– Може да се нарече така. Малко стряскащо отначало, но... Сигурен съм, че ще го разнищим.

– Изглежда, че някой не иска да работиш по случая – това ли е причината според тебе?

– Не знам какво друго може да бъде.

– Е... можем да го обсъдим, като дойдеш тук.

– Да.

Всъщност Гърни нямаше никакво желание да говори за това. Откакто се помнеше, винаги избягваше да обсъжда каквото и да било, свързано със собствената му уязвимост. Именно този неадекватен метод на контрол на пораженията го възпираше да сподели с Мадлин страховете относно рохипнола.

Видеооборудването в полицейската академия бе по-ново от това в Бюрото по криминални разследвания, затова всички се събраха в телеконферентния център на академията малко преди два същия следобед. "Центърът" представляваше конферентна зала, в която основният апарат бе С-монитор, монтиран на предната стена. Срещу екрана бе поставена полукръгла маса с дузина столове. Гърни познаваше всички присъстващи. Някои, като Ребека Холдънфийлд, се радваше да види повече от други.

С облекчение забеляза, че всички са погълнати от очакването на онова, което предстоеше да се случи – твърде погълнати, за да започнат да разпитват за куклата и какво би могла да означава тя.

Сержант Робин Уиг седеше на отделна малка маса в един ъгъл на стаята, с два отворени лаптопа, мобилен телефон и клавиатура, с която, изглежда, контролираше монитора на стената. Щом затрака по клавишите, на екрана се появиха поредица дигитални изображения и цифрови кодове, после той оживя и образът с висока разделителна способност бързо се превърна в център на внимание.

На екрана се виждаше стандартна стая за разпити с бетонни стени. В центъра ѝ имаше сива метална маса. От едната ѝ страна седеше детектив Боби Бекър, а срещу него имаше двама мъже. Единият изглеждаше като излязъл от статия на списание "Джентълменс Куотърли" за най-добре облечените адвокати в Америка. Другият беше Джордан Болстън, в когото бе настъпило съкрушително преображение. Беше потен и разрошен, тялото му бе прегърбено, устата му – леко отворена, а пустият поглед на хлътналите му очи беше прикован върху масата.

Бекър се обърна енергично към камерата.

– Почти сме готови да започнем. Надявам се, че се чуваме високо и ясно. Моля, потвърдете – каза той и се вгледа в екрана на лаптопа, поставен срещу него на масата.

Гърни чу Уиг да трака по клавиатурата си.

Няколко мига по-късно Бекър се усмихна от екрана си и щастливо вдигна палци в победоносен жест.

Родригес, който се съвещаваше шепнешком с Клайн, пристъпи напред.

– Слушайте внимателно, хора. Тук сме, за да се включим в разпита, който ще се състои. Понеже в имуществото му са намерени нови доказателства...

– Петна от кръв по лодката, открити благодарение на упоритото ровене на Гърни – прекъсна го Клайн, който обичаше да налива масло в огъня, да поддържа враждите.

Родригес примигна и продължи:

– След намирането на това доказателство подсъдимият промени версията си. За да се опита да се спаси от неизбежното смъртно наказание във Флорида, той предлага не само да се признае за виновен в убийството на Мелани Стръм, но и да предостави подробности относно един по-мащабен престъпен замисъл, който може би е свързан с изчезванията на други възпитанички на "Мейпълшейд". Обърнете внимание, че подсъдимият прави това изявление, за да спаси живота си, и може да е мотивиран да каже повече, отколкото всъщност знае за тази така наречена конспирация.

Сякаш за да омаловажи предпазливостта на капитана, Хардуик се провикна към Гърни, който седеше в отсрещния край на масата с форма на полумесец:

– Поздравления, Шерлок! Трябва да помислиш за кариера в областта на правораздаването. Имаме нужда от мозъци като твоя.

От монитора на стената се чу глас, който привлече вниманието на всички.

Глава 66

Чудовищната истина според Болстън

– Часът в момента е 14:03, датата – 20 септември. Аз съм детектив-лейтенант Робърт Бекър от Полицейското управление на Палм Бийч. Заедно с мен в стая за разпити номер едно се намират Джордан Болстън и адвокатът му Станфорд Мъл. Разпитът се записва. – Бекър хвърли поглед от камерата към Болстън. – Вие ли сте Джордан Болстън, живущ на Саут Оушън Булевард в Палм Бийч?

Запитаният отговори, без да повдига очи от масата:

– Да.

– Съгласен ли сте след консултация с адвоката си да направите пълни и искрени самопризнания във връзка с убийството на Мелани Стръм?

Станфорд Мъл постави длан върху ръкава му:

– Джордан, трябва да...

– Да.

Бекър продължи:

– Съгласен ли сте да отговаряте изчерпателно и честно на всички въпроси, които ще ви бъдат зададени в тази връзка?

– Да, съгласен съм.

– Моля, опишете с пълни подробности как се свързахте с Мелани Стръм и всичко, което се случи след това, включително как и защо я убихте.

– За Бога, Джордан... – извика Мъл.

Болстън за първи път повдигна поглед:

– Стан, достатъчно! Взех решение. Не си тук, за да ми пречиш. Искам само да си в течение на това, което ще кажа.

Мъл поклати глава.

Болстън сякаш изпита облекчение от мълчанието на адвоката си. Погледна към камерата:

– Колко голяма е публиката ми?

– Има ли значение? – попита с отвращение Бекър.

– Какви ли не неща се озовават в "Ютюб".

– Не и това.

– Много жалко. – Той се усмихна ужасяващо. – Откъде да започна?

– От началото.

– Например от момента, когато на шест години заварих чичо си да чука майка ми?

Бекър се поколеба:

– Защо първо не ни разкажете как сте срещнали Мелани Стръм?

Болстън се облегна назад на стола си и произнесе с един почти замечтан тон към някаква точка високо на стената зад Бекър:

– Сдобих се с Мелани посредством специалния процес на "Кармала". Процесът включва пътуване през редица свързани интернет портали. Така всеки от тези портали...

– Чакай малко. Обясни ни го на прост език. Какво, по дяволите, е "портал"?

Гърни искаше да посъветва Бекър да се успокои и да остави разпитвания да говори, а въпросите да задава по-късно. Ако му кажеше обаче какво да прави, щеше напълно да го извади от равновесие.

– Говоря за връзки между уебсайтове, входове и канали, по които се минава. Интернет страници, които предлагат възможност за избор на други страници; чат-стаи, през които се отива в други. Всеки преход позволява стесняване на интересите, докато накрая се стига до пряка кореспонденция чрез имейли или есемеси между клиента и доставчика.

За Гърни професионалният тон и жаргонът на Болстън звучаха направо сюрреалистично предвид темата, за която се отнасяха.

– Тоест, казваш им какво момиче искаш и те ти го доставят, така ли?

– Не, не – съвсем не така директно и грубо. Както вече споменах, при "Кармала" процесът е много специален. Цената е висока, но изпълнението е изтънчено. Ако кореспонденцията между двете страни се окаже задоволителна...

– Задоволителна? В какъв смисъл?

– В смисъл да постигнат взаимно доверие. Хората от "Кармала" се убеждават, че клиентът има сериозни намерения, а клиентът се уверява, че представителите на "Кармала" са легитимни.

– Легитимни ли?

– Какво? А, разбирам проблема ви. Под "легитимни" имах предвид, че са онези, за които се представят – а не, да речем, тъпи агенти под прикритие.

Гърни бе запленен от начина, по който се развиваше разпитът. Болстън, който в момента разкриваше участието си в углавно престъпление и се бореше да получи различна от смъртоносна инжекция присъда, на практика направляваше разговора благодарение на спокойния си разказ. Макар че на теория Бекър "държеше юздите", именно той, а не Болстън, изглеждаше разтърсен.

– Добре – каза Бекър, – приемаме, че всички вярват в "легитимността" на останалите. После какво следва?

– После – Болстън направи драматична пауза и за първи път го погледна право в очите – идват последните, елегантни щрихи: рекламите на "Кармала" в "Сънди Таймс".

– Я пак?

– "Кармала Фешън". Най-скъпите дрехи на планетата; единствени по рода си облекла, правени по поръчка специално за вас. Цените започват от сто хиляди долара. Чудесни реклами. Чудесни момичета. Много възбуждащи.

– И каква е ролята на тези реклами?

– Ами помислете.

Противната му учтивост започваше да лази по нервите на Бекър.

– Мамка му, Болстън, нямам време за игрички!

Болстън въздъхна:

– Смятах, че е очевидно, лейтенант. Рекламите не са за дрехите. За момичетата са.

– Твърдите, че момичетата от рекламите се продават?

– Точно така.

Бекър примигна, изпълнен с недоверие:

– За сто хиляди долара?

– И повече.

– А след това какво? Пращаш чек за сто бона и ти пращат по куриер най-скъпата проститутки на света?

– Нищо подобно, лейтенант. Човек не си поръчва ролс-ройс от реклама в списание.

– Тогава... какво тогава? Отиваш в изложбената зала на "Кармала" ли?

– Може и така да се каже. Само дето изложбената зала всъщност е прожекционна. Всяко от момичетата, които са на разположение в момента, включително онова от конкретната реклама, се представя чрез собствен интимен видеоклип.

– За лични порнофилми ли става дума?

– За нещо много по-добро. "Кармала" предлага обслужване от най-висока класа. Тези момичета и видеоклиповете са изключително интелигентни, приятно изтънчени и внимателно подбрани, така че да отговарят съвършено на емоционалните нужди на клиента.

При тези думи Болстън лениво прокара върха на езика си по горната си устна. Бекър сякаш щеше всеки момент да скочи от стола си.

– Лейтенанте, струва ми се, че има нещо, което не разбирате. Тези момичета имат много интересна сексуална история и ненаситен сексуален апетит. Те не са проститутки, лейтенанте, а много специални момичета.

– И затова струват по сто хиляди долара, така ли?

Болстън въздъхна снизходително:

– И повече.

Бекър кимна безизразно. Според Гърни вече бе тотално объркан.

– Сто бона... за нимфомания... изтънченост...?

Болстън се усмихна меко:

– За това, че са точно каквото искаш. Защото ти пасват като ръкавица.

– Обясни ми.

– Човек може да си купи много добро вино за 50 долара бутилката – вино, което постига 90% съвършенство. Вината, които постигат 99% съвършенство, са значително по-малко; те струват по 500 долара бутилката. Но за онзи последен 1%, който прави виното наистина съвършено, плащаш по 5000 долара бутилката. Някои хора не могат да направят разликата. Други могат.

– По дяволите! А пък аз, наивникът, си мислех, че скъпата проститутка си е просто скъпа проститутка.

– Лейтенанте, убеден съм, че за вас това е самата истина.

Бекър застина на стола си, а лицето му се скова и стана напълно безизразно. През дългата си кариера Гърни неведнъж бе ставал свидетел на подобна ситуация. Обикновено се случваше нещо много неприятно, което можеше да сложи край на нечия кариера. Надяваше се, че камерата и присъствието на Станфорд Мъл, адвоката, ще бъдат достатъчни да възпрат Бекър.

Очевидно беше така, защото той бавно се отпусна, в продължение на цяла минута оглеждаше стаята, като спираше очи върху всичко в нея – всичко, освен Болстън.

Гърни се чудеше каква точно игра играе Болстън. Дали не се опитваше нарочно да провокира полицейско насилие, за да го използва в съда? Или небрежната му снизходителност бе жалък опит да докаже превъзходството си в момент, когато животът му се сриваше?

Бекър заговори с необичайно фамилиарен тон:

– И така, разкажи ми за "прожекционната зала", Джордан – натърти името така, все едно произнасяше обида.

Дори и Болстън да го бе възприел по този начин, не му пролича:

– Малка, удобна, прекрасен килим.

– Къде се намира?

– Не знам. Когато ме взеха от летище "Нюарк", ми дадоха превръзка за очите – маска за сън, като онези в старите черно-бели филми. Шофьорът ми каза да си я сложа и да не я свалям, докато не ми кажат, че вече сме в прожекционната зала.

– И ти не се опита да го изиграеш, така ли?

– "Кармала" не поощрява подобни практики.

Бекър кимна и се усмихна.

– Как мислиш, дали ще сметнат днешния ти разговор с нас за вид изиграване?

– Страхувам се, че е възможно.

– Значи, гледаш тези... видеоклипове и... си харесваш. Какво следва?

– Съгласяваш се устно с условията на сделката, слагаш си отново превръзката на очите и колата те връща на летището. Превеждаш сумата на една сметка на Каймановите острови и след няколко дена момичето на мечтите ти се появява на прага.

– И после?

– После... Каквото искаш да се случи... се случва.

– И накрая момичето на мечтите ти е мъртво.

– Разбира се – усмихна се Болстън.

– Разбира ли се?

– Нали именно за това си плащаш. Не знаехте ли?

– Плащаш си, за да... да ги убиеш?

– Момичетата, които получаваш от "Кармала", са много лоши. Правили са ужасни неща. Във видеоклиповете си подробно разказват какво точно са сторили. Наистина ужасяващи неща.

Бекър едва забележимо се отдръпна назад. Очевидно бе разтърсен и не можеше да асимилира чутото. Дори лицето на Станфорд Мъл, което иначе бе безизразно, сега като че бе замръзнало. Реакциите им сякаш заредиха Болстън с енергия. Животът се завърна в него, помръкналите му очи просветнаха.

– Ужасни неща, за които се полагат ужасни наказания.

Настъпи мълчание. В продължение на около две-три секунди сякаш никой в Палм Бийч и в зала на академията не дишаше.

Боби Бекър прекъсна мълчанието с един фактологичен въпрос, зададен с рутинен делови тон:

– Нека да сме наясно. Ти ли уби Мелани Стръм?

– Да.

– И от "Кармала" ти пратиха и други момичета?

– Да.

– Колко?

– Две.

– Какво знаеше за тях?

– За баналните подробности от живота им – нищо. За страстите и прегрешенията им – всичко.

– Знаеше ли откъде са?

– Не.

– Как ги набира "Кармала"?

– Не знам.

– Изобщо опита ли се да научиш?

– Това би предизвикало силно неодобрение.

Бекър се отдръпна от масата и заизучава лицето на Болстън.

На Гърни му се струваше, че Бекър е попаднал в задънена улица; че не знае как да продължи, защото никога не се е сблъсквал с подобно извращение.

Обърна се към Родригес – капитанът изглеждаше също толкова смаян и объркан от разкритията и безразличието на Болстън, колкото и Боби Бекър.

– Родригес? – повтори Гърни. – В първия момент той сякаш не го чу. – Родригес, бих искал да изпратя един въпрос до Палм Бийч.

– Какъв въпрос?

– Искам Бекър да попита Болстън защо е отрязал главата на Мелани.

Лицето на капитана потръпна от отвращение.

– Защото е извратен садистичен изрод и убиец!

– Смятам, че ще е полезно да разберем.

Родригес сякаш изпитваше физическа болка от думите, излизащи от собствената му уста:

– Какво може да е, освен част от гнусния му ритуал?

– Както отрязването на главата на Джилиан е било просто част от гнусния ритуал на Хектор?

– Какво точно имаш предвид?

– Въпросът е съвсем прост и трябва да бъде зададен – каза по-твърдо Гърни. – Времето ни изтича.

Знаеше, че неприятностите на Родригес с пристрастената му към кокаина дъщеря му пречат в този случай, който толкова напомняше неговата ситуация. Не това обаче беше най-голямото притеснение на Гърни.

Лицето на Родригес поаленя. Ефектът се усилваше заради контраста с колосаната му бяла яка и боядисаната му в черно коса. След миг той се обърна към Уиг с изражение, което разкриваше поражението му:

– Човекът има въпрос: "Защо Болстън ѝ е отрязал главата?" Изпрати им го.

Пръстите на Уиг запрепускаха по клавиатурата.

На екрана Бекър продължаваше да притиска Болстън в опит да разбере как "Кармала" се сдобива с момичетата. Болстън все така твърдеше, че няма никаква представа.

Бекър сякаш обмисляше нов подход за достигане на търсения отговор, когато вниманието му бе привлечено от лаптопа; вероятно бе получил съобщението от Уиг. Той вдигна поглед към камерата и кимна.

– И така, Джордан, кажи ми... защо го направи?

– Защо съм направил какво?

– Защо уби Мелани Стръм точно по този начин?

– Това е твърде личен въпрос.

– Личен, друг път! Сключихме сделка – ние задаваме въпроси, а ти отговаряш!

– Ами... – Оживеността на Болстън започна да се топи. – Трябва да ви попитам нещо, лейтенанте. Целия... процес ли... имате предвид... или само отстраняването на главата?

Бекър се поколеба. Небрежният тон на разговора очевидно изкривяваше представата му за реалността.

– Засега... да кажем, че ни интересува само отстраняването.

– Разбирам. Ами може да се каже, че то бе един вид проява на любезност.

– На какво?!

– На любезност. На джентълменско споразумение.

– Споразумение за... за извършването на какво?

Болстън поклати отчаяно глава като ерудиран частен учител пред твърде глупав ученик:

– Мислех, че съм обяснил каква е договорката, както и специализацията на "Кармала". Те доставят стоки, задоволяващи психологически потребности, и предлагат единствен по рода си продукт. Разбрахте ли, лейтенанте?

– Да, много добре разбрах.

– "Кармала" е идеалният източник на един идеален продукт.

– Да, схванах.

– Те поставиха едно малко условие за запазването на добри бизнес взаимоотношения.

– И под "малко условие" имаш предвид отрязването на главата на жертвата?

– След приключването на целия процес. Нещо като анекс, ако предпочитате.

– А целта на този анекс... каква беше?

– Кой знае? Всеки си има предпочитания.

– Предпочитания?

– Беше ми намекнато, че това е важно за някого от "Кармала".

– Господи! Не им ли поиска обяснение?

– Уф, лейтенанте! Вие всъщност не знаете главното за "Кармала", нали?

Странното спокойствие на Болстън беше правопропорционално на смайването и ужаса на Бекър.

Глава 67

Майчина любов

Когато приключи първоначалният разпит на Джордан Болстън – първият от общо три – вторият и третият засягаха въпросите, повдигнати или пропуснати в началото, така че всеки аспект на взаимоотношенията между Болстън и "Кармала" да бъде изследван и документиран – телеконферентият разговор беше преустановен.

След като мониторът опустя, първи проговори Блат:

– Леле, какво дяволско изчадие!

Родригес извади от джоба си една чиста носна кърпа, свали очилата си с телени рамки и започна разсеяно да ги бърше. Гърни за първи път го виждаше без очила. Така очите му изглеждаха по-малки, а кожата около тях – по-състарена.

Клайн дръпна стола си назад.

– По дяволите! Не мисля, че някога съм бил свидетел на подобен разпит. Ти какво мислиш, Бека?

Холдънфийлд повдигна вежди:

– Какво по-конкретно искаш да знаеш?

– Ти вярваш ли на тази невероятна история?

– Ако ме питаш дали е казал истината такава, каквато я разбира той – да, така смятам.

– На подобни дяволски изчадия не им пука за истината! – заяви Блат.

Ребека се усмихна и му отговори, както би отговорила на дете, което не цели нищо лошо:

– Наблюдението ти е съвсем точно, Арло. Господин Болстън не смята искреността за особена ценност... Освен ако не е решил, че тя ще му спаси живота.

– Не бих му имал доверие дори да изхвърли боклука! – упорстваше Блат.

– Ще ви кажа аз пък как виждам нещата – обяви Клайн. После изчака, докато всички насочиха вниманието си към него. – Ако приемем, че твърденията му са верни, "Кармала" може да се окаже една от най-ужасяващите престъпни организации, на които сме попадали. Колкото и да е отвратителна частта, свързана с Болстън, тя е само върхът на айсберга – а това е един наистина дяволски айсберг!

Хардуик се изсмя, като се опита да замаскира смеха с кашлица. Клайн обаче бе твърде погълнат от драматичното си изложение и продължи нататък:

– Очевидно "Кармала" е голяма, дисциплинирана, безмилостна операция. Властите във Флорида са хванали само една миниатюрна издънка: един клиент. Ние обаче имаме възможност да разкрием цялата организация. Ако успеем, ще спасим живота на бог знае колко млади жени. Като заговорихме за това, Род, сега вероятно е най-подходящият момент да докладваш докъде стигнахме с изчезналите ученички.

Капитанът свали очилата си, после отново ги сложи на носа си. Очите му бяха мрачни и загрижени, сякаш обратите в случая и личните му проблеми пречеха на работата му.

– Бил – произнесе той с известно усилие, – би ли ни съобщил данните от телефонните обаждания?

Андерсън отхапа голямо парче от поничката си и го преглътна с глътка кафе:

– От 152-те имена в списъка успяхме да се свържем със самата ученичка или член на домакинството в 112 случая. – Започна да преглежда документите в папката си. – Разделили сме ги на няколко категории според получените отговори, например...

– Може ли да минем направо на въпроса? – прекъсна го нетърпеливо Клайн. – Просто ни кажи броя на момичетата, чието местонахождение е неизвестно – особено ако са имали скандал заради кола, преди да си тръгнат.

Андерсън се суети още известно време с документите пред себе си – прехвърли няколкото листа по няколко пъти и накрая обяви, че не се знае къде се намират 21 момичета, 17 от които са се скарали с близките за кола.

– Както в предишните случаи – отбеляза Клайн, след което прехвърли вниманието си върху Хардуик. – Нещо ново около връзката с "Кармала"?

– Не, няма нищо ново освен това, че организацията със сигурност е контролирана от семейство Скард, а от Интерпол смятат, че напоследък членовете му се занимават основно с трафик на хора.

Блат като че ли се заинтригува:

– За какъв точно "трафик на хора" става дума?

Изненадващо Родригес отговори веднага, с преливащ от гняв глас:

– Мисля, че всички знаем за какво точно става дума – най-отвратителният бизнес на света. Най-големите отрепки на земята продават, най-големите отрепки на земята купуват. Помисли, Арло. Когато започне да ти се повръща, значи си напипал истината.

Емоционалният му изблик предизвика неловко мълчание в стаята.

Клайн прочисти гърлото си и заговори с лице, сгърчено от пресилено отвращение:

– Като стане дума за трафик на хора, се сещам за селски момичета от Тайланд, доставяни на дебели араби. За това ли говорим в случая с момичетата от "Мейпълшейд"? Малко ми е трудно да си го представя. Някой ще ме осветли по въпроса? Дейв, ти имаш ли някакви коментари?

– Коментари – не, но имам два въпроса. Първо, приемаме ли със сигурност, че Флорес е свързан със семейство Скард? И ако да, като се има предвид, че бизнесът е семеен, възможно ли е Флорес...

– Да е член на семейство Скард? – Клайн удари с длан по масата. – Защо не, по дяволите?

Блат се почеса по главата в несъзнателна пародийна имитация на объркване:

– Какво имате предвид? Че Хектор Флорес всъщност е едно от момчетата, чиято майка се чукала с разни дилъри на кокаин?

– Леле! – възкликна Клайн. – Това би дало нов фокус на цялата история!

– По-скоро два фокуса – поправи го Гърни.

– Два ли?

– Парите и сексуалната патология. В крайна сметка, ако това бе само финансова операция, защо да се включва откачената част за Едуард Малъри?

– Хм-м. Добър въпрос. Бека, ти какво мислиш?

Тя хвърли поглед към Гърни:

– Да не би да смяташ, че има противоречие?

– Не е противоречие, а въпрос – кое точно е началото и кое – краят.

– И до какъв извод стигна? – попита тя с още по-жив интерес.

– Научил съм се никога да не подценявам силата на патологията – сви рамене той.

Ребека се усмихна съвсем леко в знак на съгласие.

– Според предоставената ми от Интерпол информация Джото Скард имал трима синове: Тициано, Рафаело и Леонардо. Ако Хектор Флорес е един от тях, въпросът е кой точно.

Клайн я погледна съсредоточено:

– Ти как смяташ?

– Става дума по-скоро за предположение, а не за професионално мнение. Ако приемем, че сексуалната патология е водещ мотив в случая, вероятно везните биха се наклонили в полза на Леонардо.

– Защо?

– Когато Джото я е изхвърлил, майката е взела именно него. Той е прекарал най-дълго време с нея.

– Имате предвид, че подобно нещо може да те превърне в убиец-маниак? – запита Блат. – Близостта с майката?

– Зависи от майката – сви рамене Ребека. – Близостта с нормален родител от женски пол е много различна от това да си обект на продължително сексуално малтретиране от страна на пристрастена към наркотиците майка с патологични наклонности като Тирана Зог.

– Това го разбирам – намеси се Клайн, – но как се вписват ненормалните резултати от подобно възпитание – лудост, гняв, неуравновесеност – в една толкова добре структурирана и дисциплинирана престъпна организация?

– Лудостта невинаги е пречка за постигането на целите – отговори с усмивка Ребека. – Йосиф Сталин не е единственият параноичен шизофреник, издигнал се до върха. Понякога се получава една ужасна синергия между патологията и преследването на материални цели. Особено в такава брутална индустрия като сексуалната.

Блат отново се заинтригува:

– Тоест, смятате, че от откачалките стават добри бандити?

– Невинаги. Да допуснем обаче за миг, че вашият Хектор Флорес наистина е Леонардо Скард. И фактът, че е бил отгледан от побъркана, развратна и склонна към кръвосмешение майка, е отговорен за лудостта му. Да приемем също, че организацията "Скард" чрез "Кармала" е замесена в бизнеса със скъпоплатени проститутки и сексуално заробване, както твърди Интерпол. Тази информация се потвърждава от самопризнанията на Джордан Болстън.

– Станаха твърде много предположенията – заяви Андерсън, докато се опитваше да измъкне нова поничка от салфетката, в която бе обвита.

– Затова пък основателни – заяви Клайн.

– Ако тези предположения се окажат верни – каза Гърни, – явно Леонардо си е намерил най-подходящата работа.

– Каква е тази най-подходяща работа? – запита Блат.

– Такава, която съчетава семейния бизнес с омразата му към жените.

Обърканото изражение на Клайн бе заменено от удивление:

– Сводник!

– Точно така – съгласи се Гърни. – Да предположим, че Скард, тоест Флорес, е дошъл в "Мейпълшейд" с конкретна цел: да открие и привлече млади жени, които да се съгласят да задоволяват сексуалните нужди на богати мъже. Естествено, той би трябвало да опише сделката по такъв начин, че да отговаря на нуждите и фантазиите на тези момичета. А те твърде късно ще разберат, че ги предават в ръцете на сексуални садисти, които възнамеряват да ги убият – като Джордан Болстън.

Очите на Блат се разшириха:

– Ама че извратено!

– Печалбата и патологията вървят ръка за ръка – каза Гърни. – Някога познавах един наемен убиец, който възприемаше себе си като бизнесмен, който по една случайност се занимава с работа, от която повечето хора биха се погнусили. Беше нещо като балсаматор. Той говореше така, все едно става дума най-вече за източник на доходи, а убиването е нещо второстепенно. Естествено, истината е съвсем различна. Човек убива заради самото убиване. Убива заради несдържана омраза, която превръща в търговия. Може би именно за това става дума и тук.

Андерсън смачка салфетката от поничката на топка.

– Твърде много теория, не смятате ли?

– Мисля, че Дейв е абсолютно прав – отсече Ребека. – Патология и практичност. Леонардо Скард, скрит зад маската на Хектор Флорес, може би си изкарва прехраната, като организира измъчването и обезглавяването на жени, които му напомнят за майка му.

Родригес бавно стана от стола си:

– Моментът ми се струва подходящ за почивка. Съгласни ли сте? Десет минути. Тоалетна, кафе и прочее.

– Едно последно нещо – обади се Ребека. – С всички тези коментари, че Джилиан е убита в сватбения си ден, някой сети ли се, че е това е бил и Денят на майката?

Глава 68

"Буена Виста Трейл"

Клайн, Родригес, Андерсън, Блат, Хардуик и Уиг излязоха от стаята. Гърни се канеше да ги последва, когато видя Ребека да изважда от куфарчето си комплект фотокопия и да ги разпростира пред себе си. Бяха фотокопия на реклами на "Кармала". Той заобиколи масата и се вгледа в тях. Сега, след като Болстън беше разкрил целта им, въздействието им бе различно – представяха един по-суров образ на психични разстройства и измама.

– Не разбирам – каза той. – Предполага се, че "Мейпълшейд" по някакъв начин лекува болните сексуални желания. Господи! Ако лицата на тези момичета отразяват ползата от терапията, как са били преди нея, по дяволите?

– По-зле.

– Исусе.

– Чела съм някои от статиите на Аштън. Целите му са скромни, дори минимални. Критиците му твърдят, че подходът му граничи с неморалното. Терапевтите, които практикуват лечение чрез внушение, не могат да го понасят. Той вярва, че лечението трябва да има за цел не някакви дълбоки обрати, а малки промени – колкото и незначителни да са. По време на един професионален семинар прави коментар, който става известен – всъщност печално известен. Аштън обича да шокира колегите си. Казал, че ако успее да убеди десетгодишно момиче да направи фелацио на дванайсетгодишното си гадже вместо на осемгодишния си братовчед, терапията можела да се смята за успешна. В някои кръгове този подход се смята за леко противоречив.

– Стреми се към напредък, а не към съвършенство, а?

– Точно така.

– И все пак, като гледам тези изражения...

– Едно нещо, което трябва да запомниш: успехите в тази област не са големи. Сигурна съм, че дори Аштън има повече провали, отколкото успехи. Това е просто житейски факт. Когато си имаш работа със сексуални престъпници...

Но Гърни бе престанал да я слуша.

Мили боже, защо не се бе усетил по-рано?

Ребека се взираше в него.

– Какво има?

Той не отговори веднага. Трябваше да обмисли някои евентуални последствия, да реши колко точно да сподели. Ставаше дума за съдбоносни решения. В този момент обаче не бе способен да вземе каквото и да било решение. Беше почти парализиран от осъзнаването, че стаята на снимката беше спалнята, в която беше влязъл да се скрие от чистачите в нощта, когато прибра чашата. Беше я видял само за частица от секундата, когато светна и загаси лампата, за да се ориентира. В онзи момент гледката беше отключила странно усещане за дежа вю. Вече беше виждал стаята на снимката на Джилиан върху стената на Аштън, но онази нощ в сградата от кафяв камък не беше успял да "сглоби" двата образа.

– Какво има? – повтори Ребека.

– Трудно е за обяснение – каза той с напрежение в гласа.

Това не бе лъжа. Не можеше да откъсне очи от реклама, поставена най-близо до него. Момичето, свито на легло с измачкани чаршафи, изглеждаше едновременно изтощено и неизтощимо – подканващо, заплашително, дръзко. В ума му просветна разтърсващ спомен от една религиозна служба през първата му година в "Сейнт Джон Франсис": проповедник с широко отворени очи, бълващ гневни тиради за адския огън. Огън, който гори цяла вечност, който разяжда пищящата ти плът, като звяр, чийто глад се усилва с всяка хапка.

Хардуик се върна пръв в конферентната зала. Хвърли поглед към Гърни, към рекламната снимка и към Ребека и явно веднага долови напрежението във въздуха. След това се върна Уиг и зае позицията си пред лаптопа, последвана от мрачния Андерсън и нервния Блат. Клайн влезе, говорейки по клетъчния си телефон. Плътно зад него вървеше Родригес. Хардуик седна срещу Гърни, като го наблюдаваше с любопитство.

– Добре – каза отново Клайн с излъчването на човек, извършващ истински подвиг. – Обратно на работа. Род, мисля, че след като бе повдигнат въпросът за истинската самоличност на Хектор Флорес, трябваше да се проведат още няколко разговора със съседите на Аштън, за да се уверим, че не сме пропуснали нещо. Как върви това?

За момент Родригес изглеждаше така, сякаш се канеше да избухне и да обяви цялото начинание за пилеене на време. Вместо това обаче той се обърна към Андерсън:

– Нещо ново?

Андерсън скръсти ръце.

– Нищо важно.

Клайн стрелна Гърни с предизвикателен поглед – идеята за повторните разпити беше негова.

Гърни се насили да насочи мислите си към дискусията и се обърна към Андерсън.

– Успяхте ли да отделите показанията на очевидци, които са оскъдни, от клюките, които са безкрайно много?

– Да, успяхме.

– И?

– Има проблем с данните от очевидци.

– Какъв? – остро попита Клайн.

– Повечето очевидци са мъртви.

Прокурорът примигна:

– Моля?

– Повечето очевидци са мъртви.

– За бога, чух те! Кажи какво имаш предвид.

– Имам предвид – кой всъщност е говорил с Хектор Флорес? Или с Леонардо Скард, или както там, по дяволите, го наричаме сега? Кой го е виждал лице в лице? Джилиан Пери, а тя е мъртва. Кики Мълър, и тя е мъртва. Момичетата, които Савана Листън е видяла да говорят с него, когато е работел като градинар в "Мейпълшейд", а те до една са изчезнали – вероятно мъртви, ако са попаднали на типове като Болстън.

Изражението на Клайн беше скептично.

– Мислех, че хората са го видели в колата с Аштън, или в града.

– Това, което са видели, е бил мъж с каубойска шапка и слънчеви очила – каза Андерсън. – Никой от тях не може да даде физическо описание, което да струва и пет пари, извинете ме за езика. Разполагаме с колоритни анекдоти, които стигат да се натовари цяла лодка, но, общо взето, това е всичко. Изглежда, всички ни преразказват истории, които някой друг им е разказал.

– Това се връзва напълно с репутацията на Скард – кимна Клайн.

Андерсън го изгледа.

– По всеобщо мнение – продължи Клайн – Скард са безмилостни при елиминирането на свидетелите. Изглежда, че всеки, който може да посочи с пръст някой от тях, в крайна сметка се оказва мъртъв. Ти какво мислиш, Дейв?

– Съжалявам, какво?

Клайн го изгледа странно:

– Питам те дали според теб намаляващият брой на хората, които могат да идентифицират Флорес, подкрепя идеята, че той може да е от фамилията.

– Честно да ти кажа, Шеридън, на този етап не съм сигурен какво мисля. Непрекъснато се чудя дали има поне едно вярно нещо в това, което уж знаем. Опасявам се, че ми убягва нещо важно, което би обяснило всичко. Разследвал съм адски много убийства, но никога не съм работил по случай, в който да има нещо толкова гнило. Сякаш има нещо, което изобщо не пасва на картината, но никой от нас не го вижда.

Клайн замислено се облегна назад:

– Не знам дали става дума за същото нещо, но има един въпрос за изчезналите момичета, който все ме гризе. Разбирам това с колата, това, че по закон момичетата са пълнолетни, че са казали на родителите си да не се опитват да ги намерят. И все пак не намираш ли за странно, че никой родител не е уведомил полицията?

– Боя се, че има един тъжен, прост отговор на въпроса ти – каза бавно Ребека след дълго мълчание. Странно смекченият тон на гласа ѝ привлече вниманието на всички. – След като дъщерите им са им дали правдоподобно обяснение за заминаването си и са поискали да не ги търсят, подозирам, че тайно в себе си родителите са били доволни. Много родители на агресивни, проблемни деца изпитват ужасен страх, който се срамуват да признаят: че завинаги ще останат обременени с малките си чудовища. Когато чудовищата най-накрая се изнесат, все едно по каква причина, аз лично смятам, че родителите изпитват облекчение.

На Родригес сякаш му прилоша, той се изправи и тръгна към вратата. Бледото му лице бе станало пепеляво. Гърни предположи, че Ребека току-що беше засегнала най-чувствителното му място, нерв, който бе оголен, пробождан и смазван от мига, в който случаят се бе превърнал от преследване на мексикански градинар в проучване на объркани семейства и болни момичета. Родригес и без това не се отличаваше с особена адаптивност, а след като болното му място бе така раздразнено през изминалата седмица, нищо чудно, че той бе станал безпомощен.

Вратата се отвори, преди Родригес да стигне до нея. Влезе Герсън и решително му препречи пътя:

– Извинете, сър, спешно обаждане.

– Не сега – промърмори той. – Да го поеме Андерсън... или...

– Сър, случаят е спешен. Още едно убийство, свързано с "Мейпълшейд".

Родригес се втренчи в нея.

– Какво?

– Убийство...

– Кой?

– Момиче на име Савана Листън.

Изглежда, му трябваха няколко секунди да асимилира новината – сякаш слушаше превод.

– Ясно – каза накрая и я последва извън стаята.

Когато се върна пет минути по-късно, на мястото на смътните предположения, които се бяха обсъждали, се възцари нетърпеливо внимание.

– Добре. Присъстват всички, които трябва – обяви той. – Ще разкажа за случилото се само веднъж, така че предлагам да си водите записки.

Андерсън и Блат извадиха еднакви малки бележници и химикалки. Уиг постави пръсти на клавишите на лаптопа.

– Беше шефът на полицията в Тамбъри, Бърт Лунц. Обади се от мястото – бунгало, наето от Савана Листън, служителка в "Мейпълшейд". – Гласът на капитана звучеше силно и решително, сякаш задачата да предаде информацията му осигуряваше твърда почва под краката, поне за момента. – Приблизително в пет часа тази сутрин на началник Лунц му се обадили вкъщи. С акцент, който приличал на испански, обаждащият казал: "Буена Виста 78, поради всички причини, които съм описал". Когато Лунц попитал обаждащия се как се казва, онзи отговорил: "Едуард Малъри ме нарича "Испанският градинар". След това затворил.

Андерсън погледна намръщено часовника си.

– Това е било в пет сутринта – преди десет часа – защо едва сега научаваме?

– За лош късмет Лунц не се разтревожил от обаждането. Предположил, че е грешка или че човекът, който се обажда, е пиян, или може би двете. Той не е запознат с детайлите от нашето разследване, така че името Едуард Малъри не му говори нищо. После, преди около половин час, му се обадил някой си доктор Лазаръс от "Мейпълшейд", който казал, че една тяхна служителка, която била отговорен човек, днес не се явила на работа и не си вдигала телефона. Предвид всички откачени неща, които стават, помолил Лунц да изпрати патрулна кола до къщата ѝ, за да се увери, че всичко е наред. После дал адреса "Буена Виста Трейл" 78. Лунц се сетил за сутрешното обаждане и отишъл лично дотам.

Клайн се беше навел напред като спринтьор на стартовата линия:

– И намерил Савана Листън мъртва?

– Намерил задната врата отключена, а Листън – на кухненската маса. Същото разположение като при Джилиан Пери.

– Абсолютно същото? – попита Гърни.

– Явно да.

– Къде е сега Лунц? – попита прокурорът.

– В кухнята, с няколко униформени от Тамбъри; готвят се да отцепят сцената на местопрестъплението. Вече е претърсил къщата, за да се увери, че няма никой друг. Не е докосвал нищо.

– Каза ли дали е забелязал нещо странно? – попита Гърни.

– Едно нещо. Ботуши до вратата. От онези, дето ги нахлузваш върху обувките. Да ти звучи познато?

– Пак тези ботуши. Боже. Това не е случайно. – Гърни се обърна към Родригес: – Капитане, знам, че не ми е работа да... да влияя на разпределянето на ресурсите, но... може ли да предложа нещо?

– Казвай.

– Бих препоръчал да занесете веднага ботушите на вашите хора в лабораторията, да ги държите там цяла нощ, ако трябва, за да направят всеки проклет химически тест за разпознаване, който могат.

– И какво да търсят?

– Не знам.

Родригес направи гримаса, но не толкова неприятна, колкото Гърни се опасяваше.

– Това е изстрел в тъмното, Гърни.

– Вече два пъти попадаме на тези ботуши. Преди да се появят пак, бих искал да знам защо.

Глава 69

Задънени улици

Андерсън, Хардуик и Блат бяха изпратени на местопрестъплението на "Буена Виста" заедно с екип за събиране на веществени доказателства, подбран от сержант Уиг, и екип с куче-следотърсач. Уведомиха патолога. Гърни поиска разрешение да придружи хората от Бюрото на местопрестъплението. Както можеше да се предположи, Родригес отказа, но все пак възложи на Уиг координирането и изпълнението на лабораторното изследване на ботушите. Клайн спомена нещо, че трябва да изготвят стратегия за контрол на щетите и съответно да планират пресконференция, и двамата с капитана се оттеглиха да се съвещават, оставяйки Гърни и Ребека сами в конферентната зала.

– Е, какво? – обърна се към него тя полуразвеселено, полувъпросително.

– Какво? – повтори той.

Тя сви рамене, хвърли поглед към куфарчето си, в което бе сложила фотокопията от рекламите на "Кармала".

Гърни предположи, че тя иска да разбере какво го бе смутило по-рано. Вече ѝ беше казал, че е трудно за обяснение, и все още не беше готов да говори за това, още не беше преценил евентуалните последици, ако разкриеше всичко, не беше обмислил вариантите за ограничаване на щетите.

– Дълга история – каза.

– Бих я чула с удоволствие.

– Много бих искал да ти я разкажа, но... сложно е. – Първата част беше по-малко вярна от втората. Зачуди се защо ли го каза. – Може би друг път – усмихна се той.

– Добре – усмихна се и тя. – Друг път.

Тъй като нямаше шанс да се свърже пряко с лабораторните техници, нито друга належаща причина да се мотае около полицейското управление, Гърни се отправи към дома си в Уолнът Кросинг. Докато пътуваше, в главата му неспирно се блъскаха различни епизоди от деня.

Странното самопризнание на Болстън, вежливият и възпитан глас, излъчващ се от един дяволски ум, описващ как се е съгласил от любезност да изпълни искането на "Кармала"; обезглавяването на Савана Листън, което възпроизвеждаше обезглавената кукла на леглото, което пък възпроизвеждаше обезглавената булка. И гумените ботуши. Отново гумените ботуши. Наистина ли мислеше, че лабораторните тестове ще донесат потресаващо разкритие? Беше твърде изтощен, за да знае какво мисли наистина.

Обаждането, което получи от Шеридън Клайн, докато дояждаше купа спагети, само добави нови факти, без да допринесе за напредъка на случая. Клайн повтори информацията на Родригес след разговора с Лунц и спомена, че екипът с кучета-следотърсачи открили окървавено мачете в гориста местност зад бунгалото. Медицинският експерт определил приблизителния час на смъртта някъде в рамките на промеждутък от три часа, през които Лунц бе получил закодираното обаждане преди разсъмване.

В кариерата си Гърни бе имал много случаи, когато се бе чувствал изправен пред предизвикателство. Понякога, както при неотдавнашния ужас "Мелъри", вярваше, че човекът, отправил предизвикателството, може и да победи. Никога обаче не се беше чувствал толкова надхитрен. Разбира се, имаше теория за това, което ставаше, и кой може да стои зад него – цялата операция на Скард, в която "Хектор Флорес" набираше "лоши момичета" за смъртоносните наслади на най-извратените мъже на земята. Това обаче си оставаше само теория. А дори и да беше обоснована, тя далеч не обясняваше начина на действие при самите убийства. Не обясняваше невъзможното местонахождение на мачетето. Не обясняваше ролята на ботушите. Не обясняваше избора на местните жертви.

Защо се бе наложило да умрат Джилиан Пери, Кики Мълър и Савана Листън?

И най-лошото: без да знае защо тези три жени бяха убити, как щеше да предпази другите, които може би бяха в опасност?

След като се лута из едни и същи задънени мисловни улици, изтощен, около полунощ Гърни заспа.

Когато се събуди седем часа по-късно, буен вятър блъскаше вълни от сив дъжд в прозорците на спалнята. Прозорецът до леглото му – единственият в къщата, който бе оставил незалостен – беше открехнат петнайсет сантиметра отгоре, недостатъчно, за да пропусне дъжда вътре, но през него влизаше влажно течение, от което усещаше чаршафите и възглавницата си студени и лепкави.

Мрачната атмосфера, липсата на светлина и цвят в света го изкушаваха да остане в леглото, колкото и неудобно да беше то. Знаеше обаче, че това ще бъде грешка в емоционално отношение, затова се насили да стане и отиде в банята. Краката му бяха ледени. Пусна душа.

"Слава богу за първичната магия на водата на Бог" – помисли си отново.

Пречистваща, възстановяваща, опростяваща. Докато гъделичкащите горещи пръски масажираха гърба му, мускулите на врата и раменете му се отпуснаха. Успокояващата струя на водата започна да разтваря заплетените му, бушуващи мисли. Като пяна, съскаща по пясъка... Като благотворен опиат... Трополенето на капките вода по кожата му караше живота да изглежда прост и хубав.

Глава 70

На видно място

След скромна закуска, състояща се от две яйца и две филии препечен хляб, Гърни реши да стъпи отново на солидна основа, на първоначалните факти по случая, колкото и скучно да бе това.

Разпръсна документите на голямата маса и напук на всичко взе онзи, върху който още при първото четене му бе най-трудно да се съсредоточи. Ставаше дума за списък от 57 страници на всички сайтове и стотиците думи, които Джилиан бе търсила в интернет през мобилния си телефон или лаптопа си в последните шест месеца от живота си. Повечето бяха свързани с луксозни пътешествия и туристически дестинации, изключително скъпи хотели, коли и бижута.

След като от Бюрото се бяха сдобили с тази информация за интернет страниците, които бе посещавала, и онова, което бе търсила, никой не ги бе анализирал. Гърни подозираше, че това е поредният елемент от разследването, който бе потънал в дълбоката пукнатина, разделяща двата периода на разследване – единия, ръководен от Хардуик, и другия, ръководен от Блат. Единственият знак, че някой друг освен самия него бе поглеждал списъка, бе малка бележка, залепена на първата страница. На нея на ръка бе написано: "Пълна загуба на време и ресурси."

Ефектът ѝ върху Гърни бе точно обратният. Подозрението му, че е написана от капитана, само засили интереса му и го накара да се съсредоточи върху всеки ред от тези 57 страници. Ако не бе станало така, можеше да пропусне една кратка петбуквена дума в средата на страница 37.

Скард.

Имаше я и на следващата страница, както и на някои други в комбинация със "Сардиния".

Откритието накара Гърни забързано да прегледа останалата част от документа, а после да се върне в началото и още веднъж да изчете всичките петдесет и седем страници. По време на второто четене направи следващото си откритие.

Отначало бе асоциирал автомобилите с имената на суперлуксозни курорти, бутици и бижутерски магазини като част от общата картина на разточителен разкош. Сега обаче скъпите марки коли, разхвърлени сред останалите търсения, формираха отделен образ. Марките съвпадаха с онези, заради които изчезналите момичета се бяха скарали с родителите си.

Възможно ли бе да е съвпадение?

С какво, по дяволите, се бе занимавала Джилиан?

Какво бе искала да открие за тези коли? И защо?

И по-важното – какво се бе опитвала да разбере за семейство Скард?

Как бе узнала за съществуването им?

И какви точно бяха взаимоотношенията ѝ с мъжа, когото бе познавала под името Хектор Флорес?

С работа ли бяха свързани? Или с удоволствие? Или с нещо много по-извратено?

Когато проучи по-внимателно интернет страниците, установи, че принадлежат на компаниите, предлагащи съответната марка автомобил. На тях имаше данни за модела, характеристиките и цените.

Търсенето на "Скард" го отведе до сайт, в който бе представен малък град в Норвегия, както и до още няколко страници, които нямаха връзка с престъпното семейство от Сардиния. Това означаваше, че Джилиан бе научила от другаде за съществуването на семейството – или най-малкото самото име – а проверката в интернет бе опит да открие нещо повече.

Гърни насочи отново вниманието си към списъка и отбеляза в него датите, на които бе търсила информация за колите и за Скард. Установи, че е посещавала автомобилните страници месеци преди да потърси "Скард". Всъщност бе започнала да търси информация за колите още в началото на шестмесечния период, обхванат в доклада. Зачуди се колко дълго време е издирвала подобни данни. Отбеляза си да предложи на Бюрото да поискат достъп до онова, което е търсила поне две години преди това.

Гърни се вгледа в мокрия пейзаж навън. В ума му започваше да се оформя интригуващ, макар и твърде теоретичен, сценарий. Сценарий, според който Джилиан може би е изпълнявала много по-важна и активна...

Откъм шосето под плевнята се разнесе ниско боботене, което прекъсна мисълта му. Отиде до прозореца на кухнята, откъдето имаше най-добра видимост към плевнята, и установи, че патрулната кола е изчезнала. Хвърли поглед към часовника: четирийсет и осемте часа, през които им бе обещана полицейска защита, бяха изтекли. Междувременно на мястото, където шосето преминаваше в тесния път към къщата на Гърни, се бе появило друго превозно средство. Именно ръмженето на неговия двигател, което сега бе значително по-силно, бе чул Гърни.

Автомобилът бе червен "Понтиак", класически модел от 70-те години, а Гърни познаваше само един човек с такова возило – Джак Хардуик. Фактът, че използва червения понтиак, а не черен форд "Краун Виктория" означаваше, че в момента не е на служба.

Гърни отиде до страничната врата и го изчака. Хардуик излезе от колата, беше със стари сини дънки, бяла тениска и много износено мотористко яке: старомодно "лошо момче" със своята машина на времето.

– Каква изненада – посрещна го Гърни.

– Ами реших да се отбия и да се уверя, че не си получил още някоя кукла за подарък.

– Какво внимание от твоя страна! Хайде, влизай.

След като го последва вътре, Хардуик не каза нищо, само оглеждаше стаята.

– Карал си дълго в дъжда – отбеляза Гърни.

– Дъждът спря преди цял час.

– Така ли? Явно не съм разбрал.

– Като те гледам, все едно умът ти е на друга планета.

– Ами сигурно е така – отвърна Гърни значително по-остро, отколкото бе възнамерявал.

Хардуик не реагира.

– С тая печка на дърва спестяваш ли много?

– Какво?

– Спестяваш ли пари от газ с тая печка на дърва?

– Откъде, по дяволите, да знам? За какво всъщност дойде, Джак?

– Какво, не може ли човек да се отбие при стар приятел ей така, за да си поговорят глупости?

– Никой от двама ни няма навика да се отбива "просто ей-така". Нито пък да дрънка глупости. Тъй че за какво точно си дошъл?

– О-о, искаш да минем направо на въпроса. Добре, разбирам и го приемам. Няма да губим излишно време. Какво ще кажеш да направиш кафе и да ми покажеш къде да седна?

– Хубаво – съгласи се Гърни. – Ще направя кафе. Сядай където искаш.

Хардуик бавно отиде в другия край на голямата стая и се загледа в каменната облицовка на старата камина. Гърни включи кафемашината в контакта и натисна копчето.

Няколко минути по-късно двамата седяха един срещу друг на креслата пред камината.

– Не е зле – отбеляза Хардуик, след като отпи от кафето.

– Всъщност е направо чудесно. Какво, по дяволите, искаш, Джак?!

Другият мъж отпи още веднъж, преди да отговори:

– Реших, че можем да обменим малко информация.

– Не смятам, че имам нещо, достойно за обменяне.

– О-о, определено имаш! Е, какво ще кажеш? Аз ти давам нещо, ти ми даваш нещо.

Неочаквано Гърни изпита гняв.

– Добре, Джак. Защо не, мамка му? Ти започваш.

– Говорих отново с онези от Интерпол. Натиснах ги за "Бърлогата на Грег". И знаеш ли какво? Моят човек я наричаше и "Бърлогата на Грегорио". Понякога едното, понякога другото. Случайно да си изненадан?

– Че защо да съм изненадан?

– Последния път като говорихме, ти май бе напълно сигурен, че е само съвпадение. Нали вече не мислиш така?

– Явно не. Надали има кой знае колко хора на име Грегорио в бизнеса със секси снимки.

– Така е. Значи, взел си онази малка чашка от Сол Стек, който по една случайност работи под псевдонима Грегорио като фотограф за "Кармала Фешън". Снима момичета от "Мейпълшейд", които скоро след това изчезват. И така, шампионе, кажи ми какво си намислил? А, да. И докато ми обясняваш, защо не вземеш да ми кажеш и какво точно значеше изражението ти, докато зяпаше над рамото на Холдънфийлд рекламата на "Кармала"?

Гърни се облегна назад, затвори очи и бавно поднесе чашата с кафе към устните си. Беше най-хубавото, което бе пил от дълго време насам. Без да бърза, отпи още няколко глътки, после отвори очи. Погледна към Хардуик, без да отдръпва чашата от устата си. Другият мъж бе заел почти същата поза: с вдигната пред лицето чаша и поглед, вперен в Гърни. Двамата се разсмяха едновременно и оставиха чашите на облегалките на креслата.

– Ами – започна Гърни, – когато всичко друго се провали, дори и най-големите майстори понякога се принуждават да прибягнат към истината като единствен възможен изход.

Като прогони от мислите си възможните последствия, той разказа на Хардуик цялата история за Соня, фотопортретите на престъпници, Джикинстил и рохипнол, включително за последвалите съобщения и това, че на рекламите на "Кармала" бе разпознал (макар и твърде късно) спалнята от къщата на Джикинстил. Когато приключи, установи, че кафето му е изстинало. На вкус обаче още бе добро, така че го изпи.

– Мили Боже! Дяволите да го вземат! – бе реакцията на Хардуик. – Осъзнаваш ли какво ми причини току-що?

– Какво съм ти причинил ли?

– Ами като ми разказа всички тия простотии, ме постави в същата шибана позиция като теб самия!

Гърни изпита огромно чувство на облекчение, но предпочете да не го споделя.

– Е, как мислиш? – попита вместо това. – Какво трябва да предприемем?

– Какво мисля аз ли?! Ти си шибаният гений, дето е пропуснал да представи новите и много важни доказателства по углавно престъпление – а това само по себе си е углавно престъпление. А сега, като ми ги каза тия неща, ме постави в ситуацията да... познай какво? Да прикривам новоизникналите много важни доказателства по углавно престъпление, което само по себе си е углавно престъпление! Освен ако, разбира се, не хукна веднага при Родригес и не те накисна. За бога, Гърни! И сега ме питаш какво да направим?! И не си мисли, че не съм забелязал това твоето "ние", както уж случайно се изрази. Ти си скапаният гений, дето я е забъркал тая каша. Кажи ми ти какво мислиш, че трябва да се направи?

Колкото повече се вълнуваше Хардуик, толкова по-голямо облекчение изпитваше Гърни – защото, колкото и да бе странно, това означаваше, че колегата му е решил да запази признанията му в тайна, поне за момента.

– Смятам, че ако разрешим случая – спокойно заяви Гърни, – цялата каша ще се оправи от само себе си.

– О, да, мамка му! Много ясно. Що не се сетих сам? Просто да разрешим случая! Каква чудесна идея!

– Нека поне да го обсъдим, Джак. Да видим за кои неща сме съгласни, за кои не сме, да изследваме възможностите. Може би се намираме по-близо до разрешението, отколкото си мислим.

В момента, в който произнесе думите, си даде сметка, че не вярва в тях. Не можеше обаче да си позволи да се откаже от тях, защото щеше да изглежда, че губи контрол. А може би именно това ставаше.

Хардуик го изгледа със съмнение:

– Добре, Шерлок, давай! Целият съм в слух. Само се надявам тая дрога, дето получаваш амнезия от нея, да не ти е изпържила мозъка!

Щеше му се Хардуик да не бе казвал подобно нещо. Наля си втора чаша кафе.

– Добре, ето как виждам аз нещата. Малко прилича на буквата "Н".

– Кое прилича на "Н"?

– Онова, което се случва. Имам склонността да си представям нещата като геометрични фигури. Една от вертикалните черти на това "Н" е солидният бизнес на семейство Скард, които в общи линии осигуряват незаконни, извънредно скъпи сексуални услуги на клиенти по цял свят. Твоите хора в Интерпол твърдят, че Скард са несравнимо зли и ужасяващи престъпници. Според Джордан Болстън пък чрез "Кармала" те управляват най-гнусните и смъртоносни садо-мазо ниши в сексбизнеса – продават внимателно подбрани млади жени на богати сексуални психопати.

Хардуик кимаше в знак на съгласие.

– Другата вертикална линия – продължи Гърни – е академията-пансион "Мейпълшейд". Вече знаеш главното, но нека още веднъж да повторим. В "Мейпълшейд" се лекуват момичета с ужасни сексуални отклонения и мании, които водят до безразсъдно и хищническо поведение. През последната година училището се е фокусирало основно върху този тип "клиентела" и е много добре познато в сферата благодарение на невероятната академична репутация на Скот Аштън. Той е голяма звезда в тази област на психопатологията. Да предположим, че семейство Скард са узнали за съществуването на "Мейпълшейд" и са видели потенциала му.

– Потенциала за тях самите, така ли?

– Именно. В "Мейпълшейд" се грижат за жертви и извършителки на сексуално насилие, които се отличават с изключително висока сексуалност. За семейство Скард училището вероятно би било – извини ме за израза – най-добрият пазар на деликатесни меса. Мечтата на гастронома.

Бледосините очи на Хардуик сякаш търсеха пролуки в логиката на Гърни.

– Да, представям си го – каза той след няколко секунди. – А кое е напречната линия на твоето "Н"?

– Напречната линия, която свързва семейство Скард с "Мейпълшейд", е мъжът, който нарича себе си Хектор Флорес. За да се вмъкне в училището, изглежда, се е постарал да бъде полезен за Аштън, да спечели доверието му и да предложи да изпълнява дребни задачи там.

– Спомни си обаче, че нито едно от момичетата не е изчезнало, докато все още е учило в "Мейпълшейд".

– Не. Това моментално би задействало алармата. Има огромна разлика между изчезването на "дете" от пансион и "възрастен", който е решил да напусне дома си. Предполагам, че се е обръщал към момичета, които скоро ще завършат, опипвал е почвата, подхождал е много предпазливо. Правел е предложения само на онези, за които е бил сигурен, че ще приемат, а след това им е давал указания как да напуснат домовете си, без да предизвикат подозрения и може би дори им е организирал превоза. Или пък за това се е грижел някой друг от организацията, например онзи, който е снимал видеоклиповете на момичетата, докато говорят за сексуалните си мании.

– Това би трябвало да е твоето приятелче Сол Стек – познат още като Грегорио и Джей Джикинстил.

– Напълно е възможно – съгласи се Гърни, без да обръща внимание на подигравателното "приятелче".

– Как Флорес ги е убедил, че е необходимо да вдигнат скандал заради кола?

– Може да им е казал, че е предпазна мярка, за да са сигурни, че няма да ги обявят за изчезнали, полицията да ги издирва и да ги открие при новия им благодетел, което би поставило всички в неудобно положение и би провалило сделката.

– Значи Флорес залага капана на тия откачени мацета, все едно работи в агенция за запознанства – уредил ги е със супер подходящи партньори. Естествено, когато младата дама влезе в дома на господина – без да остави следи къде е отишла – разбира, че уговорката не е точно каквото си е представяла. Само че вече е прекалено късно да се откаже. Щото извратеният боклук, дето я е купил, няма никакви намерения да я пуска пак на бял свят. Самите Скард нямат нищо против. Всъщност не – явно дори ги устройва, ако вярваме на историята на Болстън за черешката на тортата, така нареченото "джентълменско споразумение" накрая момичетата да бъдат обезглавени.

– Да, това обобщава нещата – съгласи се Гърни. – Тоест, теорията е следната. Хектор Флорес, или Леонардо Скард, ако това е истинската му самоличност, е основният посредник в запознанства, завършващи със смърт, между опасни сексманиаци – някои от тях по-опасни от другите. Разбира се, засега това е само теория.

– Не е никак лоша – отсъди Хардуик, – поне дотук. Естествено, тя не обяснява защо Джилиан Пери е била заколена в деня на сватбата си.

– Смятам, че Джилиан се е забъркала с Хектор Флорес и може би в някакъв момент е открила кой е в действителност и че истинското му име е Скард.

– Забъркала – как? И защо?

– Може би на Хектор му е трябвал помощник. Може да е била първата, която е измамил след пристигането си в "Мейпълшейд" преди три години, когато тя все още е била ученичка там. Може би ѝ е обещал нещо. Може да е била неговата "къртица" сред останалите ученички, да му е помагала да подбира подходящи кандидатки. И накрая вече да е нямал нужда от нея или пък тя да е била достатъчно луда да се опита да го изнудва, след като е открила кой е. Майка ѝ ми каза, че обичала да живее на ръба – а най-сигурният начин да се доближиш до ръба е да заплашиш член на фамилия Скард.

На Хардуик като че ли не му се вярваше:

– Та затова ѝ е отрязал главата на сватбения ѝ ден?

– Или в Деня на майката, както посочи Бека.

– Бека? – повдигна цинично вежда Хардуик.

– Не се дръж като задник!

– Ами Савана Листън? Още една къртица на Хектор Флорес, от която вече е нямало нужда?

– Има основания за такава хипотеза.

– Мислех, че именно тя миналата седмица ти е казала за двете момичета, с които не може да се свърже. Защо да прави подобно нещо, ако наистина е работела с Флорес?

– Може той да я е накарал. Може би целта е била да ми внуши, че мога да ѝ вярвам, да ѝ разкажа нещо поверително. Възможно е да е осъзнал, че разследването върви с пълна пара, а това, естествено, значи, че ще разпитаме някои възпитанички на "Мейпълшейд". Следователно е само въпрос на време – и то не кой знае колко – да открием, че много от тези момичета не могат да бъдат открити. Нищо чудно да е позволил на Савана да ме осведоми за този факт само два дена преди ние тъй или иначе да разберем – и по този начин да ни остави с впечатлението, че тя е от "добрите".

– Смяташ ли, че е знаела... че и двете с Джилиан са знаели...

– Какво става с момичетата, които са набирали за Флорес ли? Съмнявам се. Вероятно са се вързали на онова, което им е дрънкал – че представят момичета със специални интереси на мъже със специални интереси, за което ще получават много прилична комисиона. Естествено, не съм съвсем сигурен за никое от тези неща. Спокойно може да се окаже, че целият случай е врата към ада и аз нямам никаква представа какво точно се случва.

– Мамка му, Гърни! Сам не си вярваш на теориите – много обнадеждаващо! Какъв предлагаш да е следващият ни ход?

Точно в този момент мобилният телефон на Гърни звънна и му спести неудобството да отговаря.

Обаждаше се Робин Уиг. Както обикновено, тя пропусна встъплението:

– Имам предварителните резултати от лабораторните тестове на ботушите, намерени в дома на Листън. Капитан Родригес ми даде разрешение да ги обсъдя с вас, тъй като вие предложихте да бъдат анализирани. Моментът удобен ли е?

– Да. Какво разбрахте?

– Доста неща, които се очакваха, както и едно неочаквано. Да започна ли с него? – Гърни винаги бе харесвал спокойния, професионален контраалт на Уиг. Без значение какво точно казваше, тонът ѝ говореше, че редът може да победи хаоса.

– Да, ако обичате. Обикновено разрешението се крие именно в изненадите.

– Да, и аз така смятам. Изненадата в случая е наличието на един специфичен феромон върху ботушите: метил парахидроксибензоат. Какви познания имате в тази област?

– В гимназията бягах от часовете по химия. Най-добре ще е да започнете от самото начало.

– В действителност е съвсем просто. Феромоните са секрети, отделяни от жлезите, чиято роля е да предават информация от едно животно на друго. Феромоните, отделени от дадено животно, могат да привлекат, предупредят, успокоят или възбудят друго. Метил парахидроксибензоатът е много силен кучешки феромон за привличане и бе открит във висока концентрация и на двата ботуша.

– А ефектът му е?

– Всяко куче, и особено куче-следотърсач, лесно и охотно би последвало дирята, оставена от тези обувки.

– А как може да се сдобие човек с въпросния феромон?

– Някои от кучешките феромони се продават, защото ги използват в приютите за животни и в центровете за обучение и промяна на поведението. Другият начин да си го набави човек е направо от разгонена кучка.

– Интересно. Сещате ли се как подобно вещество би могло да попадне случайно върху нечии обувки?

– В тази концентрация? Ако изключим възможността ботушите да са се озовали случайно във взривена фабрика за феромони – не.

– Много интересно. Благодаря ви, сержант. Сега ще ви дам Джак Хардуик. Ще съм ви много благодарен, ако повторите още веднъж онова, което казахте на мен – в случай, че той има въпроси, на които аз не мога да отговоря.

Хардуик имаше един въпрос:

– Под "кучешки феромон за привличане от разгонена кучка" имаш предвид сексуалната миризма на женска, която никое мъжко куче не може да пренебрегне, нали така?

Изслуша краткия ѝ отговор, затвори и върна телефона на Гърни. Изглеждаше развълнуван:

– Леле, майко! Неустоимата миризма на разгонена кучка! Е, какво ще кажеш за това, Шерлок?

– Пределно ясно е, че Флорес е държал кучето-следотърсач да се втурне като стрела по следата.

– Което пък очевидно значи, че е искал да намерим мачетето.

– Без съмнение – съгласи се Гърни, – при това е искал да го открием бързо. И двата пъти.

– Добре, какъв е сценарият? Отрязва им главите, нахлузва ароматизираните галоши, припва в гората, зарязва там мачетето, връща се на местопрестъплението, събува галошите и... после какво?

– В случая със Савана, просто се маха оттам, пеша или с кола, няма значение. – Ситуацията при Джилиан е невъзможната.

– Заради видеозаписа ли?

– Да, както и заради въпроса без отговор – къде може да е отишъл, след като се е върнал в бунгалото?

– Както и заради главния въпрос: защо изобщо му е трябвало да се връща?

Гърни се усмихна:

– Това е една малка част от цялата работа, която мисля, че ми е ясна. Върнал се е да остави ботушите на видно място, така че кучето-следотърсач да се възбуди от миризмата, която моментално да го отведе до оръжието на убийството.

– Което пак ни връща към голямото "Защо?".

– Връща ни и към самото мачете. Казвам ти, Джак, разберем ли как се е озовало на мястото, където сте го открили, без камерата да улови никого на записа – всичко останало ще си дойде на мястото.

– Наистина ли смяташ така?

– А ти не си ли съгласен?

Хардуик сви рамене:

– Някои казват да се върви по следата на парите. Ти пък държиш на това, дето му викаш "несъответствия". Тоест, искаш да следваме онова, в което няма никаква логика.

– А ти какво предлагаш?

– Аз бих казал да следваме онова, което се появява отново и отново. В този случай нещото, което непрекъснато изниква, е сексът. Всъщност, доколкото мога да преценя, всичко в тоя гаден случай по един или друг начин е свързано със секс. Едуард Малъри. Тирана Зог. Джордан Болстън. Сол Стек. Цялата престъпна организация на Скард. Психиатричната специалност на Скот Аштън. Снимките, дето може да са ти направили и заради които си откачил от страх. Дори шибаната следа до мачетето е свързана със секс – невероятното сексуално привличане на разгонена кучка. Знаеш ли какво си мисля, шампионе? Мисля, че е крайно време да се замъкнем до епицентъра на това сексуално земетресение – "Мейпълшейд".

Глава 71

Поради всички причини, които съм описал

Не бе доволен от детайлите по последното разрешение, което грубо отстъпваше на елегантната простота на острото като бръснач острие. Само че не виждаше друг, по-ясен начин да стигне края на пътя. Ужасен бе от неточността на всичко това, от изоставянето на ясните разграничения, които бяха неговата сила, но бе стигнал до извода, че е неизбежно. Допълнителните човешки жертви бяха необходимо зло. Утешаваше се, доколкото бе възможно, като си напомняше, че планираните му действия са определението, сърцето и душата на една справедлива война. Онова, което трябваше да стори, безспорно бе необходимо; а ако едно действие бе необходимо, неизбежните последици бяха оправдани. Смъртта на невинни деца наистина бе за съжаление. Но кой би могъл със сигурност да каже, че са невинни? Нито едно момиче от "Мейпълшейд" не бе наистина невинно. Човек би могъл да спори дали изобщо са деца. По закон може и да не бяха възрастни, но не бяха и деца. Не и в нормалния смисъл на думата.

И така, дошъл бе денят; събитието предстоеше; ако пропуснеше тази възможност, друга едва ли щеше да има. Неговото мото трябваше да бъдат думите "дисциплина" и "обективност". Сега не бе време да се колебае. Трябваше да се придържа към реалността.

Едуард Малъри бе съзрял реалността съвършено ясно.

Героят от "Испанският градинар" не се бе колебал.

Сега бе негов ред да нанесе последния удар по курвите и лъжкините, по тези парчета от дявола.

"Тя е хубаво малко парче" – фраза, която разкриваше много. Да помислим за въпроса, който повдигаше: Парче какво?

Гласът на змията. Хлъзгава уста. Пот върху устните.

Връз главите на тез змии ще стоваря огнения си меч, и ни една не ще се измъкне.

В противната слуз на сърцата им ще забия огнения си кол, и ни едно от тях не ще продължи да тупти.

Така ще бъде унищожено гнусното потомство на Ева и ще се сложи край на безчинствата и долните му деяния.

Поради всички причини, които съм описал!

Глава 72

Още един пласт

– Ами онова нещо в дзен стил, дето винаги го разправяш? Че проблемът не е в грешните отговори, ами в грешните въпроси?

Гърни и Хардуик пътуваха през ниските предпланински части на север от Кетскилс към Тамбъри. В продължение на доста време Хардуик мълчеше, но сега нещо в тона му подсказваше, че има още какво да каже.

– А може би не трябва да се питаме как Хектор е занесъл оръжието на убийството от бунгалото в гората. Защото според видеото въобще не е правил такова нещо. Може би именно от това трябва да изходим.

Гърни усети някакъв странен бодеж в тила си, някакво очакване.

– А какъв според теб е правилният въпрос?

– Да се запитаме следното: как може мачетето да се озове на мястото, където е било намерено?

– Добре. Това е малко по-отворен подход, но не разбирам...

– И как кръвта ѝ се е озовала върху него?

– Какво?

Хардуик замълча за миг, за да си издуха носа. Направи го с обичайния си ентусиазъм и не каза нищо повече, преди да прибере носната кърпа в джоба си.

– Сметнахме, че това е оръжието на убийството, защото кръвта на Джилиан е върху него. Можем ли обаче да сме сигурни, че е така? Ами ако съществува и друг начин...

– Нали вече обсъждахме този вариант и не стигнахме до никъде?

Хардуик сви рамене – явно не бе убеден.

Гърни погледна към него и попита:

– Как иначе кръвта ѝ ще се озове върху него? А и ако мачетето не е било занесено от бунгалото, откъде се е взело?

– И кога?

– Кога ли?

Хардуик подсмръкна, извади отново кърпата и избърса носа си:

– Вярваш ли, че видеозаписът е достоверен?

– Разговарях с агенцията, която го е направила, както и с лабораторията на Бюрото. Техниците, които са го анализирали, смятат, че записът е точен и автентичен.

– В такъв случай не е възможно мачетето да бъде изнесено от бунгалото в промеждутъка между убийството и момента на откриването му. Точка по въпроса. Следователно не е оръжието на убийството. Точка. А скапаната кръв трябва да се е озовала по друг начин върху него.

Гърни почти физически усещаше как мислите му се пренареждат. Знаеше, че Хардуик е прав.

– Ако убиецът си е направил труда да постави кръвта отгоре му – каза сякаш на себе си, – това би повдигнало редица нови въпроси. Не просто как и кога, а и по-важното, защо?

Защо наистина убиецът би хвърлил толкова усилия да организира подобна сложна измама? На теория смисълът на всяко действие, ако бе извършено по план, би могъл да се разбере от неговия резултат. В такъв случай какъв беше резултатът, запита се Гърни, от поставянето на мачетето именно на онова място, при това с кръвта на Джилиан върху него?

После отговори на глас на собствения си въпрос:

– Като за начало – по този начин е било открито бързо и лесно и всички веднага са стигнали до извода, че именно то е оръжието на убийството. Това пък е предотвратило по-нататъшното търсене на друго оръжие. Дирята от миризма между бунгалото и мачетето е изглеждала убедително доказателство и е подсказвало, че Флорес се е измъкнал по този път. Изчезването на Кики Мълър подкрепя идеята, че Флорес е напуснал местността вероятно заедно с нея.

– Ами сега? – попита Хардуик.

– Сега няма никаква причина да вярваме в което и да било от тези неща. Всъщност целият престъпен сценарий, приет за истина от Бюрото, явно е измислен от Флорес. – Замълча, докато обмисляше този последен извод и предположенията, които той извикваше. – Господи!

– Какво има?

– Причината, поради която Флорес е убил Кики и я е заровил в собствения ѝ заден двор...

– За да излезе, че е избягала с него?

– Да. И в светлината на този факт убийството на Кики изглежда като най-хладнокръвната и прагматична екзекуция, която човек може да си представи.

– Ако наистина е била толкова прагматична – попита недоумяващо Хардуик, – защо е използвал такъв варварски метод?

– Може би това е още един пример за двойствената мотивация на убиеца: практическа полза плюс подхранвана от гняв патология.

– Плюс талант за измисляне на простотии, които хората да разпространяват наоколо.

– Какви простотии?

Въодушевлението на Хардуик бе очевидно:

– Ами само си помисли! Целият случай е пълен с разни пикантни истории, още от самото начало. Спомняш ли си оная възрастна съседка – Мириам, Мариан, както там се казваше... онази с териера?

– Мариан Елиът.

– Да, точно така, Мариан Елиът, с всичките ѝ истории за Хектор Флорес – Хектор, звездата от приказката за Пепеляшка; Хектор, звездата от разказа за Франкенщайн. А ако си чел преписите от разговорите със съседите, сигурно си видял разказите за Хектор – латиноамериканския любовник и Хектор – ревнивия педал. Ти самият дори добави един: Хектор – отмъстителя за минали неправди.

– Какво точно искаш да кажеш?

– Нищо не казвам. Питам.

– Добре, какво питаш?

– Откъде се пръкват всичките тия истории, мамка му? Те са наистина интересни, но...

– Но какво?

– Но за нито една от тях няма грам доказателства!

Хардуик рязко млъкна, но явно не бе приключил.

– И... – подкани го Гърни.

Хардуик поклати глава, сякаш не искаше да казва нищо повече. После обаче продължи:

– Някога вярвах, че първата ми съпруга е истинска светица. – Отново замълча и сякаш се оттегли някъде далеч, загледан в пейзажа, който преминаваше покрай прозореца – потъмнелите от дъжда полета и старите провинциални къщи. – Сами си разказваме истории. Пропускаме истинските доказателства, това е проблемът. Така са устроени умовете ни. Просто твърде много обичаме историите. Имаме нужда да вярваме в тях. И знаеш ли какво? Тая нужда те засмуква в шибания канал!

Глава 73

Дверите на рая

Когато минаха отбивката за Хигълс Роуд, джипиесът на Гърни ги осведоми, че ще пристигнат в "Мейпълшейд" след четиринайсет минути. Взели бяха консервативното зелено субару на Гърни, което изглеждаше по-подходящо за случая от спортно изглеждащия червен понтиак на Хардуик, чийто двигател ръмжеше и димеше, гръмко се давеше. Мъглата бе преминала в ситен дъжд, затова Гърни увеличи скоростта на чистачките. Преди няколко седмици една от тях бе започнала да скърца изнервящо; крайно време бе да я подмени с нова.

– Как точно си представяш тоя тип, дето му викаме Хектор Флорес? – попита Хардуик.

– Лицето му ли имаш предвид?

– Всичко. С какво си представяш, че се занимава?

– Ами представям си го застанал гол в поза от йога в беседката на Аштън.

– Разбираш ли сега какво имам предвид? – каза Хардуик. – Прочел си за това в резюметата от разговорите, нали? Обаче сега си го представяш толкова живо, все едно ти самият си го видял.

– Това е нещо, което правим непрекъснато – сви рамене Гърни. – Умовете ни не само свързват точките от пунктира, ами дори създават нови точки. Както сам каза, Джак, така сме устроени – обичаме историите, обичаме да навързваме нещата.

След миг му хрумна нещо, което сякаш нямаше връзка с темата:

– Кръвта още влажна ли беше?

Хардуик примигна:

– Коя кръв?

– Кръвта върху мачетето. Кръвта, за която преди минута заяви, че няма как да е направо от местопрестъплението, защото мачетето не е оръжието на убийството.

– Естествено, че беше влажна... тоест така изглеждаше. Чакай да помисля. Онази част, която видях, изглеждаше влажна, обаче върху нея бяха полепнали пръст и листа.

– Господи! – прекъсна го Гърни. – Може би това е причината...

– Причината за какво?

– Флорес да зарие мачетето, макар и само наполовина. Зарил е острието под слой влажни листа и почва.

– За да не засъхва кръвта по него?

– И за да не се окисли по различен начин от кръвта край тялото в бунгалото. Ако кръвта по мачетето е била във видимо по-напреднал стадий на окисляване от онази по сватбената рокля на Джилиан, ти или лабораторните техници със сигурност щяхте да забележите. Ако кръвта по мачетето е била по-стара от кръвта по жертвата...

– ...щяхме да разберем, че то не е оръжието на убийството.

– Именно. Обаче влажната почва върху острието би забавила засъхването на кръвта и би прикрила окисляването и видимата разлика в цвета.

– А и в лабораторията не биха забелязали подобно нещо – вметна Хардуик.

– Не, разбира се. Анализът на кръвта е бил направен най-рано на следващата сутрин, а по това време разлика от един или два часа не би могла да бъде засечена – освен ако не направят специален тест за установяване именно на този фактор. Само че няма причина да го правят, ако ти или съдебният патолог не го предложите.

Хардуик бавно кимаше. Погледът му бе едновременно остър и замислен:

– Това буквално слага кръст на предположенията ни... но накъде ни води?

– Ха! Добър въпрос – бе коментарът на Гърни. – Може да е просто още един признак, че всички първоначални предположения са били грешни...

Деловият женски глас, който звучеше от джипиеса, упъти Гърни да кара още 800 метра направо, а после да завие вляво.

Завоят бе отбелязан с прост черно-бял знак върху черен дървен стълб: "ЧАСТЕН ПЪТ". Тясната, гладко павирана алея минаваше през борова горичка. Клоните на дърветата от двете страни се спускаха ниско и създаваха усещането за изкуствено оформен градински тунел. След още осемстотин метра минаха през отворена порта във висока телена ограда и спряха пред пропускателен пункт, чиято бариера бе спусната. Будката бе много представителна, облицована с кедрови плоскости. На стената откъм Гърни имаше елегантна табела в синьо и златисто, на която пишеше: "Академия-пансион "Мейпълшейд". Посещения само след уговорена среща." От будката излезе набит мъж с рядка сива коса. Черните панталони и сивата риза създаваха впечатлението за неофициална униформа, а погледът му бе характерен за пенсиониран полицай – неутрален и преценяващ.

– Мога ли да ви помогна с нещо? – попита той с учтива усмивка

– Дейв Гърни и детектив Джак Хардуик, полиция на щата Ню Йорк. Тук сме да се видим с доктор Аштън.

Хардуик извади портфейла си и протегна ръка през прозореца, за да покаже картата си от Бюрото за криминални разследвания.

Пазачът я разгледа внимателно и изражението му стана кисело:

– Добре, останете тук, а аз ще се обадя на доктор Аштън. – Без да изпуска посетителите от поглед, набра някакъв номер на телефона си и каза: – Господине, детектив Хардуик и господин Гърни са дошли за среща с вас. – Пауза. – Да, тук са в момента. – Пазачът ги стрелна нервно с очи, след което отново каза: – Не, с тях няма други. Да, господине, разбира се.

После подаде телефона на Гърни, който притисна слушалката към ухото си.

Говореше Аштън:

– Детективе, боя се, че в момента съм зает. Не съм сигурен, че ще мога да...

– Искаме само да ви зададем няколко въпроса, докторе. И може би някой от служителите ви да ни разведе из територията на училището след това. Да добием впечатления.

Аштън въздъхна.

– Добре. Ще ви отделя няколко минути. Ще пратя човек да ви вземе, ще дойде след малко. Моля, дайте телефона отново на пазача.

След като получи потвърждение от Аштън, охранителят посочи неголямо пространство до будката, насипано с чакъл.

– Паркирайте там. Не е разрешено да се влиза с коли по-навътре. Изчакайте да дойде придружителят.

След миг бариерата се вдигна и Гърни подкара към малкия паркинг. Оттам се виждаше по-голяма част от телената ограда. С изненада установи, че отгоре по цялото ѝ протежение, с изключение на мястото около пътя и будката, има спираловидно навита бодлива тел.

Хардуик също я бе забелязал:

– Как мислиш, дали целта е да държат момичетата вътре, или да не пускат местните момчета да влязат?

– Не се бях замислял за момчетата – отвърна Гърни, – но може и да си прав. Пансион, пълен с вманиачени по секса млади жени, дори и маниите им да са извратени, трябва да е истински магнит за тях.

– Особено ако са извратени. Колкото по-сатанински, толкова по-добре – заяви Хардуик, докато излизаше от колата. – Айде да идем при оня на входа, да го омотаем с приказки.

Пазачът, който все още стоеше пред будката, ги изгледа с любопитство. Сега, след като им бяха разрешили да влязат, бе настроен по-приятелски.

– Заради младата жена, която работеше тук ли сте дошли?

– Познавахте ли я? – поинтересува се Хардуик.

– Не, не я познавах, но знаех коя е. Работеше за доктор Аштън.

– А него познавате ли?

– И него познавам само по физиономия, не съм разговарял много с него. Той е леко... как да кажа... резервиран?

– Надут и дръпнат?

– Да, "дръпнат".

– Значи не ви е пряк началник?

– Не-е. Аштън всъщност няма много вземане-даване с когото и да било тук. Прекалено е значим, ако разбирате какво имам предвид. Повечето служители са подчинени на доктор Лазаръс.

Гърни забеляза почти неприкритата му антипатия и зачака Хардуик да подпита пазача за това. Когато той не го направи, въпроса зададе Гърни:

– Що за човек е този Лазаръс?

Пазачът се поколеба, сякаш се чудеше как да каже нещо, без да си докарва неприятности заради казаното.

– Чувал съм, че май не се усмихва много-много – каза Гърни, спомняйки си за неособено ласкавото описание на доктора, което бе дал Саймън Кейл.

Лекото окуражаване се оказа достатъчно, за да се пропука стената.

– Да се усмихва ли? Божичко, не! Не че е лош човек, но... тоест...

– Но не е особено приятен? – натисна го Гърни.

– Ами просто... ъ-ъ, как да кажа... Той сякаш живее в собствения си свят. Понякога, докато говориш с него, имаш чувството, че деветдесет процента е някъде другаде. Помня как веднъж... – млъкна рязко, когато се разнесе звук на гуми, триещи се в чакъла.

И тримата погледнаха към малкия паркинг и тъмносиния микробус, който тъкмо спря до колата на Гърни.

– Я, това е той самият – измърмори охранителят.

Мъжът, който се появи от микробуса, изглеждаше без възраст, но съвсем не беше млад. Чертите му бяха правилни и симетрични, но не го правеха красив – изглеждаха твърде изкуствени. Цветът на косата му беше прекалено черен, за да е естествен. Контрастът с бледата му кожа бе поразителен. Той посочи задната врата на микробуса:

– Господа полицаи, качете се, ако обичате.

Настани се обратно на шофьорското място и зачака. Опитът му да се усмихне (ако наистина бе такъв) напомняше изражението на човек, който смята дневната светлина за неприятна.

Гърни и Хардуик се качиха зад него.

Лазаръс караше бавно, съсредоточен в пътя пред себе си. След неколкостотин метра направиха завой и тъмната борова гора отстъпи място на подобна на парк местност с окосена трева и кленове, растящи на доста голямо разстояние един от друг. Алеята стана абсолютно права. В края ѝ се виждаше голяма сграда в неоготически викториански стил, край която бяха разположени още няколко по-малки със същия тип архитектура. Пред постройката пътят се разделяше на две. Лазаръс пое надясно. Минаха покрай лехи от декоративни храсти и стигнаха до гърба на сградата. Там алеята отново се събираше и водеше – доста изненадващо – до голям параклис от тъмен гранит. В някой по-приятен ден тесните му прозорци от цветно стъкло вероятно биха изглеждали като триметрови червени моливи, но в момента на Гърни му приличаха на кървави резки в сивия камък.

– Училището си има църква? – запита Хардуик.

– Не. Вече не е църква. От доста време се използва за светски нужди. Това в известен смисъл никак не е хубаво – добави докторът с тон, в който се долавяше частица от онази липса на връзка с реалността, за която бе споменал пазачът.

– Как така?

– Църквите са свързани и с доброто, и със злото – отвърна бавно Лазаръс. – С вината и с наказанието. – Сви рамене, спря пред параклиса и изключи двигателя. – Но със или без църква, всички по някакъв начин плащаме за греховете си, нали?

– Къде са всички? – поинтересува се Хардуик.

– Вътре.

Гърни вдигна поглед към внушителната постройка, чиято каменна фасада бе с цвета на мрачни сенки.

– Доктор Аштън там ли е? – посочи той към извитата арка на входа.

– Ще ви покажа.

Лазаръс излезе от микробуса.

Последваха го по гранитните стъпала и през вратата в просторно, слабо осветено преддверие, чиято миризма напомни на Гърни за енорийската църква от детството му в Бронкс: смесица от зидария, старо дърво и каменни стени, почернели от множеството свещи, изгорени там през годините. Самата миризма имаше странен ефект върху него, объркваше го и предизвикваше у него желание да шепне и да пристъпва възможно най-тихо. Иззад тежка дъбова порта, която вероятно водеше към основния кораб на църквата, долиташе ниско мърморене на множество сливащи се гласове.

В каменната плоча над двукрилата врата бе изсечен смелият надпис: "Дверите на рая".

– Доктор Аштън вътре ли е? – попита Гърни.

– Не. Там са момичетата. В момента търсят успокоение. Всички са твърде чувствителни днес – разстроени са от новината за Савана Листън. Доктор Аштън е в галерията за органа.

– Галерията за органа ли?

– Да, някога там е имало орган. Сега, разбира се, мястото не се ползва за това. Превърнато е в кабинет. – Посочи към другия край на преддверието, където един тесен вход водеше към подножието на тъмно стълбище. – Вратата в края на стълбите.

Тръпки побиха Гърни. Не бе сигурен дали са предизвикани от естествения хлад, идващ от камъните наоколо, или от нещо в очите на Лазаръс. Сигурен бе, че мъжът не откъсва поглед от тях, докато се изкачваха по мрачните гранитни стъпала.

Глава 74

Отвъд разума

Тясното стълбище завършваше с малка площадка, обляна от почти свръхестествена светлина, идваща от един от тесните червени прозорци. Гърни почука на единствената врата, която се виждаше. Също като другата долу в преддверието, и тази бе тежка, мрачна и не предизвикваше особено желание да я отвориш.

– Влизайте – мелодичният глас на Аштън сега звучеше напрегнато.

Вратата бе тежка и човек очакваше скърцане и запъване, но тя се отвори плавно и тихо. Зад нея се разкри удобна стая с приятно разположение, която спокойно би могла да бъде личният кабинет на някой епископ. Покрай две от стените, на които нямаше прозорци, бяха наредени шкафове за книги с цвят на кестен. Имаше и малка камина от покрити със сажди камъни; подпорките за дърва в нея бяха медни и много стари. Подът бе покрит почти изцяло от износен персийски килим; в краищата се виждаше широка две-три стъпки ивица от лакирано черешово дърво. Няколко големи лампи, поставени на масите, обливаха иначе мрачния интериор с кехлибарен блясък.

Намръщен и разтревожен, Скот Аштън седеше на покрито с дърворезба бюро от черен дъб, което бе разположено перпендикулярно на вратата. Зад него, върху стар дъбов бюфет с крачета, оформени като лъвски глави, бе поставен единственият знак на почит към модерните времена – голям плосък компютърен монитор. Аштън махна с ръка към два стола срещу себе си – кресла с високи облегалки, тапицирани с червено кадифе, каквито човек би очаквал да види само в ризницата[19] на някоя катедрала.

– Става все по-зле и по-зле – произнесе Аштън.

Гърни предположи, че говори за убийството на Савана Листън предната вечер, и се канеше да изрази съгласието си и да предложи своите съболезнования.

– Честно казано – продължи Аштън и се извърна настрани, – за мен този подход като към организирано криминално деяние е почти неразбираем.

В този момент Гърни забеляза слушалката му за блутут и осъзна, че той всъщност говори по телефона. "Да, разбирам. Разбирам. Имам предвид, че буквално всяка крачка напред прави случая все по-странен и по-странен. Да, лейтенанте. Утре сутринта. Да. Да, разбирам. Благодаря, че ме уведомихте."

После Аштън се обърна към посетителите си, но за известно време мислите му изглеждаха заети с току-що приключилия разговор.

– Новини ли има? – попита Гърни.

– Запознат ли сте с тази... тази теория за престъпен заговор? Тази грандиозна схема, която може би включва дори мафиоти от Сардиния?

Напрегнатото изражение на Аштън бе комбинация от тревога и пълно недоверие.

– Чух, че се обсъжда – отвърна Гърни.

– Смятате ли, че има някаква вероятност да е истина?

– Вероятност – да.

Аштън поклати глава, вгледа се объркано в бюрото си, после пак вдигна очи към двамата детективи:

– Мога ли да попитам защо сте тук?

– Просто следваме интуицията си – обясни Хардуик.

– Интуиция ли? Какво имате предвид?

– При всеки случай има една обща точка, където се събират всички елементи. Така тя се превръща в ключ. Ще ни бъде от голяма полза, ако ни позволите да се разходим наоколо и да огледаме.

– Не съм сигурен, че...

– Изглежда, всичко случило се има някаква връзка с "Мейпълшейд". Съгласен ли сте с това?

– Ами... предполагам. Може би. Не зная.

– Твърдите, че не сте се замисляли по този въпрос? – в тона на Хардуик се промъкна рязка нотка.

– Естествено, че съм си го мислил! – смути се Аштън. – Просто не мога... не ми е съвсем ясно как. Може би защото съм твърде близо до цялата история.

– Името "Скард" говори ли ви нещо? – попита Гърни.

– Детективът, с когото говорих по телефона току-що, ми зададе същия въпрос. Отговорът е "не".

– Сигурен ли сте, че Джилиан никога не го е споменавала?

– Джилиан ли? Не. Защо да го споменава?

Гърни сви рамене:

– Възможно е това да е истинското име на Хектор Флорес.

– Скард? И откъде би могла да го знае Джилиан?

– Нямам представа, но явно е търсила информация за него в интернет.

– За името Скард ли?

– Да.

Аштън отново поклати глава. Жестът му напомняше на неволно потреперване.

– Колко по-ужасна ще стане тази история, преди да ѝ се види краят? – Това беше по-скоро протестен стон, отколкото въпрос.

– Преди малко по телефона казахте нещо за утре сутринта?

– Какво? А, да. Още един обрат. Лейтенантът смята, че заради тази конспирационна теория случаят става много по-належащ и важен, затова иска да премести разпитите на ученичките за утре сутрин.

– А те къде са?

– Моля?

– Ученичките ви. Къде са те?

– О! Извинете разсеяността ми, но донякъде именно това е причината за нея. Те са долу, в главния кораб на параклиса. Там обстановката е успокояваща. Денят бе изпълнен с бурни събития. Официално ученичките от "Мейпълшейд" не поддържат никаква връзка с външния свят. Тук няма телевизия, радио, компютри, мобилни телефони, айподи, нищо. Но винаги се появяват пукнатини, все някой успява да вмъкне незабелязано някакво устройство, така че те, естествено, са научили за смъртта на Савана и... Можете да си представите реакцията им. Затова преминахме на нещо, което в някое по-строго учреждение вероятно биха нарекли "затворен режим" или просто заключване. Разбира се, ние не го наричаме така. Стараем се всичко тук да е по-неагресивно.

– С изключение на бодливата тел – намеси се Хардуик.

– Задачата на оградата е да държи проблемите отвън, а не хората вътре.

– А-а, чудехме се каква точно е причината.

– Уверявам ви, че целта ѝ е сигурността на обитателите, не затварянето им вътре.

– И така, в момента всичките са в църквата, на долния етаж? – запита Хардуик.

– Точно така. Както вече споменах, намират обстановката там за успокояваща.

– Трудно ми е да си представя, че са религиозни – заяви Гърни.

– Религиозни ли? – невесело се усмихна Аштън. – Не бих казал. Просто в каменните църкви, готическите прозорци и приглушената светлина има нещо... Успокояват душата, макар че това няма нищо общо с теологията.

– А не се ли чувстват наказани? – зачуди се Хардуик. – Впрочем какво правят онези, които не са изпаднали в истерия?

– Ами тези, които се превъзбудиха, сега се поукротиха и се чувстват по-добре. На онези пък, които поначало си бяха добре, бе обяснено, че именно те вдъхват покой на останалите. В крайна сметка така разстроените не се чувстват изолирани, а спокойните усещат, че са полезни и ценни.

Гърни се усмихна:

– Вероятно сте вложили много мисъл и усилия, за да ги накарате да възприемат събитието така.

– Това е част от работата ми.

– Предоставяте им рамка, която да им помогне да разберат какво се случва?

– Да, може и така да се каже.

– Така правят фокусниците – заяви Гърни, – както и политиците.

– А също и всички добри проповедници, учители, лекари – меко каза Аштън.

– Между другото – Гърни реши да провери какъв ефект ще има един рязък обрат в разговора, – Джилиан случайно да се е наранявала в дните преди сватбата? Нещо, което би могло да предизвика кървене?

– Кървене? Не, или поне на мен не ми е известно. Защо питате?

– Възникна въпрос относно начина, по който кръвта се е озовала върху окървавеното мачете.

– Въпрос ли? Как така въпрос? Какво имате предвид?

– Имам предвид, че мачетето може би не е оръжието на убийството.

– Не разбирам.

– Възможно е да е било оставено в гората преди убийството на съпругата ви, а не след него.

– Но... на мен ми казаха, че... кръвта ѝ...

– Вероятно някои от заключенията са били прибързани. Само че ето къде е проблемът – ако мачетето е било оставено в гората преди убийството, тогава кръвта по него трябва също да е дошла от Джилиан преди убийството. Въпросът е дали имате представа как може да е станало това?

Аштън смаяно отвори уста. Устните му трепнаха, сякаш щеше да каже нещо, но се отказа, а накрая все пак произнесе:

– Ами... да, май се сещам... поне на теория... Както може би знаете, Джилиан се лекуваше от биполярно разстройство. Лекарствата, които взимаше, налагаха периодично да ѝ се правят кръвни тестове, за да е сигурно, че дозата е в рамките на необходимото. Веднъж месечно ѝ взимаха кръв.

– Кой го правеше?

– Една местна лаборантка-флеботомист. Доколкото знам, работеше в клиниката на някакъв лекар в покрайнините на Купърстаун.

– И каква ставаше после с кръвната проба?

– Отнасяше я в лабораторията, където нивата на литий се изследваха и записваха.

– Веднага ли я отнасяше там?

– Предполагам, че е спирала поне няколко пъти по маршрута си – какъвто и да е бил той – за да посети всичките си пациенти. Вероятно в края на деня е доставяла пробите в лабораторията.

– Имате ли името ѝ и тези на лекаря и лабораторията?

– Да, имам ги. Преглеждам... всъщност преглеждах – копие от доклада всеки месец.

– Да сте си отбелязали случайно кога е била взета последната проба?

– Не, не съм го записвал, но това ставаше винаги на втория петък от месеца.

Гърни се замисли за миг:

– Това означава два дни преди да бъде убита.

– Смятате, че Хектор Флорес се е намесил и се е сдобил с кръвта ѝ? Но защо? Боя се, че не разбирам онова, което казвате за мачетето. Какъв е смисълът?

– Не съм сигурен, докторе. Имам обаче чувството, че отговорът на този въпрос е липсващото парче от центъра на пъзела.

Аштън вдигна вежди – изглеждаше по-скоро озадачен, отколкото скептичен. Очите му сякаш следваха обезпокоителния релеф на някакъв вътрешен пейзаж. В крайна сметка той ги затвори и се облегна назад. Дланите му стискаха краищата на изкусно резбованите облегалки за ръцете, дишаше дълбоко и преднамерено бавно, сякаш практикуваше някакво мисловно упражнение или техника за релаксация. Когато ги отвори обаче, изглеждаше дори по-зле.

– Какъв кошмар! – каза.

Прочисти гърло, но звукът прозвуча като скимтене, а не като кашляне.

– Кажете ми нещо, господа. Някога изпитвали ли сте усещането за пълен провал? Точно така се чувствам аз в момента. Всеки нов ужас... всяка смърт... всяко ново нещо за Флорес или Скард, или както се казва този човек... всяко странно откритие за случващото се тук, в училището... всичко това само доказва пълното ми поражение. Какъв празноглав идиот съм бил само!

Поклати глава – много бавно, все едно някакво странно подводно течение я люшкаше напред-назад.

– Такава глупава, фатална гордост! Да си въобразявам, че мога да изцеря епидемия с такава невероятна, първобитна сила!

– Епидемия?

– Това не е терминът, с който в моята професия се описват кръвосмешението и унищожителните последици от него, но аз лично го намирам за доста удачен. Колкото по-дълго работя в тази сфера, толкова по-силно се убеждавам, че от всички престъпления, извършвани от едно човешко същество спрямо друго, най-ужасното и разрушителното е сексуалното насилие на възрастен над дете – особено когато насилникът е родител на детето.

– Защо казвате това?

– Защо ли? Просто е. Двата примитивни и основни модела на човешките взаимоотношения са родителството и чифтосването. Кръвосмешението унищожава ясната структура на тези два типа връзки, защото ги сблъсква и слива една с друга и в крайна сметка омърсява и двете. Аз лично вярвам, че тази травма уврежда нервните структури, поддържащи естественото за всеки от двата модела поведение, което отговаря за разделението и границите им. Разбирате ли какво казвам?

– Да, така мисля – отвърна Гърни.

– На мен лично ми е трудно да го схвана – заяви Хардуик, който досега безмълвно бе следил дългата размяна на реплики между Аштън и Гърни.

Аштън го погледна с недоверие и обясни:

– За да дава резултати, терапията на подобна травма трябва да възстанови границите между реакциите, характерни за връзката родител-дете, и онези, типични за сексуалната връзка. Трагедията е, че не съществува лечение, което да съответства по сила на разрушителното насилие, чиито последици се опитва да излекува. Това е все едно да се опитваш да построиш с лъжица стена, бутната от булдозер.

– Но... не е ли именно това проблемът, към който сте избрали да насочите кариерата си?

– Да. И сега е пределно ясно, че съм се провалил. Тотално.

– Няма как да сте сигурен в това.

– Защото не всяка възпитаничка на "Мейпълшейд" е решила да изчезне в подземния свят на извратения секс? Защото не всичките са заколени заради нечие гнусно удоволствие? Защото не всяка ражда деца, които после да изнасилва? Не всичките излизат толкова болни и побъркани, колкото са били, когато са влезли? Няма как да съм сигурен ли? В момента съм сигурен само в едно: че по време на моето ръководство, водена от моята интуиция и решения, академията се е превърнала в магнит за ужас и убийства, в резерват, където ловува чудовище. Под моето ръководство училището "Мейпълшейд" е напълно унищожено! Да, това го знам със сигурност.

– И сега какво? – остро попита Хардуик.

– Какво следва? Гласът на един практичен ум.

Аштън затвори очи и не каза нищо в продължение на цяла минута, може би повече. Когато проговори отново, очевидно се насилваше да звучи нормално:

– Сега какво ли? Каква ще е следващата стъпка? За мен това ще е да сляза долу в църквата, да се покажа пред момичетата и да видя какво мога да сторя, за да успокоя нервите им. А каква ще е вашата следваща стъпка... нямам представа. Казвате, че сте дошли тук, водени от интуицията си. Най-добре ще е пак да се обърнете към нея за насоки.

Аштън стана от масивния, тапициран с кадифе стол и извади от чекмеджето на бюрото си нещо, което приличаше на дистанционно управление за врата на гараж.

– Осветлението и ключалките на долния етаж се контролират по електронен път – обясни той.

Тръгна към вратата, но пред нея спря и се върна. Включи големия монитор на бюфета зад бюрото си. Появи се картина: вътрешността на църквата. Подът бе каменен, както и високите стени, чиято безцветна суровост бе нарушавана от дълги драперии в бургундско червено и гоблени, чийто сюжет не се виждаше ясно. Тъмните дървени пейки не бяха подредени в обичайните за църква редици. Вместо това бяха обособени нещо като сепарета, шест на брой, всяко включващо три пейки във формата на триъгълник. Очевидно целта бе да се улеснят общуването и разговорите. Навсякъде седяха момичета в тийнейджърска възраст. От колонките на монитора се разнасяше глъчката на множество женски гласове.

– Долу има камера с висока резолюция, както и микрофони, които предават на този компютър – каза Аштън. – Гледайте и слушайте, и ще добиете известна представа за ситуацията.

После се обърна и излезе от стаята.

Глава 75

Затвори очи

На компютърния екран Гърни и Хардуик видяха Скот Аштън да влиза през страничната врата на параклиса, зад образуваните от пейки триъгълници. Тя се затвори зад гърба му с глухо тупване. Все още държеше в ръка малкото дистанционно. Момичетата заемаха почти всичките места на пейките – някои седяха нормално, други бяха спуснали крака от двете страни или пък ги бяха кръстосали в йога пози, имаше и коленичили. Част от тях бяха потънали в собствените си мисли, но повечето разговаряха помежду си – някои по-тихо, други по-отчетливо.

Онова, което изненада Гърни, бе колко обикновени са тези момичета. На пръв поглед приличаха на повечето нормални, погълнати от себе си тийнейджърки, а не на обитателките на институция, оградена с бодлива тел. При това разстояние от камерата не бе възможно да се забележи зловредното и пагубно поведение, което ги бе довело тук. Гърни предположи, че само очи в очи, наблюдавайки внимателно израженията им, можеш да разбереш, че са различни – по-егоистични, погълнати от себе си, безразсъдни, жестоки и обсебени от секса. В крайна сметка (точно както при снимките на убийци) белегът за опасност – ледът, вероятно се виждаше не другаде, а в очите.

После забеляза, че ученичките не са сами. Във всеки от триъгълниците имаше по един или двама по-възрастни – вероятно учители или съветници, или както се наричаха в "Мейпълшейд" хората, които предлагаха напътствия и лечение. В другия край на помещението, почти невидим в сенките, се бе изправил доктор Лазаръс, със скръстени ръце и неразгадаемо изражение.

Почти веднага след влизането на Аштън присъстващите го забелязаха и глъчката започна да стихва. Едно от по-големите и по-хубави момичета се приближи към застаналия в дъното Аштън. То бе високо, русо, с бадемовидни очи.

Гърни хвърли поглед към Хардуик, който се бе привел напред на стола си и внимателно се взираше в екрана.

– Видя ли дали я повика? – запита Гърни.

– Май направи жест с ръка – отвърна детективът. – Все едно махна. Защо?

– Просто съм любопитен.

На качествения монитор профилите на Аштън и високата блондинка се различаваха много ясно, виждаше се дори движението на устните им. Гласовете им обаче не се чуваха добре, думите се смесваха с разговора на групата ученички наблизо.

Гърни също се наведе към екрана:

– Имаш ли някаква представа какво казват?

Хардуик се съсредоточи върху лицата им, дори наклони глава, сякаш така щеше да чува по-добре.

Момичето на екрана каза нещо и се усмихна, Аштън ѝ отвърна и махна с ръка. После целенасочено тръгна по пътеката, около която обикновено бяха разположени пейките в църквите, и се покачи на нещо като подиум, където някога се бе намирал олтарът. Обърна се с гръб към камерата и с лице към събраните ученички. Мърморенето бързо стихна и настъпи пълна тишина.

Гърни погледна въпросително към Хардуик:

– Успя ли да чуеш нещо?

Другият мъж поклати глава:

– Може да ѝ е казал всичко. Не успях да различа думите заради шума наоколо. Не мога да чета по устните.

На екрана Аштън започна да говори с непринуден авторитет. Шоколадовият му баритон се лееше плавно и спокойно, гладък като коприна и някак по-дълбок от обичайното заради ехото в готическата черква:

– Дами – произнесе думата с почти благоговейна учтивост, – случиха се ужасни неща, плашещи неща, и всички са разстроени. Ядосани, уплашени, объркани и разстроени. Някои от вас може би имат проблеми със съня, да изпитват безпокойство, да сънуват кошмари. Най-лошото е може би това, че не знаете какво точно става. Всички искаме да разберем срещу какво сме изправени, а никой не ни казва.

Мъжът направо излъчваше тревогата, която описваше. Превърнал се бе в олицетворение на емоция и разбиране, като в същото време – вероятно чрез дълбокия и и нетрепващ глас, чрез мелодичния си като виолончело тембър – успяваше да вдъхне на другите дълбоко спокойствие.

– Я го виж ти, бива го да дрънка! – заяви Хардуик с тона на човек, който се възхищава на ловкостта на майстор-джебчия.

– Да, определено е професионалист – съгласи се колегата му.

– Не толкова добър като теб, шампионе.

Гърни изкриви лице в неразбираща, въпросителна гримаса.

– Обзалагам се, че може да научи това-онова от твоето шоу в академията.

– Какво знаеш ти за моето академи...

Хардуик посочи монитора:

– Ш-ш-шт! Да не изпуснем нещо.

Думите на Аштън се плъзгаха като бистра вода по гладки камъни:

– Някои от вас ме попитаха за напредъка на криминалното разследване. Колко знае полицията, какво точно прави, колко близо е до залавянето на виновника? Това са логични въпроси, които всички си задаваме. Ще е добре да научим повече, всеки от нас да може да сподели притесненията си, да зададе въпросите, които го вълнуват, да получи отговори. Затова помолих главните детективи, които работят по случая, да дойдат в "Мейпълшейд" утре сутринта – да поговорят с нас, да ни обяснят какво става и какво вероятно ще стане по-нататък. Те ще имат въпроси, ние също ще имаме, така че смятам, че разговорът ще е много полезен за всички ни.

– Какво мислиш за това? – попита ухилено Хардуик.

– Мисля, че е...

– Мазен като прасе, залято с олио?

– Бих казал, че го бива да контролира начина, по който хората виждат нещата.

Хардуик посочи екрана – Аштън тъкмо сваляше мобилен телефон от халката на колана си. Погледна го, намръщи се, натисна някакво копче и го доближи до ухото си. Каза нещо, но момичетата по пейките отново бяха започнали да говорят помежду си и думите му за пореден път се изгубиха във врявата наоколо.

– Долавяш ли нещо? – попита Гърни.

Хардуик се вгледа внимателно в устните на Аштън, после поклати глава:

– Същото като преди малко, докато говореше с блондинката. Може да е всичко.

Обаждането приключи и Аштън прибра телефона в джоба си. Едно момиче в задната част на помещението вдигна ръка. Той не го забеляза (или може би нарочно не му обърна внимание), така че то се изправи и започна да маха с ръка, при което успя да привлече погледа му.

– Да? Дами... Мисля, че някой има въпрос или пък коментар.

Момичето – оказа се, че това е блондинката с бадемовидните очи, за която Хардуик току-що бе споменал – попита:

– Чух, че Хектор Флорес е бил видян тук днес, точно тук, в параклиса. Вярно ли е?

Аштън се развълнува и смути, което изобщо не бе характерно за него:

– Какво... кой ти го каза?

– Нямам представа. Едни момичета говореха на стълбището в главната сграда – не съм сигурна кое от тях точно беше. Не можах да видя от мястото, където бях застанала. Обаче тя каза, че го е видяла – видяла е Хектор. Ако това е вярно... наистина е страшно!

– Ако бе вярно, наистина щеше да е страшно – заяви Аштън. – Може би онази, която е казала, че го е видяла, ще ни разкаже нещо повече. В момента всички сме тук. Тя също би трябвало да е тук.

Замълча в очакване и огледа събраните момичета. Изминаха пет дълги секунди, след което той добави с добродушно разбиране:

– На някои хора може би просто им харесва да разпространяват страшни слухове. – Все пак той не изглеждаше съвсем спокоен. – Други въпроси има ли?

Едно от по-малките момичета вдигна ръка и запита:

– Колко време още трябва да останем тук?

Аштън се усмихна като любящ баща:

– Докато има полза, и нито минута повече. Надявам се, че във всяка от групите споделяте своите мисли, притеснения, чувства – особено страховете, които са съвсем естествени след смъртта на Савана. Искам да изразите всичко, което ви минава през ума, и да се възползвате от помощта на сътрудниците на групата, както и да си помогнете една на друга. Процесът работи. Всички знаем, че работи. Имате доверие в него.

Аштън слезе от платформата и започна да обикаля из помещението. От време на време казваше по някоя окуражителна дума, но преди всичко наблюдаваше груповите дискусии по пейките. Понякога се заслушваше много внимателно, друг път сякаш потъваше в собствените си мисли.

Докато Гърни наблюдаваше случващото се, вниманието му отново бе привлечено от факта, че в сцената има нещо фундаментално сбъркано и странно. Сградата може и да се използваше за светски цели, но все още изглеждаше, миришеше и създаваше усещането за църква. Комбинацията с необузданата и извратена енергия на настоящите обитателки на "Мейпълшейд", особено на фона на вероятния случай на серийни убийства, бе изключително смущаваща.

Аштън продължаваше бавно да се разхожда между ученичките и техните "сътрудници", но Гърни бе спрял да обръща внимание на екрана.

Затвори очи и отпусна глава на кадифената облегалка на стола си. Съсредоточи се възможно най-пълно върху простото усещане за въздуха, който взлизаше и излизаше през ноздрите му. Опита се да прочисти ума си, да изхвърли бъркотията от отломки. Почти успя, но имаше нещо дребно, което не успяваше да прогони.

Едно съвсем дребно нещо.

Коментарът на Хардуик, който отказваше да напусне ъгъла на съзнанието му, беше се вклинил там и го тормозеше... Коментарът му на въпроса на Гърни какво според него е казал Аштън на блондинката.

Хардуик бе отговорил, че гласът на Аштън се слива с останалите в параклиса и думите му не могат да се различат.

"Може да ѝ е казал всичко."

Именно това притесняваше Гърни.

А сега знаеше причината.

Тези думи бяха събудили в него спомен, първоначално на подсъзнателно ниво.

Сега обаче той се върна, ярък и конкретен.

Друго време. Друго място. Скот Аштън, който говори сериозно с млада блондинка на една просторна, грижливо окосена морава. Разговорът им не може да се чуе. Разговор, който потъва в гълчавата от стотици гласове, без думите да могат да се различат. Разговор, по време на който Скот Аштън би могъл да каже всичко на Джилиан Пери.

Може да ѝ е казал какво ли не. И този единствен факт бе в състояние да промени цялата картина.

– Добре ли си? – попита Хардуик, докато го наблюдаваше.

Гърни кимна съвсем леко, сякаш се опасяваше, че всяко по-рязко движение би могло да разруши крехката верига от възможности, които обмисляше.

Можеше да е казал всичко. Нямаше какво е казал в действителност, защото гласовете не се чуваха. И така, какво можеше да е казал?

Да предположим, че е казал: "Каквото и да става, не казвай нито дума."

Да предположим, че е казал: "Каквото и да става, не отваряй вратата."

Да предположим, че е казал: "Имам изненада за теб, затвори очи."

Мили боже, да допуснем, че е казал именно това: "Затвори очи за най-голямата изненада в живота си!"

Глава 76

Поредният пласт

– Какъв, по дяволите, е проблемът? – настоя Хардуик.

Гърни само поклати глава, защото все още не бе готов да отговори. В момента следваше логическата верига от възможности в ума си с животинско настървение, което го накара да скочи на крака. Започна да крачи, първо бавно, напред-назад по персийския килим пред бюрото на Аштън. Порцелановата лампа на ръба откъм него хвърляше кръг мека светлина върху сложния рисунък на килима, напомнящ цветна градина.

Ако беше прав – а това бе най-малкото възможно – какво следваше от този извод?

На екрана се виждаше Аштън, застанал до една от тъмночервените завеси, които покриваха отделни участъци от стените на параклиса. Благият му поглед бавно обхождаше събраните вътре момичета.

– Какво има? – продължаваше Хардуик. – За какво мислиш, мамка му?

Гърни спря да крачи и леко намали звука на колонките, за да се съсредоточи по-добре върху собствените си мисли.

– Онзи коментар преди малко... че Аштън може да е казал всичко?

– Да? И какво за него?

– С него ти може би срина едно от ключовите ни предположения за убийството на Джилиан.

– Кое предположение?

– Основното. Предположението, че знаем защо е влязла в бунгалото.

– Е, знаем с каква цел тя самата е казала, че отива. На видеоклипа казва на Аштън, че иска да убеди Флорес да излезе за сватбения тост. А Аштън спори с нея. Казва ѝ да не се занимава с него. Обаче тя тъй или иначе влиза право вътре, мамка му!

Очите на Гърни проблеснаха:

– Да допуснем, че този разговор не се е състоял.

– Е, нали е записан на видеото! – Хардуик явно бе колкото подразнен от възбудата му, толкова и объркан от думите му.

Гърни заговори бавно, сякаш всяка сричка беше скъпоценност:

– В действителност разговорът не е записан на видеото.

– Естествено, че е!

– Не. На записа се вижда как Скот Аштън и Джилиан Пери разговарят на поляната, на заден план на картината. Застанали са твърде далеч и камерата не може да улови гласовете им. "Разговорът", за който се сещаш – за който всички, видели записа, се сещат – всъщност е преразказ на въпросния разговор, който по-късно Скот Аштън прави пред Бърт Лунц и съпругата му. На практика няма как да разберем какво му е казала Джилиан в действителност, нито какво ѝ е казал Аштън. А и до този момент нямахме повод да се съмняваме в каквото и да било. Но всъщност знаем само онова, което Аштън твърди, че е било казано. А както ти спомена преди малко по повод неразбираемия разговор с блондинката в параклиса – той може да е казал всичко.

– Добре – несигурно произнесе Хардуик, – Аштън може да е казал всичко. Това го разбирам. Ти обаче какво смяташ, че ѝ е казал наистина? Тоест, какъв е смисълът на това? Защо да лъже за причината Джилиан да отиде до бунгалото?

– Хрумва ми поне една, при това ужасна причина. Така за пореден път се оказва, че не знаем онова, което си мислехме, че знаем. Сигурно е само това, че са разговаряли, след което тя е влязла в бунгалото.

Хардуик нетърпеливо започна да потропва по облегалката на приличния си на трон стол.

– Това не е всичко, което знаем. Доколкото си спомням, една жена отиде да я повика. Почука на вратата, нали така? Сервитьорка от фирмата за кетъринг. По онова време Джилиан вече би трябвало да е мъртва, или поне да не е в състояние да отвори вратата. И не разбирам накъде, по дяволите, биеш с това!

– Нека започнем от самото начало. Ако погледнеш действителните, визуални доказателства и забравиш преразказа, който чухме, остава въпросът има ли друг разказ, заслужаващ доверие? Описание, което да съответства на реално случващите се на екрана събития?

– Какъв например?

– На видеозаписа изглежда сякаш Джилиан прави знак на Аштън и посочва часовника си. Добре. Да предположим, че я е помолил да му напомни, когато дойде моментът за сватбения тост. Да допуснем също, че когато е отишъл при нея, ѝ е казал, че има голяма изненада за нея и я е накарал да отиде до бунгалото – точно преди наздравицата. Така че Джилиан трябва да отиде там, да заключи вратата и да запази пълно мълчание. Който и да дойде до вратата, не бива да я отваря и не бива да казва дори дума. Всичко е част от голямата изненада, а тя ще разбере каква е по-късно.

Сега Хардуик слушаше съсредоточено:

– Искаш да кажеш, че си е била съвсем добре, когато сервитьорката е почукала на вратата?

– А после, когато самият Аштън отваря вратата със собствения си ключ, да допуснем, че казва нещо от рода на: "Затвори очи! Затвори очи – предстои най-голямата изненада в живота ти!"

– А след това какво?

Гърни замълча за миг.

– Помниш ли Джейсън Стрънк?

– Серийния убиец? – попита намръщено Хардуик. – Той пък какво общо има?

– Спомняш ли си как убиваше жертвите си?

– Това не беше ли оня тип, дето нарязваше телата и ги пращаше по пощата на местните ченгета?

– Същият. Аз обаче имах предвид оръжието, което е използвал.

– Сатър за месо, нали така? Нещо японско и остро като бръснач.

– Който носел в обикновен пластмасов калъф под якето си.

– Тоест... накъде биеш? О, хайде бе! Нали не твърдиш, че... че Скот Аштън е влязъл в бунгалото, наредил е на новоизлюпената си съпруга да затвори очи, след което ѝ е резнал главата?

– Ако се основаваме само на визуалните доказателства, тази история е точно толкова възможна, колкото и първата, която чухме.

– Боже, то много неща са възможни, ама... – Хардуик поклати глава. – И след това какво? След като отрязва главата на булката си, я наглася внимателно на масата, започва да крещи, мушва окървавения сатър в джоба си, излиза от къщичката и се строполява на земята?

– Точно така. Последната част е записана на видеоклипа – как крещи и пада в розовите храсти. Всички се втурват към него, надничат в бунгалото и стигат до извод, който предвид обстоятелствата е съвсем логичен. Изводът, до който Аштън е искал да стигнат. Следователно не е имало причина да го претърсват. Ако в джоба си е криел сатър или някакво по-дребно оръжие, никой не би разбрал. А пък след като кучето-следотърсач е открило окървавеното мачете в гората, всичко е изглеждало пределно ясно. Разказът за Хектор Флорес се превръща в установена истина, която чака само печат на одобрение от Род Родригес.

– Мачетето... с кръвта на Джилиан... Но как...

– Кръвта спокойно може да е дошла от пробата за определяне на нивото на лития в кръвта ѝ, тестът е бил два дена по-рано. Аштън може да е отменил уговорката с лаборантката и лично да ѝ е взел кръв. А може и да се е сдобил с нея по друг начин, да е засякъл лаборантката по пътя – така както мислехме, че може да е направил Флорес. Колкото до мачетето, може да го е оставил в гората сутринта преди приема. Представи си, че размазва кръвта по него, отнася го до задния прозорец на бунгалото, поръсва няколко капки кръв на перваза, после оставя следата със сексуалния феромон, за да подведе кучетата да вървят по нея, а накрая се връща през бунгалото. В този момент, преди празненството, на поляната не е имало камери, а това би обяснило как мачетето се е озовало в гората, без камерите да са записали някой да минава пред онова проклето дърво!

– Чакай малко, забрави нещо. Как, по дяволите, е успял да ѝ пререже гърлото със сатър – и да прекъсне сънната артерия – без кръвта да го оплиска целия? Да, знам какво пише в доклада на съдебния патолог, че кръвта се е стекла от другата страна на тялото, а идеята, че убиецът е използвал главата ѝ, за да се предпази от струята, бе моя. Обаче със сигурност ще го опръска поне малко, нали?

– А може и да е имало кръв по него.

– И никой не я е забелязал?

– Ами помисли, Джак – помисли за сцената на видеозаписа. Аштън бе облечен с тъмен костюм. Пада в кална леха с цветя. Розови храсти с тръни. Целият е бил изцапан. Доколкото си спомням, услужливи гости го заведоха до къщата. Залагам си пенсията, че веднага се е насочил към някоя баня. Там е можел да се отърве от сатъра и дори да смени костюма си с друг подобен, предварително изцапан с пръст. Така че, когато излиза отново, пак е измърлян, но по него няма и следа от кръвта на жертвата.

– Мамка му! – измърмори замислено Хардуик. – Наистина ли вярваш във всичко това?

– Честно казано, Джак, нямам причини да вярвам в каквото и да било. Но смятам, че е възможно да е станало така.

– Не мислиш ли, че някои моменти от тази теория не се връзват?

– Това, че знаменит психиатър може да се окаже хладнокръвен убиец?

– Всъщност тая част ми допада най-много – заяви Хардуик.

Гърни се усмихна за първи път през този ден.

– Има ли друго, което да не ти се връзва? – запита той.

– Да. Ако Флорес не е бил в бунгалото, когато е убита Джилиан, къде, по дяволите, е бил?

– Може вече да е бил мъртъв – каза Гърни. – Може би Аштън го е убил, за да излезе, че Флорес е виновен и е избягал. А може сценарият ми да е съшит с бели конци, както и всички останали теории в разследването.

– Следователно тоя тип е или престъпник от световна класа, или невинната жертва на такъв. – Хардуик хвърли поглед към монитора зад бюрото на Аштън. – За човек, чийто свят уж се срутва, изглежда много спокоен. Къде отидоха отчаянието и безнадеждността?

– Явно са се изпарили.

– Не разбирам.

– Може да е емоционално устойчив. Или умее да се прави на храбър.

Хардуик изглеждаше все по-озадачен:

– Той защо поиска да гледаме това?

Аштън бавно обикаляше из параклиса с властно, почти арогантно излъчване, подобно на гуру сред последователите си. Собственически. Уверено. Невъзмутимо. С всяка изминала минута излъчваше все повече задоволство и удовлетворение. Човек, който разполага с власт, който всява респект. Ренесансов кардинал. Американски президент. Рокзвезда.

– Скот Аштън явно е скъпоценен камък, който дава множество отражения – заяви очарован Гърни.

– Или шибан убиец! – парира го Хардуик.

– Трябва да решим кое точно.

– Как?

– Като сведем уравнението до основните му съставни части.

– А те са?

– Да допуснем, че Аштън наистина е убил Джилиан.

– И че Хектор не е бил замесен?

– Да – каза Гърни. – Какво би следвало, ако приемем това за изходна точка?

– Че Аштън е изключително добър лъжец.

– И съответно може би е казал и много други лъжи, но ние не сме забелязали.

– Лъжи за Хектор Флорес ли?

– Именно – отвърна Гърни и се намръщи замислено. – За... Хектор... Флорес.

– Какво има?

– Просто... си мисля за нещо.

– За какво?

– Възможно ли е да...

– Какво? – попита Хардуик.

– Само минута. Искам само да...

– Какво?

– Само... опростявам уравнението. Редуцирам го до най-простото... възможно...

– Боже, не млъквай по средата на изреченията! Изплюй камъчето!

Господи! Не би могло да е толкова просто, нали?

А може би беше! Може би наистина бе така съвършено, смехотворно просто!

Защо не си бе дал сметка по-рано?

Разсмя се.

– За бога, Гърни...

Не си бе дал сметка, защото търсеше липсващо парче в пъзела. И не успяваше да го открие. Естествено, че нямаше как да го открие! Защото такова парче нямаше. Никога не бе имало ЛИПСВАЩО парче. Имаше ДОПЪЛНИТЕЛНО парче. Онова парче, което непрекъснато се пречкаше на всичко останало. Парчето, което още от самото начало бе препречвало пътя на истината. Парчето, което бе измислено специално за да попречи на истината да излезе наяве.

Хардуик го гледаше изнервено.

Гърни се обърна към него с лудешка усмивка.

– Знаеш ли защо никой не е успял да открие Хектор Флорес след убийството?

– Защото вече е бил мъртъв?

– Не, не мисля. Има три възможни обяснения. Първо, да е избягал, както всички смятат, че е направил. Второ, да е мъртъв – убит от истинския убиец на Джилиан Пери. Или, трето... никога да не е бил жив.

– За какво говориш, мамка му?

– Възможно е Хектор Флорес никога да не е съществувал. Никога да не е имало такъв човек, Хектор Флорес, а той да е само мит, създаден от Скот Аштън.

– Но всички онези истории...

– Може източникът на всичките да е самият Аштън.

– Какво?

– А защо не? Историите имат начало, разпространяват се, сдобиват се със собствен живот – ти самият неведнъж го каза. Защо да не е възможно всичките истории да са започнали от един и същи човек?

– Но нали има свидетели, които са видели Флорес в колата на Аштън?

– Видели са наемен мексикански работник със сламена каубойска шапка и слънчеви очила. Може да е бил нает от Аштън за конкретния ден.

– Не виждам как...

– Наистина ли не виждаш? Възможно е Аштън да е измислил сам всички истории, всички слухове. Да е предоставил идеалната храна за слуховете. Необикновеният нов градинар. Удивително прилежният и работлив мексиканец. Мъжът, който научавал всичко невероятно бързо. Мъжът с огромен потенциал. Пепеляшката от мъжки пол. Протежето. Личният асистент, който се ползва с такова доверие. Геният, който започнал да проявява дребни чудатости. Мъжът, който стоял гол и на един крак в градинската беседка. Толкова много истории, така интересни, така колоритни и живи, така шокиращи, възхитителни и лесни за повтаряне. Наистина, идеална храна за клюките. Божичко, не разбираш ли? Разказал е на съседите си една неустоимо интересна сага и те са хукнали да я разправят насам-натам, едни на други и на напълно непознати. Създал е Хектор Флорес от нищото и го е превърнал в легенда, добавяйки глава след глава. Легенда, за която в Тамбъри не спирало да се говори. Този човек станал толкова голям и значим, че бил по-истински от истината.

– Ами куршумът, изстрелян по чашата за чай?

– Това е най-лесното нещо на света. Аштън може да е стрелял сам, после да е скрил пушката и да я е обявил за открадната. Хората лесно ще повярват, че откаченият и неблагодарен мексиканец е отмъкнал скъпата пушка на доктора.

– Ами момичетата, с които Хектор е разговарял в "Мейпълшейд"...

– Всички момичета, с които уж е разговарял, много удобно са или мъртви, или изчезнали. Следователно как можем да разберем дали изобщо е говорил с някого? Не разполагаме със свидетел, който да потвърди, че го е виждал лично. Всъщност това само по себе си не е ли изключително странно?

Двамата се спогледаха, а после погледнаха към монитора, където Аштън казваше нещо на две от момичетата – може би им даваше някакви указания, тъй като сочеше към различни части на помещението. Изглеждаше спокоен и отпуснат като главнокомандващ на победна армия в деня, когато врагът капитулира.

Хардуик поклати глава.

– Наистина ли смяташ, че Аштън е измислил цялата тази невероятно сложна схема – дори несъществуващ митичен персонаж – и е успял да поддържа измислицата си цели три години само за да има кого да обвини в случай, че някой ден реши да се ожени и да убие жена си? Това не е ли нелепо?

– Да, от твоите уста наистина звучи абсурдно. Да предположим обаче, че е имал друга причина за "създаването" на Хектор.

– Каква?

– Не зная. Някаква по-голяма, по-значима причина. И по-прагматична.

– Не ми изглежда много вероятно. Ами оная работа със Скард? Не се ли градеше всичко на теорията, че един от братята, вероятно Леонардо, се преструва на Хектор и убеждава непокаяли се момичета от "Мейпълшейд" да напуснат дома си, за да си докарат пари и тръпка след завършването? Ако Хектор не съществува, какво става с целия сценарий за сексуалните робини?

– Нямам представа.

Гърни знаеше, че този въпрос наистина е от изключително значение. Какъв смисъл имаха всичките им теории, които зависеха от идеята, че Леонардо Скард е действал като Хектор Флорес, ако такъв човек никога не бе съществувал?

Глава 77

Последен епизод

– Между другото – подхвърли Гърни, – случайно да си носиш служебното оръжие?

– Винаги го нося – отвърна Хардуик. – Глезенът ми все едно е гол, ако кобурът не виси на него. По моето скромно мнение понякога куршумите са не по-лошо средство за решаване на проблема от ума. Защо питаш? Каниш се да предприемеш нещо зрелищно ли?

– Не, нищо зрелищно засега. Трябва да сме доста по-уверени в това, какво точно става.

– Само преди малко звучеше много уверен в себе си!

Лицето на Гърни се изкриви в гримаса:

– Сигурен съм, че моята версия за убийството на Пери е възможна. Или поне, че не е невъзможна. Скот Аштън може да е убил Джилиан Пери. Възможно е да го е направил. Трябва обаче да се разровим повече, нужни са ни още факти. В момента нямаме никакви улики и никакви мотиви. Не разполагаме с нищо освен с моите разсъждения, които са просто упражнение за ума.

– Ами ако...

Въпросът на Хардуик бе прекъснат от звука на тежката църковна врата, която се отвори и се хлопна. Чу се рязко металическо щракване. Двамата инстинктивно се приведоха към мрачните стълби отвъд прага на кабинета и се ослушаха за стъпки.

Миг по-късно се появи Скот Аштън и влезе в стаята. Излъчваше същата властност и усещане за контрол, които бяха наблюдавали на монитора. Докторът потъна в тапицирания с кадифе стол зад бюрото си, свали слушалката за блутут от ухото си и я пусна в най-горното чекмедже. Постави ръце на солидния черен плот на бюрото и бавно преплете пръсти с изключение на палците. Тях задържа изпънати паралелно един на друг, сякаш така по-лесно можеше да ги сравни – сравнение, което очевидно му бе много интересно. След като известно време се усмихваше мълчаливо на собствените си мисли, той раздели ръце и ги разпери в странен, нехаен жест – с обърнати нагоре длани и косо отпуснати пръсти.

После бръкна в джоба на сакото си и извади малокалибрен пистолет. Действието бе абсурдно небрежно – толкова напомняше на ваденето на кутия цигари, че за момент Гърни си помисли, че именно това е направил.

С почти сънливо движение Аштън насочи малкия полуавтоматичен 25-калибров пистолет "Берета" в някаква точка между Гърни и Хардуик. Погледът му обаче бе прикован в Хардуик.

– Направете ми една услуга, моля. Поставете ръце на облегалките на стола си. Веднага, ако обичате. Благодаря. Сега, без да ставате, вдигнете бавно крака от пода. Благодаря. Наистина оценявам високо съдействието ви. Вдигнете ги по-високо. Благодаря. Сега, ако обичате, протегнете крака напред, към бюрото ми. Продължете да ги протягате, докато не ги поставите върху бюрото. Благодаря. Така е много добре, много любезно от ваша страна.

Хардуик следваше наставленията му със спокойната съсредоточеност на човек, който слуша инструктора си по йога. Когато качи стъпалата си на бюрото, Аштън се наведе от другата страна, бръкна под десния му крачол и извади от кобура малък пистолет Kel-Tec P32. Огледа го, претегли го в ръка, после го остави в най-горното чекмедже.

Седна отново и се усмихна:

– Е, така е много по-добре. Твърде много въоръжени хора в една и съща стая – няма начин да не се случи някаква трагедия. Детективе, свалете крака от масата, ако желаете. Смятам, че сега вече всички можем да се отпуснем, след като изяснихме какъв е редът.

Той мързеливо насочи погледа си първо към единия, после към другия и каза развеселено:

– Трябва да отбележа, че днешният ден става все по-приятен. Направо прекрасен. Толкова много нови... развития. А пък вие, детектив Гърни, наистина преуморихте миниатюрния си мозък – мъркаше той с меден сарказъм. – Описахте такъв сензационен сценарий... Направо като филмов сюжет! Скот Аштън, прославен психиатър, убива съпругата си по време на сватбеното си тържество в присъствието на стотици гости. Достатъчно било само да ѝ каже: "Затвори очи!" Хектор Флорес никога не е съществувал. Окървавеното мачете било хитра уловка. В джоба му имало месарски сатър. Гмурване в розовите храсти, маскирано като случайно произшествие. Ловко преобличане в банята. И така нататък, и така нататък. Разкрит е един майсторски замислен заговор. Разрешен е сензационен случай на убийство. Изобличени са търговци на перверзии. Мъртвите получават правосъдие. Живите живеят щастливо до края на дните си. Достатъчно добре ли възпроизведох нещата?

Ако бе очаквал шок или страх след обобщението на разговора им, със сигурност остана разочарован. Гърни притежаваше умението да запазва спокойствие, когато бе натясно, да се държи кротко и да говори с един особен, леко отнесен тон, който би бил по-подходящ за друга, не толкова опасна ситуация. Именно така постъпи сега.

– Да, доста изчерпателно обобщение – каза просто той.

Не показа да е изненадан от факта, че докато е бил на долния етаж, Аштън е слушал разговора им, вероятно чрез предавател в слушалката и микрофон, скрит в стаята. Не, не вероятно, а със сигурност. Гърни тайничко се смъмри задето не бе обърнал внимание на странната аномалия – по-рано в параклиса Аштън бе говорил по телефон, който придържаше с ръка към ухото си; следователно ползваше слушалката за друго. Да пропусне нещо така очевидно бе болезнено, но Гърни никога не би позволил да му проличи.

Трудно му бе да прецени какъв точно е резултатът от нехайния му отговор. Надяваше се да е постигнал целта си и поне малко да е разтърсил Аштън. Дори най-лекото съмнение, което би могъл да посее у него за това, кой контролира ситуацията, щеше да е от полза.

Аштън премести поглед към Хардуик, който съсредоточено гледаше пистолета. Поклати глава, сякаш предупреждаваше непослушно дете:

– Както казват по филмите, детективе, не си го и помисляй! Ще ти вкарам три куршума в гърдите, преди да успееш да станеш от стола. – После със същия тон се обърна към Гърни: – А ти, детективе, си като муха, която незнайно как се е вмъкнала в къщата. Бръмчиш насам-натам, ходиш по тавана. Бръм-м-м! Виждаш, каквото може да се види. Бръм-м-м! Обаче не проумяваш онова, което виждаш. Бръм-м-м! А после – ЦАП! Цялото това бръмчене наоколо – за нищо. Цялото търсене и гледане – за нищо! Защото не си в състояние да разбереш какво виждаш. А и как би могъл? Та ти си само една муха! – и започна да се смее беззвучно.

Гърни знаеше, че от стратегическа гледна точка най-важното е да забави нещата, да ги отложи. Ако Аштън наистина бе убиецът, както изглеждаше, съревнованието на умовете им щеше да бъде борба за емоционално надмощие. Следователно най-належащата задача за Гърни бе да проточи нещата възможно най-дълго – да въвлече противника си в играта и да я продължи до мига, в който се появи възможност да я приключи благоприятно. Облегна се назад и се усмихна:

– Обаче в този случай, Аштън, мухата позна, нали? Този пистолет нямаше да е в ръката ти, ако не бях улучил.

Аштън спря да се смее.

– Да си улучил ли?! Майсторът на умозаключенията се фука, че е улучил? И то след като аз ти поднесох всички онези дребни факти? Факта, че някои от възпитаничките ни липсват, споровете за коли, това, че въпросните млади дами до една са участвали в реклами на "Кармала"? Ако не се бях изкушил да те подразня, да ти възбудя любопитство... да направя по-интересно състезанието... нямаше да стигнеш по-далеч от тия кретени, колегите си!

Сега бе ред на Гърни да се засмее:

– Въобще не си целял да направиш състезанието по-интересно. Знаеше, че следващата ни стъпка ще бъде да разговаряме с бившите ученички и всички тези факти веднага щяха да излязат наяве. Тъй че не си ни дал дори частица информация, до която не бихме се добрали и сами след още ден-два. Жалък опит да купиш доверието ни с информация, която няма как да скриеш!

Гърни наблюдаваше внимателно изражението на Аштън – замръзнала маска, опит да демонстрира невъзмутимост – и се убеди, че е улучил право в десятката. Понякога обаче в подобни ситуации не бе добре да си прекалено прав или да улучиш точно целта.

Следващите думи на Аштън предизвикаха у него ужасното предчувствие, че случаят е именно такъв:

– Няма смисъл да губим повече време. Искам да видиш нещо. Искам да видиш как приключва историята.

Той се изправи и със свободната си ръка завлече тежкия си стол съвсем близо до отворената врата на кабинета, като по този начин оформи триъгълник между себе си, големия плосък монитор на шкафа зад бюрото и двата стола срещу бюрото, на които седяха Гърни и Хардуик. От тази позиция, докато седеше с гръб към вратата, можеше да наблюдава едновременно екрана и тях двамата.

– Не гледай мен – каза Аштън и посочи монитора. – Гледай към екрана. Предаване на живо. "Мейпълшейд": Последен епизод". Не такъв завършек бях предвидил, но при предаването на живо човек трябва да е гъвкав. Добре. Всички са заели местата си. Камерата работи, действието започва, но ми се струва, че там долу ще ни трябва повечко светлина.

Извади малкото дистанционно управление от джоба си и натисна някакво копче.

В параклиса грейнаха стенни лампи и вътре стана значително по-светло. Глъчката от разговорите стихна, докато момичетата от "дискусионните групи" се взираха в лампите.

– Така е по-добре – заяви Аштън и се усмихна доволно. – Като се има предвид приносът ти, детективе, искам да съм сигурен, че виждаш всичко съвсем ясно.

Какъв принос? – искаше да попита Гърни, но вместо това притисна ръка към устата си и сподави една прозявка. После хвърли поглед към часовника си.

Аштън го изгледа продължително и хладно:

– Няма да скучаеш още дълго. – По лицето му премина вълна от леки тикове. – Ти си образован човек, детективе. Кажи ми нещо: знаеш ли какво значи "съответстващо възмездие"?

Странно, но знаеше – от един курс по философия в колежа: наказание, което отговаря точно на извършеното престъпление; наказание, което е съвършено подходящо.

– Да, зная – отговори, с което предизвика изненада в очите на Аштън.

А после с периферното си зрение засече нещо друго – бързо движеща се сянка. Или може би беше част от тъмна дреха, ръкав? Каквото и да беше, изчезна в нишата на площадката, оттатък прага на кабинета, където бе тясно и човек трудно можеше да се побере.

– В такъв случай може да си в състояние да оцениш пораженията, причинени от невежеството ти.

– Разкажи ми – подкани го Гърни с изражение на усилващ се интерес, което, надяваше се, щеше да прикрие страха му по-добре от престорената прозявка преди малко.

– Устройството на ума ти е наистина изключително, детективе. Много е ефективен. Забележителна изчислителна машина, която обхваща всички вектори и вероятности.

Тази характеристика бе диаметрално противоположна на мнението на Гърни за собствените му способности в момента. Зачуди се дали Аштън е преценил душевното му състояние толкова добре, че да е отправил последната забележка като шега. При мисълта за това го полазиха тръпки и започна да му се повдига.

Самият Гърни имаше чувството, че умът, на който дължеше значимите си професионални победи, в момента се плъзга по наклонена плоскост. Губеше тяга и посока, защото се опитваше да сглоби и напасне твърде много неща едновременно. Измисления Хектор. Измисления Джикинстил. Обезглавената Джилиан Пери. Обезглавената Кики Мълър. Обезглавената Мелани Стръм. Обезглавената Савана Листън. Обезглавената кукла в стаята за шиене на Мадлин.

Къде бе центърът на тежестта на всичко това; точката, в която се събираха всички линии? Дали бе тук, в "Мейпълшейд"? Или в къщата от кафяв камък, за която се грижеха "дъщерите" на Стек? Или пък в някое мрачно кафене в Сардиния, където може би точно в момента Джото Скард отпиваше от горчивото си еспресо, спотайваше се като някакъв съсухрен паяк в средата на мрежата си, където се събираха всички нишки на организацията му?

Въпросите без отговор бързо се трупаха.

А сега следваше един съвсем личен: защо не се бе сетил, че стаята може да се подслушва?

Винаги бе смятал, че идеята за "предсмъртното желание" е твърде изтъркана, повърхностна и достъпна. В момента обаче се чудеше дали това грозно клише не е най-доброто обяснение за собственото му поведение. Или пък харддискът на ума му бе прекалено задръстен от необработени подробности?

Необработени факти, колебливи теории и убийства.

Когато всичко се провали, върни се в настоящето.

Постоянният съвет на Мадлин: бъди тук и сега. Внимавай.

Осъзнаването на настоящето: Светия Граал на съзнанието.

В момента Аштън бе по средата на изречението:

– ...трагикомичната тромавост на правосъдната система, която уж се бори против престъпността – и която нито носи правосъдие, нито е систематична, но затова пък със сигурност е престъпна. Когато си има работа със сексуални престъпници, тази система се оказва идиотски политизирана и безумно неадекватна. Не помага на нито един от насилниците, които залавя, а само прави повечето по-лоши. Освобождава всички, които са достатъчно умни, за да заблудят така наречените професионалисти, преценяващи състоянието им. Публикува обществено достъпни списъци на сексуални престъпници, които са непълни и безполезни. Под прикритието на тази измама, която само замазва очите на обществеността, тя пуска на свобода змии, които поглъщат деца! – Изгледа свирепо Гърни, после Хардуик, после пак Гърни. – Именно на тази скапана, перверзна система в крайна сметка служи невероятно устроеният ти ум, цялата ти логика, всичките ти следователски способности, цялата ти интелигентност.

Според Гърни речта беше странна, изкусна филипика, която Аштън очевидно бе упражнявал и произнасял и преди – може би по време на срещи със съмишлениците си. Същевременно обаче тя бе вдъхновявана от осезаема ярост, която съвсем не беше фалшива. Когато се взря в очите му, разпозна този гняв, защото го бе наблюдавал и преди. Виждал го бе в очите на жертви на сексуално насилие, а най-ярко и живо си го спомняше в очите на една петдесетгодишна жена. Беше я гледал, когато тя призна, че е убила с брадва своя седемдесет и пет годишен доведен баща, който я изнасилил едва петгодишна.

В своя защита тя бе заявила пред съда, че иска да е сигурна, че внучката ѝ няма защо да се страхува от него, че ничия внучка няма защо да се страхува. Очите ѝ горяха от буйна, закрилническа ярост и независимо от опитите на адвоката ѝ да я укроти и да я накара да млъкне тя продължи да се кълне, че единственото ѝ желанието е да ги избие всичките – всяко чудовище, всеки насилник, да ги изколи, да ги накълца на парчета. И докато я извеждаха от съда, не спираше да крещи, че ще ги причаква на вратите на затворите и ще убива всеки освободен насилник, че ще заколи и последния, когото пуснат на свобода. Че ще използва сетните сили, дадени ѝ от Господ, за да ги "накълца на парчета!".

Едва тогава Гърни най-после направи връзката – уравнението бе толкова просто, обясняваше всичко.

Погледна към Скот Аштън, който бе кацнал на масивния си църковен стол като ястреб с пламтящи от ярост очи; и за първи път осъзна кой в действителност е този мъж.

– Няма никаква вероятност да пуснат Тирана на свобода и да погълне когото и да било – каза той с равен глас, сякаш бяха обсъждали темата цяла вечер.

Първоначално мъжът не реагира по никакъв начин. Сякаш дори не бе чул думите Гърни, още по-малко бе доловил обвинението в убийство зад тях.

Тогава Гърни отново засече някакво движение на прашната площадка зад него. Този път успя да различи ръка, показваща се от кафяв ръкав, в чийто край проблясваше нещо метално. След миг, точно както бе станало преди малко, ръката изчезна в нишата от другата страна на вратата.

До този момент Аштън бе държал главата си наклонена леко вляво. Сега той я изправи и безкрайно бавно я наклони вдясно. След това премести пистолета от дясната си ръка в лявата, която почиваше в скута му. Повдигна дясната си ръка към главата, пръстите му докоснаха ухото и слепоочието и останаха там. Жестът бе едновременно деликатен и смущаващ. В съчетание с ъгъла, под който бе наклонена главата му, създаваше странното усещане, че се е заслушал в някаква едва доловима мелодия.

В крайна сметка очите му срещнаха тези на Гърни и мъжът сведе ръка към страничната облегалка на стола си, като в същото време вдигна другата, в която държеше пистолета. На лицето му разцъфна усмивка, която увехна като някакво мимолетно, уродливо цвете.

– Ти си един много умен мъж.

Приглушените гласове, които долитаха от колонките на монитора зад него, се усилиха.

Той като че ли не го забелязваше:

– Толкова умен, толкова схватлив, изпълнен с такова желание да впечатли. Да впечатли кого, чудя се?

– Нещо гори – намеси се Хардуик високо и настоятелно.

– Ти си дете – продължи Аштън да следва собствената си мисъл, – дете, което е научило един номер с карти и го показва отново и отново на едни и същи хора, като се опитва да предизвика отново реакцията, която са демонстрирали първия път.

– Нещо гори, по дяволите! – повтори Хардуик и посочи екрана.

Гърни наблюдаваше ту пистолета, ту измамно спокойните очи на мъжа, който го държеше. Каквото и да ставаше на монитора, щеше да почака. В момента искаше Аштън да продължи да говори.

Нещо на площадката отново се раздвижи, след което един дребен мъж с кафява жилетка бавно и тихо пристъпи прага на кабинета. На Гърни му бе необходима цяла секунда, преди да разпознае Хобарт Аштън.

Гърни нарочно не отместваше очи от пистолета в ръката на Скот Аштън. Зачуди се колко ли от случващото се разбира баща му – ако изобщо проумяваше нещо. Какво възнамеряваше да прави, ако изобщо имаше някакви намерения? Защо се промъкваше крадешком? Какво знаеше той или какво подозираше, че да се изкатери по стълбището и да се скрие на площадката? И което бе по-важно, дали виждаше пистолета на сина си от мястото, където бе застанал? Разбираше ли изобщо какво означава оръжието? До каква степен бяха разстроени възприятията му? И може би най-неотложният въпрос: ако старецът направеше нещо (независимо дали нарочно или по невнимание) и разсееше за миг сина си, дали Гърни щеше да успее да се добере до пистолета, преди Аштън да стреля срещу него?

Тези отчаяни разсъждения бяха прекъснати от внезапно избухване:

– Мамка му! Църквата гори! – изкрещя Хардуик.

Гърни погледна екрана, като същевременно следеше с периферното си зрение Скот Аштън и баща му. На монитора ясно се виждаше как от лампите на стените излиза дим. Някои момичета бяха станали от пейките, други се препъваха една през друга да се измъкнат от местата си. Опитваха се да стигнат в средата на централния кораб, върху подиума близо до камерата.

Като видя това, Гърни инстинктивно скочи на крака, а Хардуик го последва.

– Внимателно, детективе – предупреди го Аштън, прехвърли пистолета в дясната си ръка и го насочи към гърдите на Гърни.

– Отключи вратите! – нареди Гърни.

– Не точно сега.

– Какво си мислиш, че правиш, по дяволите?!

От колонките избухнаха писъци. Гърни се обърна точно навреме, за да види как пожарогасителят в ръцете на едно от момичетата се превръща в огнепръскачка и залива с горяща течност най-близката дървена пейка. Друго момиче се втурна към мястото с втори пожарогасител, но резултатът беше същият – струята се възпламени веднага, щом докосна огъня. Очевидно някой бе повредил пожарогасителите и сега те имаха обратен ефект. Това му напомни за един палеж в Бронкс отпреди двайсет години: установи се, че един от пожарогасителите в малък магазин за хардуер е бил изпразнен и напълнен с домашно приготвен напалм.

В параклиса настъпи паника.

– Отключи шибаните врати, копеле такова! – кресна Хардуик на Аштън.

Бащата на Аштън бръкна в джоба на жилетката си и извади нещо с блестящ край. Когато от дръжката изскочи късо острие, Гърни осъзна, че става дума за най-обикновено джобно ножче, с което момчетата дялкат пръчки. Възрастният мъж отпусна ножа отстрани на тялото си и остана така, с безизразно лице и поглед, вперен в облегалката на стола на сина си.

Очите на Скот Аштън пък бяха приковани в Гърни:

– Не е точно предпочитаният от мен финал, но отличната ти намеса изисква именно такъв край. При тези обстоятелства това е най-добрият вариант.

– Господи, пусни ги да излязат, шибан откачалник такъв! – изкрещя Хардуик.

– Направих най-доброто, на което бях способен – спокойно заяви Аштън. – Имах надежди. Всяка година успявахме да помогнем на няколко; но след известно време бях принуден да призная, че повечето не се повлияваха. Излизаха от тук точно толкова покварени, колкото бяха влезли; напускаха ни и тръгваха по света да тровят и унищожават други.

– Нищо не си можел да направиш – увери го Гърни.

– И аз така си мислех... преди да получа Мисията си и Начина на изпълнението ѝ. Ако някоя избереше да води покварен живот, можех най-малкото да огранича времето, да намаля периода, в който трови другите.

Писъците и виковете, които долитаха от колонките, ставаха все по-хаотични. Хардуик започна да се придвижва към Аштън със свъсено като буреносен облак лице. Гърни протегна ръка пред него да го спре. Аштън спокойно вдигна пистолета и го насочи към гърдите на Хардуик.

– За Бога, Джак! – каза Гърни. – Дай да не решаваме въпроса с куршуми, когато нямаме такива!

Хардуик застина и стисна зъби, челюстта му се напрегна.

– И се стигна до "джентълменското споразумение"? – попита Гърни с възхитена усмивка.

– А! Явно господин Болстън се е разприказвал.

– За "Кармала", да. Бих искал да науча повече.

– Вече знаеш много.

– Кажи ми и останалото.

– Историята е съвсем проста, детективе. Идвам от проблемно семейство – каза той с отвратителна усмивка, изразяваща кошмарите, които се криеха зад този клиширан израз от популярната психология. По устните му минаваха тикове, сякаш под кожата пълзяха странни насекоми. – В крайна сметка ме измъкнаха от него, бях осиновен, получих образование. Привлече ме определена сфера на работа. В повечето случаи се провалях. Пациентите ми продължаваха да изнасилват деца. Не знаех какво да сторя – докато не ми хрумна, че връзките на семейството ми ми предоставят начин да събера най-ужасните момичета на света с най-ужасните мъже на света. – Ухили се отново. – "Съответстващо възмездие". Идеалното разрешение. – Усмивката се стопи. – Каквато беше умна, Джилиан научи малко повече, отколкото трябваше. Подочу няколко думи от един телефонен разговор, който не трябваше да чува. Поддаде се на злочестото си любопитство и се превърна в заплаха за целия процес. Естествено, тя така и не разбра всичко, но си въобрази, че може да използва малкото информация, с която се бе сдобила, за да извлече изгода за себе си. Бракът бе първото ѝ искане. Знаех, че няма да е последното. Намерих удовлетворително решение на ситуацията. Съответстващо удовлетворително. За известно време всичко бе наред. А после се появи ти. – Насочи пистолета към лицето на Гърни.

На екрана се виждаха две пейки, обгърнати от пламъци; пламъци бликаха и от половината лампи; част от завесите пушеха. Повечето момичета бяха на пода; някои бяха покрили лицата си, други се опитваха да дишат през парчета плат, откъснати от дрехите им; някои плачеха, други кашляха, трети повръщаха.

Хардуик сякаш всеки момент щеше да избухне.

– А после се появи ти – повтори Аштън. – Умният Дейвид Гърни. И ето какво стана! – Махна с пистолета към монитора. – Защо тази интелигентност не ти подсказа, че историята ще свърши така? И как иначе би могла да свърши? Да не би наистина да смяташе, че ще ги пусна? Възможно ли е умният Дейвид Гърни в действителност да е толкова глупав?

Хобарт Аштън направи няколко крачки и спря зад стола на сина си.

– Това ли е разрешението, Аштън? – изкрещя Хардуик. – Това ли е, откачено копеле такова?! Да изгориш живи сто и двайсет момичета? Това ли е шибаното ти решение?!

– О, да, да, да – това е! Нима наистина смятахте, че ще ги пусна да си вървят, след като най-сетне съм ги вкарал в капана? – Гласът му се извисяваше все повече, хвърляше се неконтролируемо към Гърни и Хардуик като нещо диво, сдобило се със собствен живот. – Мислехте, че ще пусна това гнездо от змии на свобода, да нападнат всички дечица по света? Тия отровни твари, тия отвратителни, слузести, зли твари! Побъркани, гнусни, покварени, слузести твари! Тия хлъзг...

Случи се толкова бързо, че за момент Гърни реши, че не е видял добре. Иззад облегалката на стола се стрелна ръка, светкавично описа дъга – това бе всичко. Невъздържаният изблик на Аштън секна посред дума. После възрастният мъж пристъпи пъргаво и атлетично встрани, сграбчи дулото на пистолета, изви го и рязко го издърпа. Чу се остро изпукване от счупена кост; кокалче на пръст. Главата на Аштън клюмна на гърдите му, а тялото му започна да се накланя напред, прекатури се настрани на пода и застина в ембрионална поза. Едва след като около гърлото му се образува локва кръв, стана ясно какво точно го е убило.

Мускулите по челюстта на Хардуик играеха.

Дребният мъж с кафявата жилетка избърса острието на джобното си ножче в тапицерията на стола, на който допреди малко седеше Аштън, сгъна го умело с една ръка и го прибра в джоба си.

После погледна към Аштън и сякаш благославяше отлитащата душа на сина си, каза меко:

– Ти си едно лайно.

Глава 78

Единственото, което му остава

Силното отвращение, което Гърни бе изпитвал като начинаещ полицай към насилието и кръвта, особено към кръвта от смъртоносни рани, се бе притъпило за двайсетте години в отдел "Убийства" – точно както се притъпява слухът на човек, работил цял живот край пневматични чукове. Бе научил много добре да прикрива истинските си чувства, когато се налагаше, – или поне да маскира ужаса си като обикновена погнуса. Точно така постъпи и този път.

Коментарът му по повод бавно разрастващата се кървава локва, която попиваше в красивия персийски килим, като че се отнасяше за птичи курешки върху предното стъкло на кола:

– Ама че каша.

Хардуик примигна и го изгледа така, сякаш не вярваше на ушите си, убеден, че не е чул правилно. Премести поглед от Гърни към тялото на пода, после към огнения хаос, отразен на монитора. Накрая, недоумяващ, спря очи върху бащата на Аштън:

– Защо не отключваш шибаните врати?!

Гърни и възрастният мъж се гледаха със зловещо равнодушие. Неведнъж в миналото, когато бе изпадал в затруднено положение, способността му да демонстрира пълно хладнокръвие се бе оказвала много полезна и му бе давала преимущество. Явно обаче сега случаят не бе такъв. Старецът излъчваше спокойна, брутална увереност. Убийството на Аштън като че ли го бе изпълнило с дълбок покой и му бе дало сила – сякаш по този начин най-сетне бе възстановил равновесието.

Това не бе човек, срещу когото можеш да спечелиш състезание кой първи ще отклони поглед. Гърни реши да вдигне залога и да промени правилата. Знаеше, че трябва да действа много бързо, ако иска някой да излезе жив от сградата. Време бе да предприеме нещо драстично.

– Това ми напомня за Тел Авив – заяви Гърни и махна с ръка към екрана.

Дребният мъж примигна и разтегли устни в празна усмивка.

Гърни усети, че рискованият му удар бе попаднал в десятката. Сега обаче какво?

Хардуик ги гледаше яростно, без да разбира какво става.

Гърни все така бе съсредоточен върху мъжа с пистолета:

– Много кофти, че не дойде по-рано.

– Какво?

– Кофти, че не дойде по-рано. Например преди пет месеца, вместо преди три.

Дребният мъж изглеждаше искрено заинтригуван:

– Теб какво те засяга?

– Можеше да предотвратиш тая глупост с Джилиан.

– А! – старецът кимна бавно, почти разбиращо.

– Естествено, ако се беше намесил още по-рано, още тогава, когато е трябвало, сега всичко щеше да е различно. И то по-добре според мен – не си ли съгласен?

Дребничкият мъж продължаваше да кима, но някак отнесено, без да влага особен смисъл в действието. После се намръщи:

– Не знам за какво говориш.

Гърни бе обзет от ужас, че може да е на погрешен път. Нямаше обаче избор, трябваше да продължи напред. Нямаше време за колебание. Е, тогава – пълен напред!

– Може би е трябвало да го убиеш много, много отдавна. Да го удушиш още при раждането, преди Тирана да впие зъби в него. Малкият копелдак си е бил шантав още от самото начало, също като майка си – а не бизнесмен като теб.

Вгледа се в лицето му, търсейки някаква реакция. То обаче не показваше нищо, бе все така безизразно и нечовешко, също като пистолета в ръката му. За втори път Гърни нямаше друг избор и даде ход "Пълен напред".

– Нали затова се появи тук след драмата с Джилиан? Едно е Леонардо да я убие, това може да е добро бизнес решение, но да ѝ отреже главата в деня на сватбата... мамка му, това е нещо друго. Затова предполагам, че си дошъл да държиш ситуацията под око. Да се погрижиш да се действа делово. Не си искал откаченото копеленце да прецака всичко. Но ако трябва да сме честни, Леонардо си имаше своите добри страни – умен, с богато въображение. Нали?

Отново никаква реакция, само пуст, безизразен поглед.

– Трябва да признаеш – продължи Гърни, – че идеята за Хектор бе много добра. Той намери съвършената изкупителна жертва в случай, че някой забележи изчезването на всички тия момичета от "Мейпълшейд". И така, митичният Хектор се появява на сцената точно преди момичетата да започнат да изчезват. Това показва умението на Леонардо да мисли в перспектива. Да поема инициатива. Показва добро планиране. Обаче си има цена. Той просто беше твърде луд, нали? Затова накрая трябваше да го направиш. Притиснат беше в ъгъла. Наложи се да ограничиш щетите. – Гърни поклати глава и погледна с отвращение голямото кърваво петно на килима помежду им. – Твърде късно, Джото. Твърде късно, по дяволите!

– Как ме нарече, мамка му?

Гърни отвърна на твърдия му като гранит поглед и не отклони очи в продължение на няколко дълги секунди.

– Я не ми губи времето – каза накрая. – Предлагам ти сделка. Имаш пет минути да решиш дали ще я приемеш. – Стори му се, че вижда миниатюрна пукнатина в гранита, може би за четвърт от секундата.

– Как ме нарече, мамка му?

– Джото, набий си го в главата! Край, всичко приключи. Със Скард е свършено. Свършено е, мамка му! Схващаш ли? Часовникът тиктака. Ето я сделката. Даваш ми имената и адресите на всички клиенти на "Кармала", всички перверзни изроди като Джордан Болстън, с които търгуваш. Особено държа на онези адреси, където момичетата от "Мейпълшейд" може да са още живи. Даваш ми ги, а пък аз ти гарантирам, че ще оживееш по време на ареста си.

Дребният мъж се разсмя – звукът беше все едно трошиш чакъл под одеяло.

– Голям си куражлия, Гърни! Мамка му, направо си си сбъркал професията.

– Да, знам. Остават ти четири минути и половина. Времето лети. Лети! И така, ето какво ще се случи, ако не ми кажеш адресите, които ми трябват. Ще последва много внимателен, изпълнен като по учебник опит да бъдеш задържан. Ти обаче ще сглупиш и ще се опиташ да избягаш. С тези си действия ще застрашиш живота на полицейски служител, който няма да има друг избор, освен да стреля по теб. Ще има два изстрела. Първият деветмилиметров куршум с кух връх ще ти отнесе топките. Вторият ще прекъсне гръбначния ти мозък между първия и втория шиен прешлен, с което ще предизвика необратима парализа. С тези рани ще седнеш в инвалидна количка и няма да излезеш от затворническата болница до края на скапания си живот. Освен това ще даде възможност на съкилийниците да ти пикаят по лицето всеки път, когато си поискат. Е? Разбираш ли сделката?

Отново същият смях – смях, в сравнение с който отвратителното стържене на Хардуик звучеше като нежна мелодия.

– Знаеш ли защо си още жив, Гърни? Защото направо нямам търпение да чуя следващото, което ще изтърсиш!

Гърни хвърли поглед към часовника си:

– Остават три минути и двайсет секунди.

От колонките вече не се чуваха гласове – само стенания, раздираща кашлица, кратък остър писък, плач.

– Какво става, по дяволите? – обади се Хардуик. – Мамка му, какво става?!

Гърни погледна към екрана, вслуша се в сърцераздирателните звуци и се обърна към Хардуик. Говореше преднамерено ясно и спокойно:

– В случай, че забравя, запомни, че дистанционното за вратите е в джоба на Аштън.

Хардуик го изгледа странно, явно схвана скритото послание в думите му.

– Времето изтича – каза Гърни, този път към Джото Скард.

Възрастният мъж отново се разсмя. Подобен блъф не можеше да го заблуди. Сделка нямаше да има.

На монитора се появи лицето на едно момиче, наполовина закрито от разчорлена руса коса, изпълнено с ужас и ярост. Лицето изглеждаше огромно, разкривено и грозно заради близостта с камерата:

– Шибаняк такъв! – изкрещя момичето с пресекващ глас. – Шибаняк! Шибаняк! Шибаняк!

После избухна в кашлица, започна да се дави и да се задъхва.

Бледият като мъртвец Емил Лазаръс се появи иззад една преобърната пейка и започна да пълзи като грамаден черен бръмбар по обгърнатия от пушек под.

Джото Скард наблюдаваше екрана. Лицето му изразяваше нещо по-лошо от безразличие: той, изглежда, се забавляваше.

Гърни реши, че няма да получи по-добра възможност от това незначително разсейване. Това бе единственият шанс, който му оставаше.

Нямаше кого да обвинява. Нямаше кой да го спаси. Собствените му решения го бяха довели дотук. До това място, най-опасното, на което бе попадал. До това малко място, което едва се крепеше на ръба на ада.

Портата на Рая.

Можеше да направи само едно. Надяваше се, че то ще е достатъчно.

А ако се окажеше недостатъчно, дано един ден Мадлин да му прости.

Глава 79

Последният куршум

В полицейската академия не преподаваха какво е да стрелят по теб. От разказите на онези, които го бяха преживели, човек добиваше известна представа; когато се случеше пред очите ти, към нея се прибавяше ново, обезпокоително измерение; но както става с повечето силни преживявания, представата и реалността бяха две коренно различни неща.

Планът му, доколкото имаше такъв, бе замислен в рамките на една-две секунди и бе съвсем прост, като това да скочиш през прозореца. Смяташе да се хвърли срещу дребния мъж с пистолета, който бе застанал на три-три и половина метра от него, до празния стол на Аштън, точно пред отворената врата. Надяваше се да се блъсне в него достатъчно силно, за да го избута назад и понесени от инерцията, двамата да прелетят и да се стоварят надолу по стълбите. А цената, която щеше да плати, бе куршум в тялото, може би и повече от един.

Докато Джото Скард наблюдаваше блондинката, която крещеше "Шибаняк!", Гърни се метна към него с гърлен рев. Поставил бе едната си ръка на гърдите, над сърцето, а другата – пред челото си. 25-калибровият пистолет на Скард нямаше достатъчно огнева мощ, за да нанесе големи поражения, освен в тези две области – а Гърни бе решил да понесе каквито други наранявания се наложеше.

Оглушителният звук от първия изстрел прозвуча почти веднага и изпълни малкото помещение. При ужасно болезнения сблъсък куршумът разтроши дясната китка на Гърни, притисната към гръдната му кост точно над сърцето.

Вторият куршум се впи като огнен кол в корема му.

Истинската беля беше третият.

Някъде

Електрическа експлозия. Ослепителна зелена искра, която приличаше на избухването на звезда. Крещене. Крясък, който изразяваше шок и ужас, вик, който се превръщаше в яростна лудост. Светлината е вик, викът е светлина.

Няма нищо. И има нещо. Отначало е трудно да се разбере кое какво е.

Бяло пространство. Може да не е нищо. А може и да е таван.

Някъде под бялото пространство, някъде над самия него, има една черна кукичка. Малка черна кука, която прилича на извит в подканващ жест показалец. Жест с твърде много значения. Твърде необхватен, за да може да се изрази с думи. В момента всичко е необхватно и не може да се изрази с думи. Той не се сеща за нито една. Забравя какво представляват. Думите – малки, покрити с бабунки предмети; черни пластмасови насекоми; идеи, схеми; късчета от нещо; супа от букви.

От кукичката виси безцветна прозрачна торба. Торбата е издута от безцветна прозрачна течност. От нея се спуска прозрачна тръбичка – като тръбичката за горивото на самолетче-играчка в парка. Сега усеща мириса на самолетното гориво. Вижда как един сръчен показалец опитно врътва перката и малкият двигател започва да работи и да се дави. Звукът става все по-силен и висок, двигателят бучи и вие, воят преминава в нескончаемо пищене. На връщане от парка, на път към дома, докато върви по петите на баща си, на своя необщителен баща, той пада върху купчина камъни. Разранява си коляното, то е цялото окървавено. Кръвта се процежда по пищяла му и кваси чорапа. Той не плаче. Баща му изглежда щастлив, горд с него, по-късно разказва на майка му за това голямо постижение – че е стигнал възрастта, когато вече не плаче. Рядко се случва баща му да го гледа с гордост. Майка му отвръща: "За бога, той е само на четири години, позволено му е да плаче!" Баща му не казва нищо.

Вижда себе си, докато шофира. Познат път, Кетскилс. Една сърна, която пресича пред него и застава в полето от другата страна на шосето. А после, след нея неочаквано се спуска сърнето ѝ. Глухият удар. Образът на изкривеното тяло, майката, която извръща поглед назад, чака насред полето.

Дани в канавката, червеното беемве, което се отдалечава с висока скорост. Гълъбът, след който Дани бе тръгнал и бе излязъл на улицата, разперва криле и отлита. Дани бе само на четири години.

Музиката на Нино Рота. Затрогваща, иронична, шеметна. Като тъжен цирк. Соня Рейнолдс бавно танцува. Падат есенни листа.

Гласове

– Сега дали ни чува?

– Възможно е. Вчерашните изследвания със скенер показаха значителна мозъчна дейност във всички сетивни центрове.

– Значителна? Но...

– Но моделите са все така хаотични.

– Какво означава това?

– Мозъкът му показва признаци на нормална дейност, но те се появяват и изчезват. Има и признаци, че сетивата му превключват от едно на друго, което може да е временно. Напомня малко на преживяването след употреба на наркотични халюциногенни вещества, когато човек вижда звуци и чува цветове.

– И каква е прогнозата?

– Госпожо Гърни, при травматични увреждания на мозъка...

– Знам, че не може да кажете със сигурност. Кажете ми обаче какво смятате?

– Не бих се учудил, ако се възстанови напълно. Виждал съм случаи на неочаквана спонтанна ремисия...

– Но и не бихте се учудили, ако не оздравее?

– Съпругът ви е прострелян в главата. Истинско чудо е, че изобщо е жив.

– Да. Благодаря ви. Разбирам. Може да се подобри, може и да се влоши. А вие нямате представа какво ще стане, нали?

– Правим всичко, което ни е по силите. Когато мозъчният оток спадне, вероятно ситуацията ще стане по-ясна.

– Сигурен ли сте, че не изпитва болка?

– Не, не изпитва болка.

Рай

Обля го топлина, после прохлада – като морска вълна, която идва и се отдръпва, или като сменящ посоката си летен бриз.

Сега прохладата ухаеше на свежа, окъпана в роса трева, а топлината носеше финия аромат на огрени от слънцето лалета.

Прохладата идваше от хладните чаршафи, а топлината – от топлите женски гласове.

Топлината и прохладата се съчетаха в мекото докосване на нечии устни до челото му. Великолепна сладост и нежност.

Правосъдие

Съдът в щата Ню Йорк. Отвратителна съдебна зала, неприветлива и безлична. Съдията – карикатура на изтощението, цинизма и проблемите със слуха.

– Детектив Гърни, срещу вас са повдигнати множество обвинения. Признавате ли се за виновен?

Той не може да говори, не може да отвърне, не е в състояние дори да се движи.

– Присъства ли обвиняемият?

– Не! – едновременно се провиква хор от гласове.

Един гълъб излита от пода и изчезва в изпълнения с дим въздух.

Той иска, опитва да говори, да докаже, че е там, обаче не може да говори, не може да произнесе дори дума, да помръдне дори пръст. Напряга се, бори се да изкара от гърлото си поне една сричка, поне един задавен вик.

Залата гори. Тогата на съдията пуши. Той обявява прегракнало, с хъхрещи гърди:

– Обвиняемият ще бъде задържан за неопределен период от време в мястото, където е в момента, чиито размери ще бъдат намалени, и ще остане там, докато умре или полудее.

Ад

Стои в една стая без прозорци, тясна стая със застоял въздух и неоправено легло. Търси врата, но единствената врата води към някакъв килер – долап, дълбок само сантиметри, зад който има бетонна стена. Трудно му е да диша. Удря по стената, но ударът всъщност не е удар, а проблясък на огън и дим. После отстрани на леглото забелязва цепнатина в стената, а в пролуката – очи, които се взират в него.

След това се озовава в пространството зад стената, на мястото, откъдето го гледаха очите, но пукнатината е изчезнала и наоколо е съвсем тъмно. Опитва се да се успокои. Опитва се да диша бавно и равномерно. Опитва се да се раздвижи, но пространството е твърде малко. Не може да повдигне ръце, не може да сгъне колене. Прекатурва се настрани и се блъсва в пода, но сблъсъкът не е сблъсък, а е вик. Не може да помести ръката, озовала се под тялото му, не може да се надигне. Пространството тук е още по-тясно, не може да помръдне. Усилващият се ужас му пречи да диша, едва си поема дъх. Само да можеше да издаде някакъв звук, да говори, да извика.

Някъде далеч койотите започнаха да вият.

Живот

– Сигурен ли сте, че ме чува? – Гласът ѝ бе изпълнен с надежда.

– Със сигурност мога да кажа само, че диаграмата на мозъчната дейност, която виждам при сканирането, съответства на сетивния център на слуха. – Гласът му бе хладен като лист хартия.

– Възможно ли е да е парализиран? – Сега гласът ѝ сякаш бе увиснал на ръба на мрака.

– Доколкото виждам, двигателният център не е пряко засегнат. Въпреки това при подобни наранявания...

– Да, зная.

– Добре, госпожо Гърни. Ще ви оставя насаме с него.

– Дейвид – меко произнесе тя.

Той все още не можеше да се движи, но паниката му вече изчезваше, разпръсната от гласа на жената. Тясното пространство, в което се намираше, каквото и да бе то, вече не го смазваше.

Той познаваше гласа на тази жена.

А с гласа ѝ се появи и образът ѝ.

Отвори очи. Първоначално не виждаше нищо, освен светлина.

А после видя нея.

Тя го гледаше и се усмихваше.

Той се опита да помръдне, но нищо не помръдна.

– В гипс си – обясни му тя. – Отпусни се.

Изведнъж той си спомни безумното си втурване към Джото Скард, първия оглушителен изстрел.

– Джак добре ли е? – запита с дрезгав шепот.

– Да.

– Ти добре ли си?

– Да.

Сълзи изпълниха очите му и лицето ѝ се замъгли.

След известно време паметта му го върна и по-назад:

– Пожарът...

– Всички се измъкнали.

– Ах! Добре. Добре. Джак е намерил... – не можа да си спомни думата.

– Дистанционния ключ, да. Ти си му напомнил да провери в джоба на Аштън. – Тя успя да се засмее, макар звукът да бе кратък, задавен и да напомняше на плач.

– Какво беше това?

– Просто току-що ми хрумна, че виж в джоба на Аштън можеха да са последните ти думи.

Той също започна да се смее, но моментално извика от болката в гърдите си, после се разсмя отново и извика пак.

– О, Боже, не, не, не ме карай да се смея!

По бузите му се стичаха сълзи. Гърдите ужасно го боляха. Започваше да се уморява.

Тя се наведе към него и изтри очите му с една разпадаща се хартиена кърпичка.

– Ами Скард? – попита той едва доловимо.

– Джото ли? Подредил си го толкова зле, колкото и той теб.

– Стълбището?

– О, да. Това вероятно е първият път, когато е бил хвърлен по стълбите от човек, когото е прострелял три пъти.

В гласа ѝ се долавяха толкова много неща, толкова много съперничещи си емоции, сред които и една наивна гордост. Това го накара да се разсмее. Сълзите му отново бликнаха.

– Почини си сега – каза му тя. – Много скоро хората ще се наредят на опашка, за да разговарят с теб. Хардуик е разказал в Бюрото за всичко, което се е случило, за всичко, което си открил – за това кой кой е, кое какво е и какъв невероятен герой си, живота на колко много хора си спасил, но те държат да го чуят от твоята уста.

Известно време той не каза нищо, докато се опитваше да си спомни колкото се може повече.

– Кога си говорила с тях?

– Днес стават точно две седмици.

– Не, имах предвид за... за Скард и пожара.

– Днес стават две седмици от онзи ден – същия ден, когато се върнах от Ню Джърси.

– Божичко! Тоест...

– Ти не беше на себе си. – Тя замълча за миг и очите ѝ внезапно се изпълниха със сълзи, а дъхът ѝ започна да излиза на пресекулки. – За малко да те изгубя! – добави и по лицето ѝ премина нещо диво и отчаяно, нещо, което никога преди не бе виждал.

Глава 80

Светлината на света

– Спи ли?

– Не, не спи наистина. Само е замаян и дремва по малко. Временно му включиха дилодид в системата, за да облекчат болката. Ако му кажеш нещо, ще те чуе.

Вярно беше, помисли си той и се усмихна. Само че лекарството не просто намаляваше болката, то буквално я премахваше. Изтриваше я с вълна от... от какво? От усещането, че всичко е наред. Усмихна се.

– Не искам да го безпокоя.

– Просто му кажи онова, което имаш да му казваш. Той ще те чуе, няма да го обезпокоиш.

Познаваше тези гласове. Гласовете на Вал Пери и Мадлин. Красиви гласове.

– Дейвид? – каза красивият глас на Вал Пери. – Дойдох да ти благодаря.

Последва дълго мълчание. Мълчанието на платноходка в далечината, която бавно прекосява синия хоризонт.

– Предполагам, че само това имам да ти казвам. Оставям ти един плик. Надявам се да е достатъчно. Това е десет пъти повече от сумата, за която се разбрахме. Ако не стига, обади ми се.

Отново мълчание. Лека въздишка. Въздишката на ветрец, преминаващ над поле оранжеви макове.

– Благодаря ти.

Не беше сигурен къде свършва тялото му и къде започва леглото. Не беше сигурен дори дали диша.

А после вече бе буден и се взираше в лицето на Мадлин над него.

– Джак е – казваше тя. – Джак Хардуик от Бюрото. Можеш ли да говориш с него? Или да му кажа да дойде пак утре?

Хвърли поглед покрай нея към фигурата на прага. Забеляза късата сива коса, червендалестото лице, ледените бледосини очи.

– Сега става.

Имаше нужда да проумее нещата с помощта на Хардуик, да се съсредоточи и благодарение на тази нужда нещата в главата му започнаха да се избистрят.

Тя кимна, отстъпи встрани, а Хардуик се приближи до леглото.

– Ще сляза долу да си взема от онова отвратително кафе – каза Мадлин. – Връщам се след малко.

– Знаеш ли какво – каза Хардуик със стържещия си глас, след като тя излезе от стаята – един от тия шибани куршуми мина през теб и улучи и мен – добави и вдигна превързаната си ръка

Гърни хвърли поглед към нея, но не видя кой знае какви поражения. Спомни си как Мариан Елиът бе нарекла Хардуик: "хитър носорог". Започна да се смее. Очевидно обаче бяха намалили дозата на обезболяващите му, защото от смеха го заболя.

– Имаш ли да ми съобщаваш нещо, което да ме интересува?

– Леле, че си студен, Гърни! Никаква любезност! – поклати глава Хардуик, като се преструваше на опечален. – Знаеш ли, че строши гръбнака на Джото Скард?

– Когато го бутнах по стълбището ли?

– Ти не го бутна по стълбите. Ти го яхна надолу по стълбите, все едно е шибана шейна! Та сега е в оная инвалидна количка, с която го заплашваше. Предполагам, че се е замислил и за другите неприятни нещица, които спомена – например възможността съкилийниците му да му пикаят в лицето, когато им скимне. Така че в крайна сметка той сключи сделка с окръжния прокурор за доживотен затвор без право на замяна плюс гаранция, че ще бъде отделен от останалите затворници.

– Каква е сделката?

– Даде ни адресите на специалните клиенти на "Кармала". На онези, дето обичат да отиват докрай.

– И?

– И някои от момичетата, които открихме там, бяха... бяха още живи.

– Това ли беше сделката?

– Трябваше да предаде и останалата част от организацията. Незабавно.

– Предал е другите си двама сина?

– Без дори да се замисли. Джото Скард не е сантиментален човек.

Гърни се усмихна на това омаловажаване на суровия характер на Скард.

– Аз обаче имам един въпрос към теб – продължи Хардуик. – Като се вземе предвид колко... практичен е той в бизнес делата си и колко луд беше Леонардо, защо Джото не го е пречукал още първия път, като е чул какво иска от клиентите на "Кармала"? Като е разбрал за онова странно условие за обезглавяване, което Леонардо е вкарал в сделката?

– Много просто. Не убивай кокошката, която снася златните яйца.

– А под "кокошката" имаш предвид Леонардо, познат още като доктор Скот Аштън?

– Аштън е бил голяма работа в своята сфера... Най-големият коз на "Мейпълшейд". Ако го беше убил, училището можеше и да затвори врати... и така да спре достъпа до удобно събраните болни млади жени. – Гърни затвори очи за миг. – Това не е... не е в интерес на Джото.

– Защо тогава в крайна сметка го уби?

– Ами всичко излезе наяве... цялата организация отиде по дяволите, така или иначе. Няма вече... златни яйца.

– Добре ли си, шампионе? Звучиш ми замаяно.

– Никога не съм бил по-добре. Без златните яйца... лудата кокошка... се превръща в пасив. Съотношение на риск и печалба. В параклиса Джото реши, че Леонардо носи вече само риск, не печалба. Везните се наклониха в другата посока... по-голяма полза да го убие, отколкото да го държи жив.

– Да, много практичен откачалник – изсумтя замислено Хардуик.

– Да.

– Джото предаде ли и някой друг? – попита след дълго мълчание Гърни.

– Сол Стек. Отидохме с няколко момчета от нюйоркската полиция, открихме го в оная къща в Манхатън. За нещастие се гръмна, преди да го пипнем. А, да, нещо интересно за Стек. Помниш ли, казах ти, че преди години бил затворен в психиатрична клиника, след като го арестували за множество изнасилвания? Познай кой е бил консултиращият психиатър в програмата за рехабилитация в болницата?

– Аштън?

– Същият. Сигурно много добре е опознал Сол. Сметнал е, че той има достатъчно потенциал, за да се превърне в изключение от правилото "Само за членове на семейство Скард". Като се замислиш, тоя тип наистина е умеел да преценява добре хората. Сигурно е забелязвал полезен психопат от километър разстояние.

– Разбра ли кои са били "дъщерите" на Сол?

– Може би току-що завършили ученички от "Мейпълшейд", стажуващи в организацията. Кой знае? Когато ние пристигнахме, вече се бяха изнесли. Много бих се учудил, ако се появят отново.

На Гърни това му прозвуча донякъде успокоително, но дори и през леката мъгла на болкоуспокояващите успокоението не беше пълно. Настана неловко мълчание.

– Намери ли нещо интересно на терена? – попита накрая той.

– Интересно ли? О, да, определено. Много интересни видеоклипове. Млади дами, които подробно описват любимите си занимания. Разни перверзни гадории. Ама наистина извратени.

– Нещо друго?

Хардуик преувеличено сви рамене:

– Може и да е имало. Кой знае? Човек се старае да описва всички иззети улики, ама понякога някои просто изчезват. Никога не влизат в списъците с доказателствени материали. Биват унищожени случайно... знаеш как е.

В продължение на няколко секунди двамата мълчаха.

Хардуик огледа стаята внимателно, после отново спря очи върху Дейв на болничното легло. На лицето му се изписа замислено изражение, а после той сякаш се развесели:

– Знаеш ли, Гърни, ти си по-откачен, отколкото си мислят повечето хора.

– Не е ли така с всички ни?

– Не, по дяволите! Вземи мен например – аз изглеждам напълно ненормален. Обаче отвътре съм като скала. Добре настроена и идеално балансирана машина.

– Ти ако си идеално балансиран... – при нормални обстоятелства Гърни би завършил изречението си с някаква остроумна забележка, но в момента обезболяващите му пречеха и гласът му просто заглъхна.

Двамата се гледаха още няколко секунди, след което Хардуик направи крачка назад:

– Е, ще се видим пак, става ли?

– Естествено.

Хардуик се канеше да излезе, обаче спря и се обърна за миг:

– Спокойно, Шерлок. Всичко е наред.

– Благодаря ти, Джак.

Известно време след като Хардуик си тръгна, Мадлин се върна в стаята с чаша кафе в ръка. Сбърчи нос и я остави на металната масичка в ъгъла.

– Не е ли хубаво? – усмихна се Гърни.

Тя не отговори, само дойде до леглото му, взе ръцете му в своите и здраво ги стисна. Дълго време остана до него така, без да пуска дланите му. Може би минута, а може би час – той не бе в състояние да определи. Единственото, което ясно осъзнаваше, бе нейната нетрепваща, разбираща, любяща усмивка – усмивката, която бе присъща само на нея. Тя го обгръщаше, топлеше го и му носеше удоволствие, несравнимо с нищо друго на земята.

Удивен бе от факта, че жена, която вижда всичко толкова ясно, в чиито очи искри светлината на целия свят, намира у него нещо, достойно за подобна усмивка. Тази усмивка можеше да накара един мъж да повярва, че животът е хубав.

Бележки под линия

1

Книга от 2002 г. на тема социалното инженерство от "най-известния хакер в света", Кевин Митник. – Б.пр.

2

Върви с Бога (исп.) – Б.пр.

3

Изпълнява се на Коледа. – Б.ред.

4

Термин от физиката, описващ несъвършенствата на реалните кристали. За разлика от идеалните кристали при образуването на реалните често се получават дефекти в кристалната решетка, които променят свойствата на самия кристал. – Б.пр.

5

В поемата на Овидий "Метаморфози", кн.Х, Пигмалион е скулптор, който се влюбва в статуя, която е изработил. – Б.пр.

6

Герой от известна английска скоропоговорка. – Б.пр.

7

Алитерацията е стилистична фигура, при която една или няколко сходни съгласни се повтарят в съседни думи. – Б.пр.

8

Начин на действие, на извършване. – Б.пр.

9

"Източните шейсет" – кварталът се нарича така, защото улиците в него започват с "Шейсет". – Б.пр.

10

Минерална вода – итал., нем., фр. (последната – карбонизирана)

11

Ястие от късчета сурова риба или морски дарове, мариновани в сол, люти чушки и сок от плодове с много високо киселинно съдържание (най-вече цитрусови). – Б.пр.

12

Ханс Холбайн Младия (1497 – 1543) е германски художник, последният виден представител на германската живопис от XVІ век. – Б.пр.

13

Corpus amygdaloideum, или "амигдала" – част от лимбичната система на главния мозък при сложните гръбначни животни; тясно свързан с поведенческите модели при първични емоции като задоволство, страх и сексуално привличане. – Б.пр.

14

Грант Уд (13.02.1891 – 12.02.1942) – американски художник, известен с картините си на селяни от американския Среден запад.

15

Британски драматург, поет, режисьор и актьор. Носител на Нобелова награда за литература за 2005 г. Неговите пиеси често засягат борбата за власт, в която целите са мрачни, а причините за победа или поражение – неопределени. – Б.пр.

16

Известен английски художник, фотограф, чертожник; р. 1937 г. – Б.пр.

17

Анди Уорхол – американски художник, водещ представител на течението поп арт. – Б.пр.

18

Махариши Махеш Йоги е основател на трансцеденталната медитация и на програмата ТМ-Сидхи. – Б.пр.

19

Хранилище за църковна утвар (кандила, кръстове за благослов и водосвет, кадилници и пр.) – Б.пр.

Content

Джон Вердън
Затвори очи

Пролог

ПЪРВА ЧАСТ МЕКСИКАНСКИЯТ ГРАДИНАР

Глава 1 Живот в провинцията

Глава 2 Закланата булка

Глава 3 Елипсовидни орбити

Глава 4 Изкуството да заблуждаваш

Глава 5 "Еврика!", или силата на самозаблуждението

Глава 6 Вкъщи

Глава 7 Вал Пери

Глава 8 Филмът на убийството

Глава 9 Гледката от прага

Глава 10 Само така може да е станало

Глава 11 Доказателството на масата

Глава 12 Странни факти

Глава 13 Все по-странно и заплетено

Глава 14 Особеностите на релефа

Глава 15 Черно и бяло

Глава 16 Усещане за порядък и цел

Глава 17 В сянката на кучката

Глава 18 Съседите на Аштън

Глава 19 Франкенщайн

Глава 20 Имението на Аштън

Глава 21 На умните им стига и една дума

Глава 22 Човекът-паяк

Глава 23 Инструменти за въздействие

Глава 24 – Търпеливият паяк –

Глава 25 Танцуващата Саломе

ВТОРА ЧАСТ ЕКЗЕКУТОРЪТ НА САЛОМЕ

Глава 26 Правдоподобността на невероятното

Глава 27 Много храна за размисъл

Глава 28 Една различна гледна точка

Глава 29 В списъка на липсващите

Глава 30 Моделите на Грегорио

Глава 31 Шотландски териери

Глава 32 Необуздана лудост

Глава 33 Един незначителен обрат

Глава 34 Аштън се безпокои

Глава 35 Много повече

Глава 36 В сърцето на мрака

Глава 37 Сърната

Глава 38 Очите на Питър Пигърт

Глава 39 Реално, нереално, нормален, ненормален

Глава 40 Далечният вой

Глава 41 Големият ден

Глава 42 Магията на господин Джикинстил

ТРЕТА ЧАСТ ФАТАЛНО НЕДОГЛЕЖДАНЕ

Глава 43 Пробуждането

Глава 44 Дежа вю

Глава 45 Едно любопитно куче

Глава 46 Нищо черно на бяло

Глава 47 Невъзможна ситуация

Глава 48 Съвършени спомени

Глава 49 Малки момчета

Глава 50 Бомба със закъснител

Глава 51 Пълно объркване

Глава 52 Факторът "Флорес"

Глава 53 Онова, което променя играта

Глава 54 Неприятни истории

Глава 55 Тирана Магдалена Скард

Глава 56 Въпрос на контрол

Глава 57 Планът

Глава 58 Минаване в действие

Глава 59 Под прикритие

Глава 60 Танц с дявола

Глава 61 На път за дома

Глава 62 Потръпване

Глава 63 Точно като в бунгалото на Аштън

Глава 64 Един много странен ден

Глава 65 Съобщение от изрода

Глава 66 Чудовищната истина според Болстън

Глава 67 Майчина любов

Глава 68 "Буена Виста Трейл"

Глава 69 Задънени улици

Глава 70 На видно място

Глава 71 Поради всички причини, които съм описал

Глава 72 Още един пласт

Глава 73 Дверите на рая

Глава 74 Отвъд разума

Глава 75 Затвори очи

Глава 76 Поредният пласт

Глава 77 Последен епизод

Глава 78 Единственото, което му остава

Глава 79 Последният куршум

Глава 80 Светлината на света

Бележки под линия