Вебер Карл Гайнц

І мертві залишають тіні

Карл Гайнц Вебер

І МЕРТВІ ЗАЛИШАЮТЬ ТІНІ

Роман

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

З німецької переклав Віктор Ревуха

Художник Вячеслав Агафонов

Перекладено за виданням: Karl Heinz Weber. Auch Tote haben einen Schatten. — Berlin: Militarverlag der DDR. 1975

1

Вона приймала його цілунки, не боронилась, як він її голубив. Коли їй що й не подобалось, то лише цвинтар, до муру якого вони притиснулись, і вулиця перед цвинтарем, така гамірна цієї пізньої години. Правда, їй було трохи незручно, що вони зупинилися отут, у центрі Берліна, за кілька кроків від нічного ресторану, звідки щойно вийшли.

Стояла тепла жовтнева ніч. Легенький вітерець погойдував дерева. Хмари, що свинцем нависли над землею, ніби завмерли. З вітрин магазинів падало тьмяне світло. Високі ліхтарі вимальовували на бруківці кола. По них, то поспішаючи, то повагом, здебільшого нарами проходили люди. Сюди-туди снували автомашини. Дівчина зіщулилась від яскравого світла автомобільних фар, які освітили її. Десь далеко гуркотіли поїзди приміської залізниці.

Молодик дихав на дівчину сумішшю винного перегару й нікотину. Крім того, їй здавалося, що з цвинтаря тягне запахом свіжих вінків та сирої землі.

Її тіпало. Молодик помітив, що вона тремтить, та витлумачив це по-своєму і ще дужче притиснув дівчину до себе. Вона не пручалася. Неприємне відчуття, яке виникло попервах, зникло від його невгамовної ніжності.

Аж ось вона почула стогін, що долинав з цвинтаря крізь мур і крізь широкі ґратчасті ворота, протяглий і безнадійний. Дівчина відштовхнула молодика. Той лише ніяково пригладив чуба й хотів був щось сказати, але теж вловив звуки й повернув на них голову.

Стогін почувся знову: жалібний, моторошний. Безперечно — то стогнав чоловік.

— Хтось кричить! — сказала дівчина.

Молодик кивнув головою. Він теж був приголомшений, але тільки кивнув, глянувши на мур. Потім схопив дівчину за руку й потяг її за собою. Спершу їй здалося, що він злякався і втікає. Та біля воріт він зупинився, і вони обоє вхопилися спітнілими руками за холодні грати.

Але хоч як вони вслухались і вдивлялись у темінь перед себе, бачили тільки чорні кострубаті стовбури дерев, живопліт і паркан, а поміж ними надмогильні пам'ятники, одні з них просто лежали на могилах, інші стояли сторчма, вгадувались навіть деякі пагорбки.

Біля самих воріт стояв будиночок, очевидно, для робітників цвинтаря. Але там не світилось, та й стогін долинав не звідти. Він чувся з іншого місця — звідти, де вони щойно стояли. А тут його ледве чутно, звучав він так само жалібно, як і раніше, тільки приглушеніше, навіть здавалося, що це відлуння.

Обоє мимоволі глянули на хмари, на верхів'я беріз і каштанів, буків і дубів, листям яких уже почав гратися вітер.

Молодик гукнув у темінь:

— Гей, хто там? Вам допомогти?

Дівчина відчула у його голосі страх, що таки пойняв хлопця. Вона зрозуміла той страх, бо й сама ним пройнялася. Однак попросила:

— Гукни голосніше.

Молодик послухався. Разом з його голосом до її вух долинули різні звуки: шелест гілля, далекі сигнали автомашин, сміх з того боку вулиці.

А десь поблизу не вгавав оцей жалісливий стогін, ставав чимраз виразніший, розрізнялись навіть деякі слова, досі незрозумілі. Хлопець і дівчина гадали, що це вже відповідь — відповідь на їхні вигуки.

Вони подалися ліворуч, до кінця воріт — звідти краще було видно, що робиться за рогом. І вони справді побачили згодом чоловіка, який повз навкарачки, повз і звивався, мов змія, підводивсь і знову падав на землю, але таки наближався до них і знай стогнав і кричав, бубонів і горлав хтозна-що.

Дівчина зойкнула. Молодик схвильовано ковтав слину. Кілька секунд вони не могли зрушити з місця й пильно дивилися крізь грати. Вже можна було зрозуміти окремі слова, які не в'язалися в одно: «Мати божа… лопата… окуляри…» Обоє побігли до нього й замахали руками, наче хотіли сказати: сюди, сюди!

Молодик звернув праворуч, побіг назустріч незнайомцеві, але згодом випустив його з поля зору.

— Я зараз! Я вам допоможу! Зачекайте!

Він смикнув хвіртку в воротях, але вона була замкнена, тоді підтягнувся на руках, спробував обіпертися ногами, га впав. Опісля скинув із себе пальто, жбурнув його вбік і покликав дівчину:

— Допоможи мені! А тоді:

— Ні, виклич поліцію! Лікаря! Поклич людей! Швидше!

Дівчина кілька разів повторила: «Добре», але не зрушила з місця.

— Поліцію, чуєш?! «Швидку допомогу»! Та хоч кричи, але не стій, як потороча!

Дівчина обернулась і побігла на вулицю. Хвилину молодик прислухався, переводячи подих. У вухах у нього шуміла кров, його опанував страх, але він чув даленіючий цокіт її підборів. Потім виліз на ґратчасту загорожу, перебрався на той бік і впав на землю. Зразу ж і став на ноги. Болю не відчував. Земля була м'яка, розрита. Могила? Він оглянувся, подивився собі під ноги. Ні, не могила. Він стояв на недавно скопаній, розпушеній землі.

А де ж потерпілий, куди він пропав?

— Гей!

Ах, ось де він! За густими чагарями щось рухалось на відстані п'ятнадцяти — двадцяти метрів. Молодик кинувся туди, спотикаючись і падаючи, нарешті таки дістався до людини на землі. То був літній чоловік у лахмітті. Він уже хрипів.

Молодик узяв старого під руки й потяг аж до будиночка. Раз у раз озивався до нього, оглядався й лаявся, коли щось потрапляло йому під ноги або коли натикався на кущі.

Двері будиночка були не замкнені. Молодик намацав вимикач — і на стелі загорілася тьмяна лампочка. В кімнаті хлопець побачив звичайні речі: стільці, лаву, стіл. У кутку стояли відро, кілька лопат, поливальниця, стримів водопровідний кран.

«Треба покласти його на бік, — сяйнула в голові думка. — Покласти на бік, щоб кров не попала в легені».

Він змочив носовичка й заходився протирати ним обличчя старого.

Молодик стояв навколішки, його кидало в піт і водночас лихоманило. Він уловлював подих вітру, чув, як по даху бубонять краплини дощу, почув нарешті (бо йому здавалось, що минула ціла вічність) голоси, шум автомобіля, чиїсь кроки, побачив світло від кишенькових ліхтарів, людей у поліцейських мундирах. Потім він сидів на стільці, механічно відповідав на запитання і сам запитував.

Він хотів знати, де дівчина. Його заспокоїли й сказали, що вона в машині народної поліції, де є радіостанція. Згодом його одвели до неї. Біля цвинтаря стояла ще й машина «швидкої допомоги».

Коли повз неї пройшли двоє з ношами, хлопець спитав:

— Що, він помер?

Відповіді не було. Може, його ніхто не почув. А може, ці люди самі нічого не знали або не хотіли казати. Лише по дорозі до поліцейської дільниці, куди допровадили його й дівчину, він дізнався, що старий ще живий.

То був, як виявилось, шестидесятисемирічний пенсіонер Адольф Гемсгоф, робітник Староміського кладовища в Берліні. Лікарі одразу взяли його під нагляд. Рани були не такі й небезпечні, як здавалося раніше. І ще тієї ж ночі він дав свідчення.

Згідно з цими свідченнями, Гемсгоф 16 жовтня 1967 року довше, ніж звичайно, працював на кладовищі. Потім двоє приятелів запросили його пограти в скат.

Гемсгоф пішов з ними, не перевдягаючись. Грали вони до десятої вечора. Перед тим як іти додому, Гемсгоф повернувся на цвинтар переодягнутися, бо завтра в нього був вихідний.

Далі в протоколі записано ось що: «Я відчинив ворота, а потім знову зачинив їх за собою. Чому — і салі не знаю. Може, за звичкою, чи тому, що знав: переодягатимусь я довгенько, а чи ще щось таке. Отож я зачинив ворота й відімкнув двері нашої будки, себто будиночка, що біля входу на цвинтар. Та не встиг зайти й увімкнути світло, як почув шум, що долинав з західного боку цвинтаря. Я прислухався й подумав: «Та що там — хтось сказився? Адже справді — там хтось копає! Розкопує могилу!» Такі речі я розпізнаю одразу. Чув я й голоси. Ну я, звичайно, подався туди. І припустився необережності, бо йшов надто швидко, поспішав, здається, навіть трохи біг. І тоді побачив їх: чотири постаті. Четверо патлатих молодиків у вузьких штанях. Троє копали, а четвертий тримав кишеньковий ліхтар і присвічував їм. Я — до них. Не пам'ятаю вже, що сказав. А може, вони злякались? Можливо. Тоді оте й почалося. Мене збили з ніг, один здоровань накинувся на мене, вони били мене ногами, кулаками, навіть лопатами. А коли я почав кликати на допомогу, мені забили рот землею».

Гемсгофу ще вдалося помітити, що злочинці побігли у бік північної загорожі. Поліція це підтвердила. Було взято відбитки черевиків чотирьох осіб. Очевидно, злочинці перелізли через паркан і втекли бічною вуличкою. Там їхні сліди й пропали.

Перші обстеження на місці злочину показали, що могилу розкопано аж до труни, потім її частково засипали знову. Було знайдено скелет, іржаві шматки заліза від оббивки труни, а також залишки зогнилого дерева. Надмогильний камінь трохи перехнябився. На ньому був висічений напис:

Стюарт Джеймс О'Дейвен

Дублін 1901 — Берлін 1945

З цього можна. було зробити висновок, що йшлося, очевидно, про могилу особи чоловічого роду, ірландця за національністю.

Ці висновки ще опрацьовувались, а вже вдалося взяти одного із злочинців. Ним виявився Юрген Баумгольц родом з містечка Гамм, що у Вестфалії. Цього сімнадцятирічного юнака затримали на прикордонному контрольному пункті Фрідріхштрассе десь о першій годині ночі. Його дозвіл на перебування у Берліні був прострочений. Офіцер, який проводив з ним бесіду, помітив, що Баумгольц наче кривиться від страшного болю. Йому запропонували медичну допомогу, але він відмовився. Та оскільки Баумгольц уже сам рухатись не міг, то до нього зрештою привели лікаря. Медична допомога йому таки була потрібна — на правому стегні юнака виявилася глибока рана. Баумгольц вигадував різні причини свого поранення, але лікар категорично їх спростовував, твердячи, що це ножова рана. Баумгольц уперто відмагався, викручувався, пояснення його ставали дедалі неправдоподібнішими, таким чином він сам накликав на себе щораз більшу підозру.

Нарешті хлопець зізнався, що був поранений лопатою на Староміському кладовищі в Берліні.

Оскільки, як він згодом зізнався, троє інших злочинців тож перейшли кордон із Західного Берліна, то про це ще тієї самої ночі було повідомлено органи державної безпеки. Вони й зайнялися цією справою.

2

Що таке кілька днів у Мюнхені для людини, котра зовсім не знає міста? Вона повинна розбити свій час на години, а то й на хвилини. Службові обов'язки вимагають навіть сон скоротити до мінімуму. На дозвілля, лишається дуже мало часу. А його ж треба викроїти, щоб відвідати і ресторан «Гофбройгауз», і побачити Фрауенкірхе, і подивитись Швабінг, і майдан Штахус, і Англійський сад, і… І ще багато-багато чого!

У столиці Баварії є що подивитись. Для історика це передовсім пам'ятки історії. Професор Майнк з Німецької Демократичної Республіки ступив на землю, багату традиціями, відтак мав змогу подумати і про імператора Максиміліана, і про короля Людвига з його Лолою Монтез. Та й про події пізнішого часу: про першу республіку Рад у 1919 році, про фашистський путч під проводом Гітлера через чотири роки по тому, про мюнхенську угоду та про брата й сестру Шолль[1].

Безперечно, міжнародний симпозіум, куди було запрошено Майнка, не займатиметься такими конкретними питаннями. Його організатори, як правило, охоче дискутують на загальні теми, які нікого ні до чого не зобов'язують, — про це свідчила й тематика нинішнього симпозіуму — «Методи дослідження в історичній науці». Проте Гайнц Майнк, директор інституту історії при Берлінському університеті імені Гумбольдта, твердо вирішив детально зупинитися у своїй доповіді саме на конкретних подіях, а при потребі змалювати й багату на протиріччя роль Мюнхена в минулому й сьогоденні.

На подібні зустрічі він дивився невимушено-спокійно, бо ж міцно тримався на ногах, міг розраховувати на союзників і знав міжнародні звичаї. Але цього разу відчуття невимушеності, дещо, правда, нервової, але загалом радісної, пояснювалося й тим, що він домовився зустрітись на симпозіумі з ірландським ученим, професором Мейволдом — вельми шанованим у вчених колах колегою з Дубліна, щоб нарешті в особистій розмові довести до кінця суперечку, яку вони вже кілька місяців вели у листах.

Під час зустрічі буде запекла полеміка, це Майнк знав. Отож розмова йтиме не про абстрактні методи, а навпаки, про цілком конкретні речі, про минуле людини, за яку треба боротися: з'ясування обставин життя і смерті ірландського репортера Стюарта Джеймса О'Дейвена. На це він і Мейволд дивляться по-різному, і цю розбіжність у їхніх думках, він також знав, не вдасться з'ясувати шляхом компромісу, а лише за допомогою чіткого «або — або».

Гайнц Майнк був свідомий своєї правоти. Це заспокоювало його, хоч і не знімало напруження, бо професор Мейволд теж почував себе впевнено, про що свідчили його останні листи. Переконати його, довести хибність його тверджень, ніби О'Дейвен у роки другої світової війни жив у Берліні, — таке завдання Майнка.

Безперечно, воно не легке. Адже Мейволд не з тих, хто дотримується якихось поглядів і відстоює їх, не подбавши як слід про захист. Його наукові публікації відзначалися глибоким знанням справи й надзвичайною точністю доказів. До того ж він сам зізнавався, що ще не закінчив розслідування долі О'Дейвена — в одному з його листів, наприклад, були такі слова: «Недавно я випадково довідався про дуже цікавий, сказати б, сенсаційний, період у житті нашого спільного друга О'Дейвена. Коли моя гіпотеза підтвердиться, то ви здивуєтесь, любий пане Майнк». Отже, якщо передбачення Мейволда ще не визріли, перебувають у стадії розробки, то, певна річ, вони не висмоктані з пальця і, що також безперечно, не розраховані на безпредметну балаканину.

Це був партнер, який уміє зважувати всі обставини. Отже, передбачалася серйозна, надзвичайно важлива дискусія, яка могла стати чим завгодно, тільки не академічним диспутом. Ішлося ж бо не лише про деякі дати життя чи про місця перебування О'Дейвена — вони створювали ніби каркас, за яким приховувалось щось далеко значиміше: оцінка цієї людини, образ її, вималюваний з неї пізніше. І саме тому, передовсім саме тому, Майнк надавав майбутній зустрічі з професором Мейволдом такої великої ваги.

Саме через це Майнка охопило бентежне напруження, хоч зовні нічого й не було помітно. Коли він ішов через привокзальну площу, височенний на зріст — метр дев'яносто сім сантиметрів, з опущеними руками, не знаючи, куди їх подіти, ступав сягнистими кроками, трохи припадаючи на ліву ногу, зовні спокійний, енергійний, — по ньому по видно було, що він хвилюється. Ішов чоловік років за сорок, у розповні сил, упевнений у собі. Ішов до своєї мети, i ніщо не могло збити його з дороги.

Мжичило. Різкий вітер жбурляв в обличчя бризки дощу. И таку пору люди ховалися під парасолями або піднімали коміри. У туристичному путівнику написано, що осінь найкраща пора року в Мюнхені. «Темно-синє небо, чарівні золотаві промені південного сонця надають місту неповторної краси». А може, сімнадцяте жовтня — вже не осінь? Чи південне сонце сьогодні збилося з путі?

Майнк узяв таксі і звелів їхати до готелю. Шофер трапився балакучий і добродушний. Він навіть згодився їхати повільно.

— Хіба тут, у центрі, розженешся? — мовив він із жалем.

Для іноземця це був добрий екскурсовод.

У бічному дзеркалі шофер бачив, що пасажир роззирається на всі боки, тому, не чекаючи, поки його попросять, пояснював: Карлсплац, Кардові ворота, церква святого Руперта Майєра, церква святого Міхаеля, будинок управління поліції, далі — ратуша, стара ратуша, церква святого Петра, міський парк. Потім навмисне проїхав повз «Гофбройгауз» на вулицю Максиміліана, де навпроти драматичного театру був готель «Чотири пори року», тобто місце проживання й засідань гостей Мюнхена.

Оголошення й плакати, розвішані по місту, сповіщали про різні заходи. Біля адміністраторської в готелі зібралося багато людей.

Уважні і ввічливі службовці готелю обслуговували швидко, не заважаючи одне одному, вони вміло підтримували добру славу готелю. Керував ними чоловік у сюртуку. Він стояв збоку, тримався нібито на задньому плані, наче полководець, який привів у дію всю цю армію, а сам залишався осторонь.

Одні мешканці приїжджали, інші прощались, і їх проводжали до виходу. Хряпали дверцята ліфтів і двері до кафе, бару та ресторану. Захлиналися телефони. Розмови й сміх. Вітання. Багато людей знайомилися — потиски рук, ляскання по плечах, цілунки в ручку, усмішки, іноді солодкувато-кислі, іноді — щирі. Та ще найрізноманітніші кивки — доброзичливі, єхидні, дружні, радісні та кивки подиву. Дим від цигарок і люльок вився аж до стелі. В повітрі витали уривки фраз: «Бувай… Нам неодмінно треба… Зателефонуйте мені, будь ласка… Так, це великий успіх… Лише до післязавтра…»

Професор Майнк глянув праворуч, ліворуч, шукаючи знайомих, про яких знав, що ті мають тут мешкати. Це були науковці з Польщі й Радянського Союзу, його приятель професор Барторі з Угорщини, доктор Мюнніх з Гайдельберзького університету, з яким він недавно в Берліні добряче посперечався, і насамперед чарівна Ольга Поспелова з Ленінграда, провідний учений у галузі новітньої європейської історії.

Майнк часто ловив себе на тому, що особливо прислухається до англійської вимови деяких мешканців готелю. Проте сподіватися зустріти тут професора Мейволда з Дубліна було б просто нерозумно. Ірландського вченого він ніколи не бачив, не знав навіть, скільки йому років, який той з вигляду, отож лише випадок міг би допомогти впізнати його: скажімо, вони разом стоять біля адміністраторської і той називає своє прізвище або Майнк прочитав реєстраційну картку Мейволда.

Уява малювала професора вже досить літньою людиною. Підпис, яким Мейволд закінчував свої листи, був ніби поставлений тремтячою рукою гострим старомодним пером, може, за високою конторкою, над якою тьмяно світилася лампа з зеленим абажуром, з бахромою й довгим плетеним шнуром.

Майнк уявляв Мейволда маленьким і сухорлявим, з обвислими вусами й сивою, розкуйовдженою чуприною, схожим на Альберта Ейнштейна: розумним, скромним, трохи дивакуватим і чомусь неодмінно у великому просторому светрі.

Кілька хвилин Гайнц Майнк сидів у зручному кріслі в холі, розглядаючи людей. Потім підвівся, підійшов до адміністратора й назвав своє прізвище.

— Хвилиночку, будь ласка. Ось, кімната сто восьма, другий поверх.

На нього вже чекав хлопець-посильний, залишилося тільки заповнити реєстраційний бланк. Він узяв ключ від номера, подякував.

— Ой, пане професор, ще хвилиночку, будь ласка!

До нього підійшов пан у сюртуку, не дивлячись, простягнув руку за перегородку, дістав конверт і передав йому.

— Нас просили вручити вам цей лист, пане професор, одразу ж, тільки-но ви прибудете. Будь ласка.

Професор Майнк подякував. Дати чайові? Але ж таким панам у сюртуках якось незручно давати чайові! Злегка кивнувши головою, він попростував до ліфта, поклавши листа в кишеню.

Майнк розпечатав конверт лише в кімнаті. Це був лист від професора Мейволда. На жаль, писав професор, він не може взяти участі у симпозіумі, бо вимушений ще сьогодні повернутися в Дублін. Одначе особиста зустріч з колегою з НДР для нього дуже важлива, і він хоче, щоб вона відбулася, тому просить навідатись до нього, якщо можна, сьогодні після обіду в готель «Німецький кайзер», кімната дев'ятнадцять; застати його можна будь-коли до вісімнадцятої години.

Розпаковуючи валізку й дістаючи приладдя для гоління й речі туалету, Майнк насвистував улюблену мелодію «No passaran», пісню іспанських борців за свободу. Почував він себе піднесено, no passaran, вони не пройдуть, у даному разі це мало означати: Мейволд не пройде. Ні, не в Берліні, а в Іспанії загинув Стюарт Джеймс О'Дейвен!

Трохи згодом він поїхав до готелю «Німецький кайзер». Цього разу шофер трапився мовчазний. Професор не виявляв бажання роззиратися по боках, у вікно він майже не дивився, а якщо й дивився, то дуже неуважно, тому-то шофер і не пильнував гостя.

Дивно, чому Мейволд не зупинився у готелі «Чотири пори року». Може, йому довелося вибирати місце мешкання самому і він віддав перевагу готелеві, в якому колись бував? Таке цілком імовірно, бо професор Мейволд часто приїздив у Мюнхен — він підтримував постійні зв'язки з видавництвом, яке випускало його книжки для ФРН.

Готель, що потопав у зелені, був менший, ніж «Чотири пори року», та й не такий вишуканий, а проте привабливий і, очевидно, затишний. Біля адміністраторської не панує атмосфера надмірної поштивості, нема й пана в сюртуку на задньому плані, однак і тут обслуговують підкреслено ввічливо.

— Професор Мейволд? Так, кімната дев'ятнадцята, вас уже чекають, пане…

На другий поверх Майнк вирішив піднятись без ліфта. Він ішов, переступаючи одразу через дві сходинки, тим паче, що це йому було неважко при його велетенських кроках. Далі по коридору ліворуч, ось шістнадцята кімната, вісімнадцята, а ось і дев'ятнадцята. Гайнц Майнк постукав.

— Come in![2] — привітно прозвучало за дверима. Щось на зразок: заходь, якщо не жартуєш.

Майнк натиснув на ручку дверей. І не зміг їх утримати — двері швидко відчинились. На плечах він відчув дві долоні, перед себе побачив рожеве, широко усміхнене обличчя. Привітний голос рокотів:

— I'm very glad… Дуже радий, indeed, містере Майнк, come in, професоре…

Звання це ірландець вимовив, наче ласкаве слово, мов «любий друже» або навіть «друзяко».

Це було несподівано для Майнка. Через таке привітання? Безперечно, й через це. Та перш за все тому, що перед ним стояв такий самий велетень, як і він, майже його віку, міцної статури, упертий, подібний до американського футболіста-професіонала, незграбний у рухах, довірливий.

Звикнувши дивитися на співрозмовників згори вниз, Майнк мусив тепер докласти немало зусиль, аби не опустити голови й дивитись рівно, не напружуючись. Ірландець засміявся, бо, мабуть, подумав про те ж саме. Потім повторив своє «come in», хоча Майнк уже давно зайшов у номер, був загнаний у куток біля вікна, де стояло крісло. Мейволд не вгавав:

— Come in, please, come in. — А потім сказав, вимовляючи «р» дуже розкотисто, а голосні з притиском: — Herrein, bittaa, wann's kein Fleischer ist… Oder wie sagt maan…[3].

Гайнц Майнк не виправляв його. Він лише кивнув, сказавши «Thank you»[4], і сів. Господар підійшов до телефону і зробив замовлення. Після цього вмостився навпроти Майнка.

— Nun, wie labben Sie… Маю на увазі, how are you? Okay?[5].

— Yes, okay. I am very glad, too… Я теж дуже радий, що нарешті ми можемо доповнити наше листування особистим знайомством.

Ірландець погодився й легенько вклонився. Потім раптом потер руки, мовби чекаючи величезної втіхи.

Гайнц Майнк у душі сміявся. Сміявся з того запалу, з яким його колега намагався пожвавити розмову. Він говорив багато і трохи квапливо, та все це мало узгоджувалося зі змістом того, що він казав.

Почалась невинна, майже наївна розмова. Про погоду. Про спорт. «Ви не рибалка, пане Майнк?» Майнк не був рибалкою. Тоді розмова торкнулася Мюнхена. «А very beautiful, isn't?»[6] Майнк потвердив: «Дуже гарне!» Потім знову про погоду. Погоду в Ірландії, Берліні, про погоду взагалі. Ні слова про роботу, жодного запитання щодо планів та намірів, навіть жодного натяку на мету, задля якої вони зустрілись.

Загалом розмова точилася жваво, цікаво. Невимушеність її підтримувалася ірландцем. І робилося це тактовно, може, трохи підкреслено, мовби напоказ. Такою зрештою була і його некваплива німецька мова. Мейволд колись писав, що його літературна німецька мова, як він вивчав її в школі, зазнала непоправної шкоди через багаторічне знайомство з одним чеським емігрантом під час війни. Майнкові тепер здавалося, що ірландець хоче підтвердити це. Отож, ніби зумисно для цієї зустрічі, той відновив дещо в пам'яті й таким чином складав своєрідний екзамен. Спершу ірландець затинався, потім перейшов на баварський діалект, далі — на діалект тірольських лісорубів, а тоді вже заговорив літературною мовою з англосаксонським акцентом, вживаючи чітко сформульовані мовні звороти.

Втім, розмові це не ставало на заваді. Побіжно Майнк відзначив про себе гучний голос, невимушену поведінку Мейволда, темпераментне жестикулювання, грайливий тон бесіди. Не лишились поза його увагою й зовнішні прикмети ірландця: у верхній щелепі бракувало одного зуба, волосся на голові було жорстке, коротко підстрижене, руки еластичні, невгамовні, аж здавалося, ніби він їх у когось позичив. Веснянки, пістрява сорочка, на пальці правої руки — діамант…

Та найбільше вражали очі: не їхній колір — вони звичайнісінькі сірі, — навіть не форма чи величина; в них було щось інше, що мимоволі привертало увагу: відсутність блиску. За всю розмову вони не засвітилися жодного разу. Ці очі були непроникні, тьмяні й невиразні, наче фарба без лаку. У них годі було щось прочитати, такі вони непорушні, мовби скляні. Вони не пасували до рожевого, збудженого обличчя ірландця, не узгоджувались з його темпераментом. Гайнц Майнк уникав дивитися в них під час розмови. Втім, він не помічав, щоб і ірландець шукав його погляду. Можна сказати, один одному в очі вони не дивилися. Навіть згодом. Уже тоді, коли закінчилася ця невимушена розмова і професор Майнк узявся за свої папери, щоб приступити нарешті до справи.

— Дозвольте, містере Мейволд, ще раз коротенько зупинитися на наших позиціях у ставленні до долі Стюарта Джеймса О'Дейвена, як вони визначились у нашому листуванні, — почав він. — Ви дотримуєтесь думки, що Стюарт Джеймс О'Дейвен у тисяча дев'ятсот сорок четвертому році жив у Німеччині. Що з ним потім сталося, ви не знаєте. Не знаєте також, коли і як він туди потрапив, до чого прагнув і чим займався. Судячи з натяків у ваших останніх листах, у вас є певна версія, але ваші твердження такі скупі й обережні, що про них я нічого не можу сказати. В усякому разі ясно одне: результати моїх досліджень у справі О'Дейвена ви рішуче ставите під сумнів, навіть більше — категорично заперечуєте їх. Оскільки ми, мої співробітники в інституті і я, так само ставимось і до ваших досліджень, то обидві сторони зрештою опинились у неприємній ситуації і, отже, не можуть закінчити своїх робіт: ви — своєї книжки, а ми — своєї наукової праці. Тим часом О'Дейвен в обох позиціях відіграв певну роль, отож ні ви, ні ми не можемо бути настільки зарозумілими, щоб знехтувати думкою іншої сторони. З другого боку, і час підпирає, тому-то ми мусимо вибрати один із варіантів — безперечно правильний. А правильний, любий колего, істинний варіант — то наш. Я це можу довести.

Тут Майнк зробив паузу. Ірландець кивнув. Він ще глибше вмостився в кріслі, очікуючи, що буде далі, потім знову кивнув, але, очевидно, не на знак згоди, а запрошуючи колегу продовжувати розмову.

— Перш ніж пред'явити детально опрацьований матеріал, дозвольте коротко викласти мої відомості про вашого земляка. Стюарт Джеймс О'Дейвен влітку тисяча дев'ятсот тридцять шостого року вступив до лав однієї з Інтербригад, що прийшли на допомогу іспанському народові у його боротьбі проти фашистів. Певний час він був офіцером при Штабі, потім командував ротою. Ви знаєте, що добровольці об'єднувались за принципом національної приналежності. О'Дейвен належав до П'ятнадцятої Інтернаціональної бригади, — ця військова частина складалася переважно з північних американців, британців та ірландців. Шістдесят із ста двадцяти п'яти ірландських бійців бригади полягли на іспанській землі, одним із них був і офіцер Стюарт Джеймс О'Дейвен. Я маю цілком певні відомості про його смерть і познайомлю вас із ними. Але спершу, мабуть, вам було б доцільно ознайомитися з деякими відомостями про військові операції, які проводилися ще до смерті О'Дейвена у тисяча дев'ятсот тридцять сьомому році. У зв'язку з цим поговоримо про період, описаний мною в праці, де я розповідаю про частину О'Дейвена.

Гайнц Майнк подав Мейволдові теку з рукописом.

Ірландець узявся за справу сумлінно. Він прочитав абзац, потім заходився читати його від самого початку ще раз, вникаючи у зміст кожного слова. Гайнц Майнк спостерігав за ним. Він знав текст майже напам'ять, тож безпомилково вгадував, на якому місці зупиняється його візаві. Йому лише хотілося щось додати, уточнити: треба, мовляв, уявити собі тодішню Іспанію, народне повстання, військову техніку… Але він цього не зробив. Супроти ж нього сидів учений-історик, фахівець, який, поза всяким сумнівом, мислив масштабними історичними категоріями.

У Майна ж це все стояло перед очима. Люди, їхнє трудове життя, їхня ненависть, обурення, їхня боротьба. Він бачив убогі пейзажі: голі скелі, порепану, висушену спекою землю, глиняні халупи, маслинові гаї. Бачив сине небо над країною, казково сине небо, неймовірно прекрасне і все-таки справжнє. І все це зливалося в один образ, який, до речі, поставав завжди, коли він думав про Іспанію і про О'Дейвена: церква, дерево, людина.

Ось він бачить, як раптом потьмарилось блакитне небо, заблищали зірки, бачить церкву з розбитою банею, крізь яку сочиться тьмяне світло півмісяця. Увагу його привернули постаті, що видніли поблизу руїн, постаті солдатів Інтернаціональної бригади, — здається, він сам був там, серед них, був очевидцем. Один, він лежав з люлькою в роті біля зруйнованого вівтаря, мав дуже нещасний вигляд, іноді таким він був і насправді. Стюарт Джеймс О'Дейвен, офіцер цього підрозділу, ірландець серед північних американців. Майнк бачить його, потім уже не його, а тих, хто був разом з ним, але його очима, і разом з ним переживає його останню годину. В його голові уявлюване зливається з тим, що він знає, що вважає за дійсне.

О'Дейвен підводить голову. У велику рвану дірку з даху церкви заглядають зорі. Яскравий серп місяця вигулькує з-за хмар, відтак знову ховається за них, іноді цілком, а згодом виринає, здається, ще яскравіший, ніж раніш?.

Довго спостерігає О'Дейвен за цією грою в піжмурки, стоїть, склавши руки на грудях, з люлькою в зубах, спокійний і врівноважений, та, мабуть, так само стомлений, як і його товариші. Він чекає, не поглядаючи на годинник, а лише уп'явся очима в скляне небо над собою і чекає, поки настане час контрольного обходу, щоб піти туди, на передній край, в окопи а чи до вартових.

Ніхто ніколи не дізнається, про що він думав у ті хвилини! Може, про смерть, яка вже чатувала на нього? Про смерть, яка причаїлася там, за кілька сотень метрів від нього, за отим-деревом у пологому видолинку, за деревом, яке він, очевидно, ще бачить і спостерігає за ним крізь одно з розбитих вікон у церкві.

Ніч ясна, досить ясна, щоб він міг побачити обриси далеких гір і тінь від цього сухого, карячкуватого дерева. Кулі й осколки гранат відчахнули од стовбура кілька гілляк, обкопали дерево ямами й купами землі. Скрізь валяються трупи тварин, рештки колючої загорожі і; мабуть, навіть трупи людей. Тут кипів бій, тут було взято приступом фашистську позицію, тут з обох боків лилася кров. Дерево теж покалічене, але в наступному році воно знову зазеленіє, зацвіте, дасть плоди, потім знову скине листя і знов зацвіте. Його коріння черпає силу й поживок у землі, просякнутій кров'ю під час цієї битви за Брунете…

Гайнц Майнк не знав, про яке саме дерево йшлося. Про маслинове? Він читав, що в Іспанії ці дерева виростають більшими, ніж де-інде. А може, про кипарис? Дивно, що це питання весь час не давало йому спокою, здавалося дуже важливим. Чи, може, в усьому винен був час, який вимагав такого прискіпливого вивчення подій, щоб можна було по-справжньому уявити собі смерть, котра тоді вже стала звичайнісінькою повсякденністю? Чи звичка Майнка уявляти собі все зримо? Він знав, що уявлюване ним розходилося з дійсністю. Весь час, навіть зараз у готелі, у нього перед очима поставали образи, пов'язані з подіями його власного життя. Уламки дерев з часу другої світової війни, дуби й сосни, навіть просто фруктові дерева, яких тут була сила-силенна, — кілька дерев він узяв із собою й одне з них посадив в Іспанії.

Коли місяць зник за товстою завісою хмар, лейтенант О'Дейвен покидає церкву. Він іде туди, до окопів, там розмовляє з товаришами. Стомлені й зарослі, вони говорять багато й охоче. Про те, що їх гнітить, що непокоїть. Можливо, причиною всього того була ніч, котра спонукувала їх до розмов, успіх, якого вони досягли кілька годин тому, або ж перенапруження, а чи, може, й щось інше. Вони розповідають, не чекаючи його запитань. Тихо й притлумлено звучать їхні голоси. На нього вони дивляться рідко, бо його погляд втуплений у ворожу позицію і в те дерево.

В уяві Майнка постав образ юнака з Каліфорнії, розповідь якого зацікавила О'Дейвена.

— Отут Бена й придавило. Якраз під отим деревом. Він наближався до нього. Від мене до Бена було, мабуть, неповних десять кроків. Я спитав його: «Усе гаразд, Бене?» Він іронічно глянув на мене і гукнув у відповідь: «Аякже!» Потім підвівся, ступив два кроки й повалився додолу. Упав прямо обличчям на землю. Був уже мертвий.

Юнак перевів подих. Голос його звучав монотонно. Потім він сказав:

— А я стою он на тому місці і дивлюся на дерево. Це — дивна річ, якщо тільки глибоко замислитись. Здається, я бачу, як Бен біжить, — маю на увазі ту пору, коли він ще був дитиною, маленьким хлопчиком, коли ходив до школи й грався зі своїми товаришами, і все інше, що сталося потім, коли він став дорослим, пішов уже на роботу, — бачу його скрізь, хоч би де він був, хоч би куди йшов, розумієш? Скільки то миль проходить людина за своє життя — ні, не під час подорожей, а отак, за буденних обставин! Очевидно, дуже багато. І увесь цей час тут росло дерево. Йому, мабуть, уже немало років, подумав я. І ось тут був Бен — він ходив собі на протилежному боці світу, сказати б, прогулювався іі гадки не мав про Іспанію. Ти знаєш, що я маю на увазі. Але кожен крок, який він ступав, щораз наближав його до оцього дерева. Та тільки він цього не знав, ніхто цього не знав. Я думаю про дерево й про Бена, і міркую собі: ах, прокляття, я ж теж нічого не знаю!

Про що думав цей юнак із Каліфорнії? І чим керувався тоді О'Дейвен? Може, вони замислились про те, яке дерево, який клаптик землі чекає на них? Очевидно, про це, безперечно, про це вони думали, якщо мали змогу хоча б на кілька секунд замислитись. Але про такі речі ніхто з них не говорив. Однак кожного разу, коли вони дивилися на те місце, де загинув товариш, вони неодмінно проймалися смутком.

— Ти давно знав Бена?

— З дитячих років. А він тепер лежить отам. Його не закопали… Я не маю права покидати пост, бо…

Лейтенант О'Дейвен вдивляється і вслухається в ніч. Небо вже стало сіро-синім, поступово зблякли і зорі. Обидва бійці стоять поруч, так близько, що торкаються один одного. Вони мовчать і пильно дивляться на дерево.

— Якби я зустрів його батька й матір, — каже юнак з Каліфорнії, — то навряд чи зміг би їм сказати, що їхній син…

— Ні, цього ти не зможеш, — погоджується О'Дейвен.

Може, вони говорили ще якийсь час, ще оцінили небезпеку становища, прикинули подумки відстань. Може, нарешті дійшли згоди і О'Дейвен поплескав юнака по плечу, потім виліз із окопу й мовив:

— Я принесу сюди Бена.

Бліда голубінь зависла над обрієм, неприємна, отруйна голубінь, яка передвіщала світанок. Певно, вони надто довго чекали. Гірський хребет удалині вже не здавався темною, безконтурною смугою. Височіли дерева та вершини скель, уже було видно білі будинки, видно стало, як над полями повільно здіймається туман.

Офіцер повзе по розтерзаній землі. Міцно припадає до неї всім тілом і відштовхується лише ліктями. Ноги просто тягнуться за ним, залишаючи сліди від черевиків. По пологому схилу лізти вперед легше. Він не зупиняється й не оглядається. Юнак з Каліфорнії тримає гвинтівку напоготові. Пильно стежать за ним вартові справа і зліва. О'Дейвен повзе навпростець усе далі й далі до дерева, стовбур якого править йому за прикриття. Потім з двох тіней зробилася одна.

Невідомо, чи доліз О'Дейвен до мертвого Бена. Пролунали гвинтівочні постріли, їх заглушили міномети, на бриючому польоті пронеслась ескадрилья літаків, німецькі Ме-109, котрі й раніше обстрілювали з кулеметів позицію, а потім покотилася перша хвиля атаки фашистської піхоти, переважно маврів.

Двічі почулося юнакові з Каліфорнії, що О'Дейвен ніби щось вигукнув. І більше він нічого не чув.

Через два дні було офіційно сповіщено про смерть О'Дейвена. Бійці Інтернаціональних бригад не змогли утримати своїх позицій і змушені були відступити на кілька кілометрів… Юнак з Каліфорнії та багато інших видряпались на дах будинку, щоб востаннє подивитися на карячкувате самотнє дерево. Під деревом лежали сірі, деформовані, спотворені тіла, жертви цього бою.

Пам'ятником загиблим став уламок скелі. Один із солдатів, за фахом каменяр, дістав десь долото й довбав ним цілий день до пізньої ночі. На таблиці з написом не було жодного прізвища, було проставлено лише кількість загиблих та дату.

Вишикували батальйон. Юнак з Каліфорнії стояв позаду, в останній шерензі. Коли пролунали постріли салюту й солдати поскидали шапки, він почав молитися. За свого товариша Бена й за Стюарта Джеймса О'Дейвена, офіцера з Ірландії.

Всього цього не було в рукописі, що його читав професор з Дубліна. Там переважали наукові терміни, зазначалися джерела, наводились логічні докази. Все було написано чорним по білому, поділено на пункти: перший, другий, третій… Не було тільки місця, щоб згадати якесь там дерево. Широкі узагальнення, великомасштабні обставини, події, тактичні операції… Ішлося ж бо про народ, а не про окрему людину!..

На шляху до Брунете республіканські війська мусили вистояти в чотирьох боях за Мадрід. Треба було відбити чотири шалені атаки франкістських військ: у передмістях столиці, на Харамі, біля Гвадалахари. Майже рік тривало це бойовище. Запеклі оборонні бої велися і на Північному фронті. 19 червня 1937 року вони втратили Більбао. А тоді…

Професор Майнк подумки цитував речення, до яких саме доходив його колега. Він міг навіть сказати, яку сторінку той читає, напам'ять знав, що там написано.

«Щоб полегшити становище ослаблих сил на Північному фронті, республіканські війська з 6-го до 28 липня 1937 р. провели на Центральному фронті операцію під Брунете. Було поставлено завдання: знищити мадрідський корпус заколотників і перешкодити розгортанню інших операцій на південному сході. Захопивши тимчасово Брунете, сили армії Народного фронту досягли значного тактичного успіху. Однак прорватись на оперативну глибину їм не пощастило. Та все-таки заколотники змушені були відмовитись од свого плану зламати опір республіканців на Північному фронті плітку і відклали цю справу на осінь. Щоб стабілізувати своє становище, їм довелося кинути на південь, у район Брунете, понад тридцять батальйонів. Ця операція була першою великою наступальною операцією республіканців».

Ірландець звів очі.

— І саме у цій битві за Брунете, гадаєте, загинув О'Дейвен?

— Вісімнадцятого липня тисяча дев'ятсот тридцять сьомого року.

— Ви певні?

— Цілком.

— Так…

Дуже нейтральне було це «так». В інтонації не відчувалося ні запитання, ні сумніву, не кажучи вже про згоду.

— Звідки ж у вас ця певність?

Запитання не містило в собі нічого несподіваного — до нього Майнк підготувався заздалегідь, бо ж, власне, в ньому й полягав сенс дискусії. Воно ніколи не було б для нього несподіваним, навіть тоді, коли б його вимовили з іншою інтонацією: гостро, з більшим зацікавленням. Та ірландський колега запитав ніби з ввічливості, а вже сама відповідь не мала для нього ніякого значення.

Якусь мить Майнк намагався підладнатись під цей тон, щоб і собі видатись байдужим. Можна сказати: «Я розпитав багато людей, які все бачили», — і цього, мабуть, було б досить, хоча воно й не відповідало дійсності. Те, що він дізнався від колишніх бійців Інтернаціональних бригад про О'Дейвена, було, власне, безперечним, не викликало ніяких сумнівів. І все ж безпосереднього очевидця він не знайшов. Ніхто пе згадував ні про дерево, ні про церкву, ні про Бена-американця. О'Дейвен загинув, коли хотів винести товариша з нічийної землі — оце і все, що вони знали. Та ще місце й день, про які було офіційно повідомлено бійців Інтернаціональних бригад. Подробиці, деталі — усе це плід Майнкової фантазії, котра черпала поживок із багатьох розмов, з багатьох прочитаних щоденників, колізії яких перепліталися насамперед з розділами книжки Стіва Нельсона, що мала назву «Добровольці».

Однак говорити про це зараз було б недоцільно. Ішлося ж бо про факти, про знання, а не про здогади. Та чи означало це, що треба гамувати емоції або не брати до уваги здогад?

Майнк не міг відповідати байдужим тоном, бо сам не був байдужим. Його відповідь була докладною, в його інтонації відчувалась зацікавленість.

— У нашій республіці, містер Мейволд, боротьба Іспанії за свободу відіграє неабияку роль. Події тридцятирічної давнини не є предметом досліджень лише окремої групи фахівців. Про це написано романи, створено фільми, телефільми, а багато пісень, які народилися в той час, співають у нас і досі. Іспанія для нашого народу стала поняттям, яке…

— … сповнене для вас трагізму. Я вас розумію.

Майнк затнувся. Репліка прозвучала різко й агресивно. Він вловив у ній інтонацію осуду.

— Я, власне, хотів сказати щось інше. Але ваше зауваження слушне. Звичайно, іспанські події сповнені трагізму…

— Особливо для вас.

— Як вас розуміти?

— Я нагадаю вам лише дві назви: батальйон імені Тельмана і легіон «Кондор». Німці воюють проти німців. Вже це говорить багато чого.

— Це абсолютно ні про що не говорить. Навіть більше: це чистісіньке пересмикування фактів, даруйте, будь ласка. Антифашисти воюють проти фашистів. Не вперше і не лише в Іспанії. Гітлер послав в Іспанію свій легіон «Кондор», цей підрозділ найманців своєї люфтваффе, з тією самою метою, з якою він послав СА і СС на вулиці власної країни: щоб придушити боротьбу народу за свободу. А німецькі антифашисти, об'єднані в батальйон імені Тельмана, в Іспанії поставили перед собою таку ж саму мету, яка стояла перед ними у їхній власній країні, тобто: допомогти народові розбити фашистів. В Іспанії боролися німецькі, італійські та іспанські фашисти, підтримувані явною або мовчазною згодою фашистів у всьому світі, проти борців за свободу з усього світу. І проти ірландських теж, містер Мейволд, бо ж Стюарт Джеймс О'Дейвен був не єдиний представник вашої країни.

— Ну гаразд. Чи треба нам сперечатись про назву понять?

— Якщо буде потрібно, то сперечатимемось і про назву. Але в даному разі йдеться не лише про назви. Ви ж самі писали в одній зі своїх книжок…

— Будь ласка, не хвилюйтеся так, пане Майнк. Ми ж у принципі дотримуємося близьких поглядів. Ваш погляд, здається мені, може, надто абсолютний, надто радикальний, але… Але для мене це не предмет дискусії.

Це було геть несподівано для Майнка. Тут заговорив уже інший Мейволд, не той, якого він уявляв собі, читаючи його публікації. Коли під впливом іспанських подій в Ірландії виникла складна ситуація, Мейволд у своїй ранній книжці зайняв дуже чітку позицію. Майнк виписав звідти кілька положень і привіз ці нотатки з собою, маючи на думці процитувати їх у своїй доповіді. Коли офіціант перервав їхню розмову, принісши давно замовлені чай та віскі, він узяв аркуш у руки й швиденько переглянув його ще раз.

«Дуже важко було, — зазначалося там, — патріотичним і антифашистським силам в Ірландії, коли у 1936 році спалахнула громадянська війна в Іспанії. Церква та засоби масової інформації розпочали кампанію з метою повної фальсифікації подій. З кожного амвона, у кожній газеті й по радіо проводилась агітація за Франко та його поплічників. З дрібнобуржуазних верств населення виник ірландський фашистський рух. Фашисти нападали на інакомислячих робітників та селян і чинили над ними фізичні розправи.

У церквах закликали вступати до «вільного корпусу» та до «бригади борців за християнство і Франко», що складалася з 700 чоловік, і яку в грудні 1936 року потрібно було на кораблі німецьких фашистів перекинути в Іспанію.

Події набули серйозного розвитку, і виступити проти цього зголосилися всі прогресивні сили. Допомогу іспанському народові вони розцінювали як свій інтернаціональний обов'язок, гадаючи таким чином змити ганьбу з власної країни та її народу. Незважаючи на небезпеку лінчування, багато ірландців потайки, групами й поодинці, вирушали в Іспанію і вступали там в Інтернаціональні бригади».

Мейволд написав і опублікував ці рядки кілька років тому, коли про Стюарта Джеймса О'Дейвена ще не було ніяких суперечок. Що ж залишалося тепер від цієї його стійкої, бездоганної позиції?

Звичайно, Майнк знав, що будуть суперечки і матимуть вони гострий, безкомпромісний характер, однак на дебати такого загального плану не розраховував. Розуміння класового характеру історичних подій було притаманне й іншим тодішнім працям Мейволда. І в їхньому листуванні з цього приводу ніколи не було жодних розбіжностей. Чому ж раптом така несподівана, ненаукова позиція?

Гайнц Майнк відмовився від наміру викласти Мейволду його власні колишні погляди. Це було б зараз недоречно. Тут ішлося про принципові питання, і він не відступиться од свого, хоч якою неприємною була б їхня розмова. Коли вони лишилися знову самі, він сказав:

— Як історикові оцінити історичні процеси, якщо не визначена його точка зору, чи, як ви кажете, вона не абсолютна й не радикальна?

— Просто так. Історик не повинен оцінювати. Він повинен… Але навіщо нам відхилятися од теми? Мене підганяє час, я вже вам про це писав. Отож ви хотіли мені розповісти, звідки у вас оці дані про долю О'Дейвена…

Гайнц Майнк ковтнув слину. Його заполонило почуття розчарування, невдоволення, бо наткнувся на різкий опір. Мейволд розчарував його, це безперечно. Крім щирої привітності й здатності вести пустопорожні розмови, типові для дрібного обивателя, він нічого не мав за душею. Скидалося на те, що це просто обмежена людина.

Відтак Майнк вимушений був докласти немало зусиль, аби повернути розмову в бажане русло.

— Багато людей, які боролися в Іспанії й нині живуть у нашій республіці, знали О'Дейвена. Деякі чули тільки прізвище, а дехто знав його й особисто. Звістка про те, що він загинув у боях за Брунете, сколихнула всіх. Звичайно, не зразу, бо дехто, кого я розпитував, дізнався про його смерть лише через кілька місяців. Але суперечностей не виникало. Усе сходилось. Навіть більше, товариші, які працювали у штабах чи управліннях, підтвердили мені день та місце його смерті. Їхні свідчення зі мною… якщо бажаєте прочитати…

Він занурив руку в портфель, аби пред'явити решту документів. Ірландець замахав руками:

— Я не хочу вас перевіряти, любий колего. Певен, що ви попрацювали сумлінно. Що мене бентежить, то це лише…

— Що лише?

Після паузи, яку ірландець зробив, вимовивши це слово, пін набрав повні груди повітря й так сидів не озиваючись. На кілька секунд пауза зависла між ними. Виникло враження якоїсь неприємної, майже штучної напруженості.

— Так, так, слухаю вас, — порушив мовчанку Майнк. — Що вас бентежить? — Він глянув на червонощоке обличчя, н ке наближалося до нього і вже торкалось його своїм диханням.

— Я хочу сформулювати це інакше. Німецька Демократична Республіка — все-таки порівняно маленька країна. Наукові сили, безперечно, у вас нечисленні і, наскільки и знаю, використовуються на головних напрямках роботи. Чому ж, запитую я себе знову і знову, Стюарт Джеймс О'Дейвен стоїть у центрі ваших зацікавлень? Чому ваш інститут чи взагалі ваша держава витрачає такі великі кошти, щоб дослідити долю цієї одної людини? Іноземця. Я гадаю… Звичайно, мене це аж ніяк не обходить, а тільки ж… Хіба для досліджень ученого такого масштабу, як ви, це справді важливий об'єкт?

Запитання було поставлено руба. З виразу обличчя ірландця було видно, що йому прикро, ніби йому шкода Майика. Він відкинувся у кріслі й сплів руки.

— Я не розумію вашого запитання, містере Мейволд. Ми ж докладно писали один одному про наші наміри. Ви працюєте над книжкою про ірландських громадян під час другої світової війни. Тут ви й наткнулися на Стюарта Джеймса О'Дейвена. Я керую дослідницькою групою, яка піймається боротьбою Інтернаціональних бригад у Іспанії. Ми теж наткнулися на Стюарта Джеймса О'Дейвена. Ваш і наш погляд на життя і смерть цієї людини не збігаються. Чи ж не можна на цій підставі сказати, що нашу наукову суперечку слід привести до однозначного висновку?

— Гаразд, гаразд, я з цим згоден. У такому ж дусі працюю і я. Однак натужуся тут я сам-один, це, так би мовити, моя особиста справа. Успіх чи невдача — теж тільки моє особисте діло. У вас — навпаки… Крім того, О'Дейвен був ірландець, і я — ірландець. Тож мною керують зовсім інші мотиви.

— Саме в цьому й полягає ваша помилка! Ми не знаємо такого національного розмежування!

Гайнц Майнк відчув, як змінився його голос, став твердіший, грубіший.

Здавалося, що й ірландець це помітив.

— Зрозумійте правильно мою зацікавленість, шановний колего. Правда, для цього вам треба уявити себе в моєму становищі. Ви знайшли найкоротший шлях для закінчення твору, у якому ви зацікавлені не лише з професійної точки зору, і раптом звідкись випливає думка, яка зводить нанівець усе написане вами. Хіба в такій ситуації не виправдана маленька частка скептицизму? Чи не напрошується також питання, чому, власне, партнер, а краще сказати — противник, такий заангажований? Я просто не можу повірити, що вами керує лише професійне честолюбство… Гадаю, вас цікавить не лише з'ясування обставин життя й загибелі певного об'єкта дослідження. Інакше думати я не можу, надто високо я вас ціную, пане Майнк.

— Хочу вам сказати ось що: дослідження долі людини ніколи не було для мене лише «об'єктом» моєї роботи. Та я, погоджуюсь, що в даному разі справді є ще й інші обставини… Ні, вам не варто так насторожено вслухатися в мої слова, я кажу вам те, що абсолютно нормальне, нормальне принаймні у нашій суспільній формації. Боротьба добровольців в Іспанії рівно тридцять років тому, їхня готовність на самопожертву, їхня мужність, завжди служитимуть для нас прикладом, взірцем. Вони для нас — герої. Ми намагаємось проникнути у світ думок цих людей, у світ їхніх почуттів, щоб зрозуміти їх повністю, повчитися в них. Я вже наголошував на цьому, коли казав, що Іспанія для нашого народу стала певним поняттям — поняттям солідарності й класової свідомості. Національність тут відіграє цілковито другорядну роль. І чим ретельніше ми займатимемося цими борцями Інтернаціональних бригад, — О'Дейвеном, приміром, я займався грунтовно, — тим ближчими вони будуть для нас. Не знаю, чи ви розумієте, що маю я на увазі. Хоча О'Дейвена я ніколи не бачив навіть на фотографії, не маю жодного йаго листа, нічогісінько не маю, — однак він мені ближчий, ніж…

— Скажімо, ближчий, ніж я, з ким ви вже обмінялися добрим десятком листів. Я вас розумію. Звичайно, я вас розумію. І поважаю вас, безперечно. І це не просто фраза. Ви такий, яким я й хотів вас бачити. Але, будь ласка, зрозумійте й мене. Зрештою, не зайве знати, перед ким капітулюєш.

— Капітулюєш? Ви хочете сказати…

Мейволд зловтішно і самовдоволено засміявся. Втім, засміявся — це неточно. Сміялися рот, підборіддя, щоки, очі ж не сміялися, вони залишалися тупими й байдужими.

— Ви б побачили своє обличчя, пане Майнк. Я й сам видаюсь собі… ісусиком-ангелочком, який роздає дітям різдвяні подарунки. Але ні, це вже було б перебільшенням. Скажемо так: я звільняю дорогу кращому.

— Ви відмовляєтесь від своєї версії?

— Так, відмовляюсь…

— Але як же це?.. Гадаю, ваші листи… Та й у книжці…

— Я виправлю написане. Я йшов неправильним шляхом. Чому ж не зізнатися в цьому? Слід, по якому я йшов, веде її порожнечу. Людина, яка під прізвищем О'Дейвена в сорок четвертому році перебувала в Берліні, а я мав досить доказів цього, була навіть не ірландцем, а чистокровним британцем. І тому вона мене геть не цікавить.

— Отже… Я… Звичайно, я радий, проте…

Гайнц Майнк міг тепер бути цілком задоволений. Та його охопили прикрі почуття. Обличчя його не засяяло, воно виражало недовір'я, відчувалось, що він пригнічений.

— Ви доклали стільки зусиль… Були такі певні… Мені навіть ніяково… Я знаю, це, безперечно, нерозумно з мого боку, але…

— Мабуть, нерозумно. Та це не можна назвати й науковим конфузом, що звалився на мою голову. Бачите, в моїй книжці багато героїв, цілий список відважних чоловіків і жінок мого народу. Тож мені доведеться викреслити одного не тому, що він не був героєм, а тому, що його героїзм не має нічого спільного з моєю книгою. Я не пишу про Іспанію. Моя тема — друга світова війна. Отже, любий мій берлінський колего, я бажаю вам успіху. Моя глибока шана вам за те, що ви, незважаючи на мої репліки, не дали себе збити з правильного шляху. Ви на правильній дорозі. Опублікуйте наші статті, зведіть О'Дейвену та іншим борцям Інтернаціональних бригад гідний пам'ятник. За це, гадаю, нам парто випити віскі, якщо хочете, і цокнутися.

Гайнц Майнк і хотів і не хотів. Кілька разів трусонув пін головою, все ще не вірячи у власний успіх. Зрештою він погодився, випив, не заперечував і проти другої чарки.

Ірландець поглянув на годинник Зробив це виразно й демонстративно, і Гайнц Майнк підвівся.

— А коли наші праці будуть опубліковані, ми вишлемо один одному по примірнику, чи не так, пане Мейволд?

— Безперечно. Зрештою, поки вийде моя книжка, мине чимало часу.

— Розумію. Доведеться багато переробляти.

— Не тільки. Я запланував кілька виступів у США, незабаром вирушу в подорож. Дуже добра нагода для мене.

— Вітаю вас.

— Дякую. Так, я справді радий цій поїздці. Можливо, потім зміню й своє місце проживання. Переселюсь куди-небудь у село. Негайно ж перешлю вам свою нову адресу. А поки що всього-всього вам найкращого! Бажаю успіху на симпозіумі у Мюнхені і щасливого повернення додому!

3

На Староміському кладовищі в Берліні панував опівденний спокій. Капітан Госс із державної безпеки сів на лавку обік розритої могили, щоб не заважати фахівцям — експертам хімікам, фізикам та медикам, які від самого ранку копали й перекопували ці кілька кубічних метрів землі. Госс спостерігав за їхньою роботою.

Вони обережно брали в руки майже кожну грудку землі, так само обережно розбивали її лопатами, копали ще обережніше, збирали щось, складали збоку, вимірювали, записували. Працювали мовчки, скинувши піджаки й засукавши рукава. У декого від напруженої роботи обличчя почервоніло, зросилося потом, аж ніби скривилося.

Госс знав, що завдання складне. Ішлося не про ексгумацію. Принаймні не в першу чергу. Передовсім слід було з'ясувати примітивне і водночас важливе питання: чому розрито могилу саме О'Дейвена? Чому злочинці вибрали землю майже на метрову глибину, докопались до самої труни, а потім почали засипати могилу знову? Чи вони щось узяли? Чи хотіли щось побачити або змінити? Відповісти на ці питання — таке завдання стояло перед експертами.

І капітан їм анітрохи не заздрив.

На початку робочого дня Манфреда Госса викликав начальник, майор Лауренцен і передав йому матеріали кримінальної поліції.

— Займіться цією справою, товаришу капітан. Візьміть собі в помічники старшого лейтенанта Гайнсена. Якщо виникне потреба, у вашому розпорядженні буде й молодший лейтенант Кушель. Дуже загадкова справа. Все поки що оповито туманом. Не можу дати вам попередніх вказівок. О шістнадцятій годині чекаю ваше перше донесення. Якщо вам буде потрібна ще якась допомога, то знайдіть мене будь-коли.

Госс ще не скористався жодною з запропонованих йому послуг. Поки що вистачало наданих йому, тридцятисемирічному офіцерові, повноважень. Госс подумки особливо підкреслював це «поки що».

Справді, випадок безпрецедентний. Як правило, кримінальні злочини чимось та різнилися один від одного, не були абсолютно подібні. І все ж було в них щось спільне: шпигунство залишалося шпигунством, агенти — агентами. І якщо вони так чи інакше потрапляли в поле зору органів державної безпеки, то це призводило до однакового наслідку: таємна діяльність і державна зрада.

Кладовища були улюбленими місцями зустрічей агентів, тут влаштовувались схованки, у могилах часто обладновувались тайники. Все це промайнуло перед очима капітана наче нві сні. Але хіба для цього треба розкопувати могилу на глибину до метра? Найбільше вабило злочинців, мабуть, те, що до могили можна було підійти зовсім непомітно і так само непомітно займатися там чим їм треба…

Ні, в могилі цього О'Дейвена крилася інша загадка, біс її знає, яка, але все це, безперечно, виходило за всякі межі.

Коли кілька годин тому капітан Госс почав працювати:і цими матеріалами і вже переглянув кілька сторінок, які мали, проте, неабияке значення, він відчув навіть полегкість, наткнувшись на прізвище якогось Юргена Баумгольца. Зізнання, що їх дав Баумгольц, затриманий на кордоні Фрідріхштрассе, були неповними. На вимогу лікаря допит довелося припинити, а молодика перевести до шпиталю поліційного управління.

Однак уже зараз, здається, можна було констатувати підтвердження здогаду: стало ясно, звідки почалася ця акція.

Операція почалася в Західному Берліні — злочинці одержали своє завдання або там, або в ФРН. Їх послали сюди розкопати певну могилу. Могилу людини, яка загинула в 1945 році. Двадцять два роки вона не привертала до себе нічиєї уваги. Чому ж у 1967 році нею раптом зацікавились? Передовсім: що так зацікавило в ній тих, хто стояв за ширмою? Труна? Труп?

Госс сидів на лаві, широко розставивши ноги, спершись ліктями на коліна й охопивши голову руками. Поглядав інколи на сонце або ж на товаришів, а думки його весь час кружляли довкола отих «що?» й «чому?». Коли наближалися чиїсь кроки або хтось голосно розмовляв, він неохоче підводив голову. Староміське кладовище належало до визначних місць Берліна, і багато туристів користувалися зі свого перебування в столиці, щоб відвідати цей доглянутий і чистий цвинтар. Та кладовище славилось насамперед як визначне місце історичного плану. На надмогильних плитах було викарбувано чимало славнозвісних імен, інші ж, сьогодні забуті, були, очевидно, знаними свого часу. Чи належав до цих останніх і Стюарт Джеймс О'Дейвен?

Госс покликав лейтенанта Гайнсена і послав його в кон-тору_кладовища: сподівався дізнатися більше про небіжчика. Перед тим як було вчинено злочин, могила мала впорядкований вигляд. Про це свідчили, зокрема, квіти, що лежали зів'ялі зараз на підстриженому живоплоті, валялися на посипаній гравієм доріжці. Безперечно, хтось таки доглядав цю могилу — знайомі, друзі, саме за це й можна було зачепитись.

Капітан Госс глянув на годинник: тринадцять двадцять. О чотирнадцятій він мав бути у шпиталі поліційного управління, щоб допитати там Юргена Баумгольца. Він не розраховував одразу ж виявити першопричину злочину. Певніше за все, думав Госс, Баумгольц був чиїмсь слухняним знаряддям. Отож, чітко уявивши перебіг злочину від початку й до кінця, можна було б напасти і на слід тих, хто давав завдання, а також визначити мету цієї операції.

Манфред Госс підвівся. Повільно ступив кілька кроків до могили О'Дейвена. У вухах залунав скрип і скрегіт інструментів, почулось дихання людей, щебет птахів і віддалений шум вулиць.

Кілька хвилин він розмовляв з керівником групи. Чи вже що-небудь… І коли… Отже, нічого, поки що нічого. Без сумніву, приступати до допиту Баумгольца отак, без переконливих доказів, було б передчасно, це нічого не дасть. Але Госс не підганяв товаришів, бо знав, як важко їм працювати; надмірна квапливість завдала б більше шкоди, аніж принесла б користі.

Він попрощався. Ступивши кілька кроків, зупинився і ще раз поглянув на надмогильний камінь. Той трохи похилився, але не впав.

Напис на ньому блищав від сонця, і Госсу довелося нагнутись, щоб розібрати написане. «Solus De da anam». Щоб це означало? Латинською sol — сонце, De — щось пов'язане з богом, a anam — з роком. Але це не латина, це аж ніяк не латинська мова! У латині наголос над голосними не ставився. Може, це ірландська мова?

Подбати про переклад Госс доручив молодшому лейтенантові Кушелю.

— В університеті імені Гумбольдта… Або в Академії наук… Філологи повинні нам допомогти. І хай вони ще дещо розкажуть про цю мову взагалі. Можливо, це допоможе нам. Чим саме? Ну, скажімо, хай торкнуться в розмові проблем діалектів, або процитують якийсь біблійний вираз, поширений у певних колах. А що я тямлю в таких речах?

Капітан Госс вирішив піти пішки, адже до шпиталю недалеко. Прийшов він туди рівно о чотирнадцятій, звелів доповісти про себе докторові Роледеру.

Його зустріла брюнетка в білому халаті.

— Пана доктора Роледера зараз нема.

— Але ж, сестричко, я з ним…

— Авжеж, знаю… — Вона відчинила двері й показала на стілець. — Будь ласка, сідайте! Прізвище моє Каррадт. Я працюю разом з доктором Роледером, і якщо вам не завдасть клопоту…

Ні, йому це не завдало клопоту. Навпаки, коли лікарка розповіла Госсу про розподіл обов'язків між нею й доктором Роледером, він навіть зрадів, що зустрівся саме з нею, а не її колегою.

— Пан доктор займається Юргеном Баумгольцом. До речі, я також мала час і нагоду скласти бодай загальне враження про цього молодика, про його психічні якості й емоції. Я подумала, що для вирішення вашого завдання було б, очевидно, корисно, якби ви ще перед допитом дізнались, що пас чекає й на що ви можете сподіватись. Отож, якщо це вас цікавить, то. я залюбки до ваших послуг. Але, може, спершу пи прочитаєте письмові висновки доктора Роледера?

Госс поспіхом переглянув історію хвороби Баумгольца, потім зайнявся нею грунтовно й занотував собі найважливіші пункти: пошкодження якимось предметом сухожилля на правому стегні; незначна втрата крові; алкогольного впливу не виявлено; необхідне тривале стаціонарне лікування; обмеження в рухах при ходінні пацієнту, очевидно, не загрожує.

Госс віддав історію хвороби й подякував.

— Будь ласка, якщо ви зараз, фрау доктор…

Фрау чи фрейлейн? Він глянув на руки. Персня не було, але це ще ні про що не свідчило.

Доктор Каррадт, очевидно, помітила його погляд. Вона ледь помітно всміхнулася, але не поспішила з відповіддю на його запитання.

— Характер мислення цього Юргена Баумгольца на рівні запущеного п'ятнадцяти-шістнадцятирічного підлітка. На грані дебільності. Інтелектуальний розвиток на найнижчому ступені. Він поводиться дивакувато й непевно. Запас слів відповідає рівневі освіти: вчитися кинув у п'ятому класі, працював на випадкових роботах. Баумгольц часто вживає одні й ті самі стерті фрази, жаргонні вирази. Спостережливість розвинена нормально. Одержати відповідь на деякі запитання у нього, безперечно, можна. Згадати якусь подію може повністю.

— Можна його допитувати в такому стані?

— Безперечно. Ви помітите, що він, трохи повагавшись спочатку, заговорить без додаткового заохочення. Звичайно, тон розмови мусите задавати ви, інакше він ухилятиметься від теми. Не знаю, чи це не суперечить вашим службовим правилам, але я б вам радила звертатися до нього на «ти», Він звик до цього, бо звертання на «ви» може спантеличити його, і хлопець триматиметься з вами насторожі.

— А тривалість розмови? Питаю, як довго я можу з ним розмовляти?

— Скільки хочете. Зараз біль його не тривожить, отож побоюватись вам нема чого. Він сказав, що перш ніж почав шукати роботу в Західному Берліні, йому довгенько довелося працювати на селі в ФРН.

Госс кивнув. Все, що говорила йому лікарка, мало сенс. Розмова йому сподобалась. Він поважав людей, які відзначаються самостійністю мислення, думають ще й про те, що могло б бути необхідним і корисним для іншої людини, партнера, товариша.

Але йому сподобалась не лише розмова. Сподобалась йому й жінка, спокійна, певна себе. Госс любив не лише інтелігентних жінок, а ще і вродливих. У даному разі було і те й друге… Зрештою, він неодружений, уже шість місяців минуло відтоді, як розірвав заручини. Отже, на такі думки мав повне право навіть під час роботи.

Щодо прекрасної статі він був звичайно надто вибагливим. Може, мав дещо зависоку думку про себе. Знав, що обличчя в нього приємне й привабливе. На ньому, щоправда, вималювалося вже кілька зморщок і ліній, як це, власне, й буває, коли людині незабаром стукне сорок. Чуприна темна й пишна, очі привітні, завжди випромінювали трохи тепла, навіть тоді, коли він дивився, здавалося б, сердито й погрозливо.

До своєї особи, таке складалося враження, Манфред Госс ставився неуважно, недбало і навіть, наскільки йому дозволяла професія, байдуже. Не надуживав ні міцними трунками, ні надмірним захопленням їдою — хоча від чарки чогось смаковитого не відмовлявся. Але найдужче він любив свою професію.

Це, між іншим, і послужило причиною того, що він розірвав заручини. Звичайно, відіграло тут певну роль і дещо інше, але передовсім це. Адже не кожна жінка погодиться жити з «навіженим».

Так називала його Гудрун, колишня наречена, що, звичайно, було перебільшенням. Але зараз Манфред подумав, що й ця лікарка, власне кажучи, теж могла бути трохи «навіженою». Та й, зрештою, чи міг би бути тривалим їхній зв'язок — зв'язок двох однаково навіжених у своїй роботі людей?

Та це були лише думки. Навіть не роздуми. Наче промінчики світла, що сяйнули мигцем.

Доктор Каррадт провела його. Перед дверима в кінці коридора вона зупинилась.

— Ще одна порада, товаришу Госс. Загалом Юргену Баумгольцу відомі лише два почуття: симпатія й антипатія. Відстані між цими двома антагоністичними поняттями у нього майже нема. Якщо він відчуває до когось симпатію, то і в поведінці людини сприймає лише те, що відповідає його психологічній позиції щодо цієї людини. Може, мої спостереження знадобляться вам.

І вони знадобились.

Коли хвилин через десять Юрген Баумгольц назвав ім'я Конні, капітан Госс помітив, що симпатія відчувалася не лише в голосі, її можна було прочитати й на обличчі цього сімнадцятирічного юнака. Конні був для Юргепа Баумгольца героєм. Конні, на думку Юргена, мав усе, перед чим він безвідмовно схилявся: хитрість, мужність і належну витримку.

І Манфред Госс швидко зорієнтувався. Він подбав про те, щоб не зруйнувати перед Баумгольцом цей образ ідола, а ще більше підкреслив його винятковість.

Конні був вербувальником і ватажком групи. Прізвища його Баумгольц не знав, і Госс вірив.

— Познайомився я з ним на Штуттгартерплац. У такому собі барі. У пивничці. Стривайте-но: «Трукса», ага, «Трукса», так вона називається. Він сів за мій стіл і почав мене частувати. Пиво й горілка, ну як? І розповідав.

— Що, наприклад?

— Та все таке… Про жінок… ну і таке інше…

— У Конні, мабуть, не дурна голова на плечах, чи не так?

— Чого тільки він не знає!

— Конні старший від тебе?

— Ну ясно!

— Скільки йому років приблизно?

— Не знаю… Стривайте-но. Років тридцять.

— А де він живе?

— Не знаю. Він уже давно роз'їжджає. Їздить на яскраво-червоному спортивному автомобілі і знайомий з багатьма видатними людьми!

Баумгольц опинявся в рідній стихії, коли починав розповідати про Конні. Капітан Госс надав йому таку можливість. Про те, як було вчинено злочин, він попервах не питав — хотів вивідати якомога більше подробиць про цього незнайомця. Баумгольц, здавалося, готовий був відповісти на будь-яке запитання, але, незважаючи на це, незважаючи на всю його наївну чесність, Госс помітив, що хлопець почав повторюватись.

Госс дізнався і не багато і не мало. Принаймні було з чого починати розслідування: високий, стрункий чоловік років тридцяти, темне волосся, ошатно одягнений, їздить на червоному автомобілі фірми «порше», не розмовляє берлінським діалектом, любить палити тоненькі довгі сигари, часто буває в не дуже пристойній забігайлівці «Трукса» на Штуттгартерплац; звертаючись до нього, його звуть Конні, але одного разу двоє дівчат, вітаючись із ним, назвали Жоржем, може, саме так його й звали насправді.

Вирішальним тут, одначе, було те, що цей Конні чи Жорж того вечора 16 жовтня користувався автомашиною. Не червоним «порше», а «мерседесом» сірого кольору, який не впадав у вічі, хоч йому, очевидно, довелося проїжджати через прикордонні пропускні пункти й там його повинні були б зареєструвати. Безперечно, їхав він під чужим прізвищем і з фальшивими документами — однак, почати було з чого.

Баумгольцу веліли на двадцять другу годину прийти на Фрідріхштрассе. Він мав поїхати міською електричкою до готелю «Йоганнісгоф» і чекати там. Йому дали п'ятдесят марок, а після закінчення операції пообіцяли дати ще.

— Я трохи постояв на розі, як зразу ж під'їхав Конні. Він кивнув мені, і я сів в автомобіль. Там уже сидів один. Ганнес. Ми трохи проїхали, і в машину вліз ще один. Куддель. Я не знаю їх. Описати теж не можу, було темно. Ні-і, по дорозі ми не сказали один одному жодного слова. Говорив лише Конні. Різко, коротко. Усе було продумано від самого початку.

— І що саме він казав?

— Стривайте-но! Ага: «Тепер за роботу!», «Не розтуляти писок!», «Ось, беріть!»

— Що вам треба було взяти?

— Лопати. Він їх дістав з багажника. Ми мусили сховати їх під поли. Тоді завернули за ріг і зупинилися веред ворітьми. Конні відчинив…

— У нього був ключ?

— Ні-і, гадаю, відмичка.

Конні провів усіх трьох через кладовище. Він точно знав, що й до чого. Перед однією з могил зупинився. Хвилину прислухались. Довкола було тихо, і Конні наказав:

— А тепер копати!

І я почав копати. Інші — теж. Конні подеколи підсвічував нам кишеньковим ліхтариком. Мені стало моторошно. Конні звелів нам кидати землю на алею. А ще він наказав нам одразу ж повідомляти його, тільки-но наткнемося на щось тверде. На метал чи ще щось. Але я не наткнувся на метал. Лише на кілька каменюк.

— А інші?

— Не знаю. Куддель і я незабаром припинили роботу. Яма була вже глибока, і ми всі там не вміщалися. Далі копав сам Ганнес.

— А Конні?

— Він стояв у ямі. Більше вже не відсвічував. Тільки нагинався й брав щось у руки.

— Ховав у кишеню?

— Я не знаю. Клянусь, не знаю. Потім він виліз нагору і наказав нам засипати яму.

За цією роботою їх застав цвинтарний сторож. Як сказав Баумгольц, на Гемсгофа перший накинувся Ганнес.

— Я стояв там, як укопаний. Зчинилася колотнеча. Конні гукнув: «Тікайте!» Я оглянувся — і тут мене вперіщили лопатою. Дуже боліло. Усі побігли до муру, я поплентався услід за ними. Ледве виліз на мур, а їх уже й слід прохолов. До вокзалу я дістався сам.

Чи не відчувалося в словах хлопця невдоволення й розчарування? Розчарування, що його покинули напризволяще не тільки оті двоє, але й сам Конні, якого він обожнював? Капітанові Госсу неважко будо кількома словами ще більше підсилити цей перший його сумнів. Та він вважав, що це передчасно. Сказав лише:

— Ми ще про все поговоримо. І про твого приятеля Конні теж.

Коли через півгодини капітан Госс зайшов до своєї кімнати, його вже чекали. Молодший лейтенант Кутлель відрапортував:

— Solus De da anam — це по-ірландськи. Ірландська мова належить до кельтських, які, в свою чергу, входять до індоєвропейської сім'ї мов. Зараз існує дві групи кельтських мов: а) гаелська, сюди належать ірландська, гельська і… — Він дістав з портфеля записку і, наче далекозорий промовець, прочитав: — Менкська. Не знаю, що це таке. Далі: б) бритська, сюди належать кимрська, корнійська, бретонська. Гаельська стала відомою особливо…

— Що таке «Solus De da anam»?

— Це означає «Світло боже душі твоїй». Це — не діалект, не якийсь спеціальний біблійний вірш, це — звичайнісінький вислів, звичайна, сказати б, ірландська мова.

— Будь ласка, сідайте. У кого ви були?

Капітан Госс уважно поглянув на молодшого лейтенанта Кушеля.

— В Академії наук. В однієї жінки, професора Шуріке. Я попросив її, і вона вишле нам завтра кілька статей. Історія виникнення, вживання й особливості гаельської мови.

— Ви назвали їй прізвище Стюарт Джеймс О'Дейвен?

— Так. Вона про нього нічого не чула. Отже, він, так би мовити, не був ірландською знаменитістю.

— Світло боже душі твоїй… Гм… — Госс був невдоволений. Хоча, власне, на таке він і розраховував. Звичайнісінький поширений вислів. Бо що ще можна було б написати на надмогильному камені? — Принаймні ми хоч знаємо, що це ірландська. Отже, небіжчик теж, мабуть, був ірландцем. І надмогильний камінь поставили, ймовірно, ірландці… Принаймні текст придумали або десь знайшли ірландці.

— А я сумніваюся, товаришу капітан.

— Чому?

— Професор Шуріке натякнула, і я, так би мовити, зразу затямив, що зараз у Берліні хтось дуже цікавиться ірландською мовою. Уже тривалий час до неї приносять і приносять ірландські тексти і просять перекласти їх. І саме з університету імені Гумбольдта. Історики. Я навіть позаписував собі назви цих текстів.

— І що це за тексти?

— Окремі речення або частини речень, іноді, на жаль, лише слова. Це, мабуть, якийсь науковий матеріал англійською мовою. А там траплялися короткі фрази ірландською. Стосується він другої світової війни. А оскільки наш небіжчик усе-таки помер чи загинув у сорок п'ятому…

— Ви дізналися щось конкретніше?

— Так, і саму основу, так би мовити. Я поїхав в інститут, який мені назвала професор Шуріке. Директор цього інституту відомий професор Майнк. З ним я не зміг поговорити, але розмовляв з його старшим асистентом. І той не лише підтвердив, що прізвище Стюарт Джеймс О'Дейвен там загальновідоме, але й розповів мені дещо, пов'язане з цією людиною. Це вельми незвичайна історія. Наукова суперечка про кореспондента О'Дейвена. Професор Майнк та його колеги твердять, що О'Дейвен загинув у тисяча дев'ятсот тридцять сьомому році в Іспанії, будучи бійцем Інтернаціональної бригади. Вони знають час та місце його загибелі і можуть навести необхідні докази. Якийсь професор Мейволд із Дубліна, теж історик, дотримується думки, що О'Дейвен наприкінці другої світової війни жив у Берліні. Вчора й сьогодні Майнк та Мейволд зустрічаються у Мюнхені на симпозіумі, щоб принаймні вперше в особистому двобої, якщо можна так сказати, вирішити наукову суперечку. Результату ще немає.

— Коли повернеться професор Майнк?

— Завтра перед обідом. У мене точні дані про час його прибуття.

— Співробітники інституту знають, що в Берліні є могила О'Дейвена?

— Ні, не знають. Вони переконані, що О'Дейвен загинув в Іспанії.

Манфред Госс мовчав. Його раптом виповнило якесь неприємне напруження. Таке часто бувало з ним, траплялись навіть моменти, коли від хвилювання тамувало подих. Він зненацька відчув, що стоїть на порозі розкриття таємниці. Цього він неспроможний був ні сказати, ні навіть конкретно уявити. У нього було лише відчуття, що його чекає щось дуже важливе, щось надзвичайне, і воно може докорінно перемінити всю ситуацію.

Однак капітан Госс був надто досвідчений, щоб піддаватися цьому почуттю. Почуття — то добре, якщо воно основується на знанні. Але знання принесе йому лише наступний день, коли повернеться професор Майнк і розповість про результат суперечки.

А поки що Госс підвівся й пройшовся по кімнаті. Провів рукою по чуприні, розкуйовдив її, як він це робив завжди, поли вагався. Тоді сказав:

— Зустрінемо Майнка на вокзалі. А оскільки ми з ним незнайомі, то нас повинен супроводжувати хтось із його інституту. Займіться цією справою, товаришу Кушель. І покушпеліться!

Капітан Госс любив цього низенького меткого молодшого лейтенанта. І той любив його жарт, за допомогою якого охоче перефразовував своє власне прізвище; «покушпелитись» — то було найкраще слово для Томаса Кушеля, воно означало «діяти». Двадцятивосьмирічний товариш Кушель, якого друзі звали просто Томі, завзятий шахіст, батько двох хлопчиків, «кушпелився» завжди й скрізь, щоразу радів новому вияву активності й почував себе нещасним, що з усіх службових протоколів було вигнано це слово.

А що залишалося йому, Манфредові Госсу? Він чекав. Чекав лейтенанта Гайнсена і результатів обстеження могили. Читав і перечитував протоколи, зважував і уточнював свої власні здогади, думав про лікарку й чекав. Solus De da апаш. Світло боже твоїй душі. 1901–1945. Дублін — Берлін. Стюарт Джеймс О'Дейвен, сорока чотирьох років, ірландець. Ірландець у Берліні. 1945 рік. До восьмого травня чи після восьмого? Ірландець. Або не ірландець! Не Стюарт Джеймс О'Дейвен. Втім, хоч би хто він був, між ним і О'Дейвеном мусить існувати якийсь зв'язок. Вибір прізвища на надмогильнику потверджував це. Отож і слід починати з нього. Хто такий О'Дейвен? Кореспондент? Ірландський кореспондент, який загинув в Іспанії, чи людина, яку поховано в Берліні? А чому «чи»? Чому не «і»? Загинув в Іспанії і похований у Берліні. В 1937 році загинув, а в 1945-му похований. Може, перевезли останки?

Нісенітниця! Може, й нісенітниця. Важливо одне: протягом двадцяти двох років могилу ніхто не чіпав. Двадцять два роки! Цей відрізок часу діяв на його думки, мов магніт. До того ж то не звичайні роки, просто визначені двома цифрами. Той, хто в 1945 році був похований у Берліні, у 1967 році десь в іншому місці відсвяткував своє воскресіння. Двозначна фраза, Госс згоден. Але хіба не вказує вона на напрямок, в якому не зайве було б подумати?

Настав час доповідати майору Лауренцену. Але перед тим Госс пішов до своєї секретарки.

— Товаришко Альбрехт, знайдіть, будь ласка, в якійсь бібліотеці матеріал про Ірландію під час останньої війни.

— Що ви сказали?

— Ірландія у другій світовій війні, розумієте?

Він, власне, й сам не зовсім розумів. Але в нього було відчуття, що про ці історичні взаємозв'язки йому варто було б знати, щоб досягти успіху. І він зітхнув. «Знову якесь відчуття».

4

На майже непримітній таблиці було написано: «Посольство Ірландської Республіки». Будинок за ворітьми теж здавався непоказним. Така собі вілла державного чиновника, що вийшов на пенсію, та й годі. Звичайний будинок: випалена цегла, високі вікна, двосхилий дах з димарем, громовідвід, прапор.

У Бад-Годесбурзі були й куди кращі земельні ділянки. Багато кращі земельні ділянки на кращих вулицях. З краєвидом на Семигір'я або на руїни Годесбурга. З парками, водограями й павільйонами в стилі бароко. З широкими під'їздами й майданом для врочистих церемоній.

Багато кращі земельні ділянки, а на них багато важливіші установи. Ірландське посольство не належало до важливих. Будинок на Міттельштрассе, 39, телефон 7–69–38, скидався на своєрідну сплячу красуню: трохи заспаний, хоча й не заріс довкола трояндами та терном, відсторонений од життя, хоча й знаходився в центрі, далекий від великих дипломатичних арен, за будовою більше німецький, ніж ірландський або навіть британський. Хоча це й була екстериторіальна зона, так би мовити, частка Ірландії, Ірландії у Бонні, правильніше, південніше від Бонна, з географічної точки зору, але не дуже важлива, вона сприймалася не зовсім поважно, був це більше жест, ніж необхідність.

Так думали багато хто — і жителі міста, і численні його відвідувачі, і туристи, і навіть деякі політики.

Одначе відносини між ФРН і Ірландською Республікою, безперечно, можна було назвати дружніми. Нічого не могло б потьмарити ці відносини.

Радник міністерства закордонних справ у Бонні доктор Гегеман одержав докладну інформацію про дипломатичні стосунки між обома державами перш ніж звернувся до містера Патріка, секретаря ірландського посла. За останні п'ятдесят років у них було так багато спільного, що він не сумнівався в успіху своєї надзвичайно делікатної місії.

«Вороги Англії — друзі Ірландії» — це традиційне гасло ірландської боротьби за свободу блискуче виправдало себе не лише на службі німецької політики, але й завжди враховувалося нею. І, як довела найновіша історія, успішно.

«Чому б, — запитував себе доктор Гегеман, — не скористатися цим і нинішнього разу?»

Задача, яку він останніми днями задав містерові Патріку, була надзвичайно логічна: якщо професор Мейволд опублікує свого книжку за сучасної політичної ситуації, то це негативно позначиться на репутації ФРН. Це могло б настільки ослабити західнонімецьку позицію всередині НАТО і в Європейському економічному товаристві, що Англія була б тим третім, що сміється. Але якщо б Англія вийшла з цієї скандальної історії, зміцнивши свої позиції, то намагання Ірландії добитися вигідного для себе врегулювання північно-Ірландського питання втратили б свою вагу.

Дуже просто. Звичайно, така оцінка ситуації примітивна й поверхова. Гегеман це розумів. Але тут уже було за що зачепитися, це вже могло б послужити своєрідною червоною ниткою, на яку охоче посилалися б з обох боків, правда, з багатозначним підморгуванням.

Одначе вийшло не так. Уже під час своєї першої обережної розмови доктор Гегеман відчув, що секретар ірландського посла не хотів ступити на цей «червоний килим», розстелений на дипломатичному паркеті. Містер Патрік виявився уважним слухачем, але аж ніяк не партнером. Не зрозумівши або не бажаючи зрозуміти, він погодився на ретельну й ґрунтовну перевірку цього питання, та щодо результату не дав ніяких запевнень.

«Ессе homo», — подумав Арнольд Гегеман. Подумав єхидно й ніби співчутливо, але водночас його охопило неприємне почуття.

Доктор Гегеман послуговувався в житті цими словами. Не так, як Пілат, що, проголосивши їх, показав, кажуть, на Христа, що стояв у терновім вінку. Взірець для Гегемана був багато новіший, звали його Фрідріх Ніцше, вченням якого він керувався усе своє життя.

Ессе homo, дивись, яка людина! Така назва однієї з книжок Фрідріха Ніцше. Такою ж була і його філософія. Принаймні для доктора Гегемана. І він зробив цю філософію своєю власною, зрештою, у трохи ширшій інтерпретації: дивись, яка слабка, жалюгідна, неповноцінна людина!

Гегеман знав, що про містера Патріка в дипломатичних колах ходила інша слава. Його називали космополітом: американець за походженням, ірландець за національністю, пиха — англійська, скупість — шотландська, переконання — німецьке, смак — французький.

Honni soit qui mal y pense[7].

Це гасло ордена підв'язки, зрештою, висіло у робочому кабінеті Патріка. Без причини, звичайно. Воно не правило за підпис (звичайно ж, ні) до непристойної картини, та й сам містер Патрік не потребував такого виправдання. Чоловік без будь-якої пристрасті і, як здавалось, без емоцій, він наче економив на своїх почуттях.

Доктор Гегеман поїхав до нього. Цього за рангом йому не годилося робити, це було нижче від його рівня, але необхідність примусила. Як правило, радник міністерства посилав у таких випадках спочатку своїх людей, або, ще краще, викликав до себе, як говорив він іноді в колі довірених людей.

Найохочіше приймав він у своєму робочому кабінеті, вмостившись за широким письмовим столом, озброївшись трьома телефонами й сигнальним дзвінком, відгородившись од навколишнього світу приймальнею та референтами. Так він почувався у своїй стихії, почувався впевнено й спокійно.

Не тому, що він, бачте, боявся. Чого? Ні, доктор Арнольд Гегеман був просто людина, яка замкнулася у чотирьох стінах. My home — my castle[8], приблизно. Він вимагав, аби його оточувало все звичне. Сторонніх речей він не любив. «Спочатку спокусяться очі, а потім — розум», — мав він звичку казати. Це викликало до нього неабияку повагу.

І не було людини, котра змусила б його вийти з дому після обіду тоді, 17 жовтня 1967 року, в той непривітний, холодний осінній день з густим туманом над Рейном, і спонукала б зайти в такий негостинний, на його думку, будинок у Бад-Годесбурзі. Гегеман поїхав туди не з власної охоти, а з внутрішньої необхідності, керуючись почуттям внутрішнього обов'язку. Принаймні так він згодом пояснював статс-секретареві своє непередбачене відлучення. Він бо, звичайно, знав, що містер Патрік використає цей дипломатичний поєдинок для проби сил. ФРН була в ролі прохача. Там чогось хотіли. Отож треба було трохи поступитись, не звертати уваги на холодний прийом, ігнорувати хвальковиту манірність Патріка.

Вони сиділи в кабінеті секретаря посла, сиділи під гаслом «Honni soit qui mal y pense» та ірландським гербом, сиділи в напруженні обидва, молодий секретар і літній радник міністерства. На столі стояла попільниця і більше нічого. Порожня попільниця, оскільки обоє не палили.

Містер Патрік уже кілька разів натякав, що він у цейтноті. Кожної хвилини його могли викликати до посла. Він запитував, чи не перенести з огляду на це розмову на інший день.

На таке Гегеман ніяк не міг пристати. Практично він перебував на шляху до Мюнхена. Доктор Шарф з Федеральної розвідувальної служби чекав конкретної відповіді. А цю відповідь мав здобути Гегеман тепер, в останню хвилину, після того, як йому наговорено силу-силенну напутніх Слів. Негативну відповідь, як тоді здавалося.

— Ми нічого не можемо зробити, — повторював Патрік знову і знову. — Професора Мейволда ні в чому не звинуватиш. Ані в чому. Ми ж держава, в якій поважаються права людини.

Якою знахідкою могли бути такі слова за інших обставин! Хоч що можна було б вивідати, аби не так обмаль часу і якби не сидіти навпроти цього невігласа: награно елегантно відхилитись від теми; ввічливо зачепити французькі амбіції пана секретаря посла; замріяно зробити екскурс в історію Франції; назвати імена, події, знову імена; Талейран, наприклад, був… Далі кілька загальних фраз, до яких співрозмовник обов'язково прислухався б… А тоді нарешті знову за своє, до професора Мейволда, відомого ученого, у якого багато публікацій… Чи ще точніше: багато-багато рядків… І виникла б ясна асоціація. Кожен досвідчений дипломат сам встановив би бажаний зв'язок, послуговуючись у думках горезвісною фразою Талейрана: «Дайте мені лише єдиний рядок, написаний будь-ким, і я зумію загнати автора на шибеницю!»

Але тут так не вийшло, манівці займали багато часу. Необхідна була ясність, чіткість.

— Книжка поки що не повинна вийти, це ви розумієте?

— Ви говорите від імені свого уряду?

— В його інтересах, безперечно.

— Отже, ви дієте без певного доручення?

— Не наголошуйте на другорядних речах. Аби була ясність: мій уряд, м'яко кажучи, сприйняв би безпринципність ірландської сторони як недружелюбний акт.

— Я схиляюсь перед вашою заповзятістю, однак не можу її зрозуміти. У книжці йдеться…

— Я знаю рукопис…

— Я теж. І я нічого не знайшов, що давало б нам привід перешкоджати його публікації. На чому має базуватися така заборона? Бачу, ви хитаєте головою!

— Я хитаю головою, бо ніхто не вимагає заборони, а лише бажає. Спершу відкладіть друкування. Нам дещо треба уточнити… Якщо наша підозра виявиться безпідставною… Бог свідок: я бажаю книжці великого тиражу. Але цей відрізок часу ви повинні залишити нам. Боже мій, та для цього ж є, мабуть, різні засоби й шляхи. Придумайте щось для друкарні, хай зупинять роботу. Або вигадайте щось. Зацікавте одне із своїх міністерств цим твором, приверніть до нього увагу кількох учених, які прагнуть «допомогти» Мейволду додати фактичний матеріал. Зволікайте, пане Патрік, зволікайте! Нічого іншого ми й не збираємося чинити. Мейволд хоче видати свою книжку одночасно у Дубліні і в Мюнхені. Наше видавництво подбає про несподівані труднощі. Не критичного характеру, ні. Накачайте пана Мейволда похвальбою, розумієте? Про мене, запропонуйте йому написати другий том. Зі спокусливою перспективою видати обидва томи разом. В гарному художньому оформленні, у шкіряній обкладинці, з передмовою міністра… Вам смішно?

— Бо ви не знаєте професора Мейволда! Він — справжній ірландець. І справжній учений. Як кажуть американці: його не можна купити.

— Зате можна переконати! Поясніть йому, що видання його книжки зараз завдасть шкоди вашій батьківщині.

— Це ви так думаєте. А як я переконаю Мейволда, якщо сам у цьому не переконаний? Ви вперто відмовляєтесь назвати першопричину вашого завдання. Які саме твердження в книжці викликають ваше невдоволення? Мейволд зображує долю майже двох десятків ірландців, які, незважаючи на нейтралітет Ірландії в останній війні (дуже вигідний, як ви знаєте, нейтралітет для Німеччини), були безпосередньо втягнуті у воєнні події. Одна частина боролася проти Гітлера, друга — за нього. Одні зі зброєю в руках, другі — на цивільних посадах. Вас цікавить хтось із цих людей? Гадаю, що так. Отже — хто? Може, ми справді умовили б професора Мейволда змінити або хоча б вилучити те чи інше місце. Принаймні можна спробувати. А без конкретних пропозицій…

Гегеман одразу перебив його:

— Я не уповноважений обговорювати з вами цю справу детально, — сказав він.

Відповідь його була рішуча й однозначна, наче інакшою вона й не могла бути. Однак насправді він дуже добре зважив усі «за» і «проти» такої пропозиції, яка, звичайно, не була для нього несподіваною. На жаль, зробив це сам-один. Поряд не було нікого, кому б він міг довіритись. Навіть доктора Шарфа із Федеральної розвідувальної служби. Той знав дещо лише в загальних рисах, і це було добре. Те, що викрив професор Мейволд і хотів опублікувати у своїй книжці, що справді приховувалося у розділі, пов'язаному з долею Стюарта Джеймса О'Дейвена, знав, по суті, лише він, Арнольд Гегеман. Тільки йому були відомі ті страшні наслідки, до яких привела б така публікація, — не лише для ФРН і деяких її представників, але насамперед для нього самого. Тому й оте рішуче «ні».

— Так, — сказав містер. Патрік, — тоді я нічим не можу зарадити. Ви, звичайно, можете звернутися в інші інстанції. Вищі або, власне кажучи, просто інші. Німецький дух винахідливий, чи не так? Якби я зміг для вас щось зробити, то зробив би це з великим задоволенням, пане раднику міністерства. Авжеж, із великим задоволенням.

Гегеман підвівся. Уклонився лише символічно. Містер Патрік провів його до дверей. Секретарка в приймальні подала йому капелюх і пальто. Патрік заговорив про погоду. Завів дешеву розмову, яку підхопив Гегеман.

— Ваша правда. Два роки тому стояла прекрасна осінь. Пам'ятаю, тоді були…

Ввічлива посмішка як вияв задоволення від того, що знайдено спільну тему для розмови. Доктор Гегеман натяг рукавички. Не поспішаючи, повагом і старанно. Правда, не так, як тоді, коли б йому хотілося продовжити це прощання. Втім, він гадав, що й таким чином зможе продемонструвати витримку людини, яка гідно справляється з випадковими невдачами. Зробити це йому вдалося відносно легко. Він сприйняв невдачу мовчки й примирився. Це виховувало волю. Невдача або нещастя може спіткати кожного. Але з гідністю вийти з такого становища — то вже справжнє уміння жити.

На закінчення — короткий погляд на містера Патріка. Один одному на кілька секунд пильно глянули в очі, холодно, але не оголошуючи бою. Радник міністерства був дуже ретельним у виборі своїх противників. Відповідно до рангу, так би мовити. А цей секретар посла був нижчий від його рівня.

5

Прізвище чоловічка було Пабст, Отто Пабст. Скидався він на сивого, як голуб, дідка з вінком ріденького волосся на голові й тремтливим голосом. Голос той звучав надривно, примарно, у всій його постаті, здавалося, теж було щось від привиду: маленький і миршавий, з глибоко посадженими очицями, запалими щоками й зморшками на шкірі, з тоненькими безбарвними губами й худим кощавим тілом.

Сидів він у надто великому для такого мізерного чоловічка кріслі — йому на вигляд стільки ж років, як і хазяїнові. Рухався мало. Подушки за спиною незім'яті, ковдра на колінах натягнута рівненько.

Старший лейтенант Гайнсен привітався з ним, сказав кілька слів про причину свого візиту.

— Ідеться про могилу на Староміському цвинтарі, пане Пабст. Ви працювали там багато років, правда ж?

Старий кивнув. Очі його були заплющені, наче цим він хотів показати, як саме він погоджується.

— Вам доведеться бути терплячим і сприймати, може, не все буквально, — сказала Гайнсену фрау Мюльзам, керівник управління цвинтарями центрального району міста. — Але він єдиний, кого я знаю, хто лишився в живих з того часу.

Той час — 18 лютого 1945 року, саме тоді й відбувся похорон Стюарта Джеймса О'Дейвена. Цю дату записано у цвинтарних книгах. Там ще було зазначено: могила № 312, далі прізвище й примітка: «Догляд організовано на кошти пастора Нійтмана з містечка Нествіка, що у землі Мекленбург».

Це не оригінали цвинтарних книг. Першозаписи були знищені під час авіаційного нальоту. Інвентарний запис зробили пізніше, аж у березні 1946 року. Зробила це не фрау Мюльзам, на жаль, не вона, а її попередник, якого вже немає на світі.

Але Отто Пабст ще жив. До останніх днів війни він працював носильником. «Можливо… Спробуйте, товаришу старший лейтенант!» Вона дала йому адресу, і він поїхав.

Будинок старих знаходився на південній околиці міста, поодаль од вуличного руху, серед саду. «Це лише тимчасовий корпус», — пояснила завідувачка. Однак сам будинок свідчив про інше — ділянка землі, на якій він стояв, була добре доглянута, не засмічена.

Старий ворухнув губами й зробив ковток. Очей не розплющував, руки тримав складеними.

На тумбочці ритмічно цокав будильник, поряд з ним — склянка з водою, а позаду стояла лампа. Постіль була розкидана, в ногах лежала смугаста піжама.

Старший лейтенант Гайнсен підсунув собі стілець і сів біля самого Пабста, подавшись трохи наперед, пильно дивлячись на старого, поважний і терплячий. Не скинув пальта, зняв лише шапку й тепер безцільно вертів її в руках.

Обережно почав розпитувати. Спершу загальні запитання, щоб не сполохати старого, а вже потім перейти до конкретних. Він розпитував Пабста про роботу, про час, коли той ще працював носильником на цвинтарі, про особливості його професії. Відповідав переважно сам, старий лише кивав головою. Життя, сповнене сліз та горя, життя, в якому усмішка була мало не винятком, розгорталось перед Гайнсеном. А потім війна… І вже важили не самі покійники, а їх кількість, цифра…

Крок за кроком вів Гайнсен старого назад у його минуле. Пабст слухняно йшов. Відрізок часу, що його назвав старший лейтенант, він заповнив подіями, які йому міцно запали в пам'ять, поясненнями, подеколи запереченнями…

— Ні і ні. На Староміському кладовищі, там… Знаєте, там не ховали загиблих солдатів. Не ховали навіть загиблих під бомбардувань. Староміське кладовище завжди було особливим. Кладовищем для знатних людей. А одного разу…

Одного разу, розповідав далі Пабст, він поховав там навіть «вельми поважну особу». Ні, прізвища він не знає, але де знаходилась могила, описати може точно.

— Вона була у п'ятому «А», праворуч, знаєте? Саме там, де проходить межа з дванадцятим «Б». Тоді мені було велено наново закласти дванадцятий «Б», але туди ми ще не дійшли. Отже, у п'ятому «А»…

— Могила триста дванадцята? — спитав Гайнсен. Він навіть не уявляв собі план розташування цвинтаря, не було в нього напохваті й жодних документів. Упущення, безперечно. Але оскільки після бесіди з фрау Мюльзам Гайнсен більше не бачив капітана Госса, то в будинок старих поїхав на свій страх і ризик. Поспішний крок, нічого не скажеш, та саме зараз, цієї хвилини вже нічим не зарадиш.

— Триста дванадцята? — перепитав Пабст. — Можливо. Трьохсоті номери йшли отак уздовж. Вони починалися в четвертому «А». Так, так, це була могила триста дванадцята.

Спроба Гайнсена зримо описати розташування могили — високу липу на задньому плані, дві тополі обік дороги, кам'яну стіну поблизу — не дала ніяких наслідків. Отто Пабст його не слухав. Він думав про номер могили.

— Триста, дванадцята чи не триста дванадцята? — вимовляв він напівголосно і знову заплющував очі.

Потім, після недовгої мовчанки, голос його знову зажебонів у кімнаті, надламаний, тремтливий голос. Старий розповідав про ті часи, про той день у лютому 1945 року, як він його собі запам'ятав.

— Дощ… Він падав їй на комір. Весь час на комір. Періщив по обличчю, струмками стікав за шию. Дощ і сльози… Вона подалася вперед за труною, знаєте? У інших щось було на голові, а в неї… Чорне волосся промокло наскрізь. Вона йшла слідом за труною, земля була грузька. Труна чорна. У нас ще довго не було більше такої труни. З такого дерева. Тоді з деревиною було сутужно. І йшов дощ. Дощ ішов тоді цілу ніч. Ми поспішали… Кожен поспішав… Лише вона не поспішала…

Пабст перевів подих, зробив ковток, розплющив очі.

— Так, страшний тоді був день. — Він глянув на Гайнсена, подивився на нього, мов на доброго знайомого, котрий має підтвердити сказане, і задоволено кивнув, не почувши заперечення. — Гидка погода, а тоді, знаєте, був такий час… Вранці, о пів на сьому, зовсім несподівано мене викликали з бомбосховища. Моя дружина не хотіла мене пускати, бо ж саме оголосили тривогу, он що! Ми викопали яму, а потім уже над'їхав катафалк. Солдати несли труну… Ні, не солдати… На них була інша уніформа, коричнева, і пов'язки зі свастикою… На ній — ні! На ній було літнє пальто, а надворі ж холод! Літнє пальто і непокрита голова! Один чоловік весь час пропонував їй парасоль, але вона відмовлялась. Вона йшла самотою… Попереду труна, потім вона, а потім уже ті пани. Вони нам дали гроші… А що було нам робити з грішми, якщо вони дали їх навіть з добрим наміром? Безперечно, вони дали їх з добрим наміром…

І знову привітний, запитливий погляд на Гайнсена. І знову задоволений кивок головою після того, як кивнув і Гайнсен.

— Двадцять марок одержав кожен… Я навіть і не пам'ятаю, що за них купив… Ні, Герберт уже загинув, для Герберта я нічого не купував… Чи, може, купував?

Довге мовчання. Глибока задума, а може, й провал пам'яті. Надто довге мовчання на думку старшого лейтенанта Гайнсена. Він запитав:

— Хто ж вам дав гроші, пане Пабст? Отой чоловік з парасолем?

У відповідь — здивований погляд знизу вгору, в очах — цілковите нерозуміння.

— Отой — ні. Той навіть не звернув на нас увага. Він і не говорив нічого. Він лише поглядав на годинник.

— То вона вам дала гроші? Жінка?

— Вона була ще така молода. Дівчинка. Маленьке обличчя, зовсім бліде й перелякане.

— Скільки ж їй було років?

— Вона не хотіла плакати. Вона соромилась. Але сльози самі текли.

— Хтось виступав з промовою?

— З якою промовою?

— А що, хіба не було панахиди? Не було молебня?

— Пастор прочитав молитву, вона теж молилася. Але тихо так, про себе. Знаєте?

— Вона — його дружина? Маю на увазі, дружина небіжчика?

— Вона була не в траурі. На ній світле пальто, я ж казав, літнє пальто!

— А ті пани?

— Вони в шкіряних пальтах. Лише на одному, на отому, що з парасолем, не було шкірянки. І на двох арештованих — теж.

— Арештованих? А звідки ви знаєте, що…

— Їх заарештували. Ми засипали могилу, тоді їх і заарештували. Тоді арештовували дуже багато людей. Але на цвинтарі…

— Вони захищалися?

— Вони говорили. Голосно й гнівно говорили. Вони розмовляли з нею. Чужою мовою. Пан з парасолем уже пішов. І чоловіки в уніформах, котрі несли труну, — теж. Вона ж ще залишилась. І ті, у шкіряних пальтах також. І ті обоє, божевільні.

— Які божевільні?

— Ті, яких арештували.

— Вони були божевільні?

— Так. Дівчина кілька разів повторила: «Але ж вони — irre». Це вона казала тому, що в шкіряному пальті…

— Irre? Чи iren?[9]

— Їх все одно заарештували. Я добре пам'ятаю. Хіба таке забувається? Та ще й на кладовищі! Я ніколи не бра» участі у такому похороні. А потім ті божевільні. Страшне видовище. Ви мені не вірите?

— Вірю, пане Пабст.

Гайнсен сказав це щиро й одверто. Зараз він мусить докласти всіх зусиль, аби зберегти довір'я старого. Щоб той не завагався. Спогади, він це знав, згладжуються з часом, притуплюються, пам'ять втрачає деталі. Але у Пабста було навпаки. Його спогади рясніли подробицями, може, й не дуже важливими, другорядними. І з них треба було скласти загальну картину. А це було важко. Запитаннями нічого не доб'єшся.

— Від кого ви дізналися, що небіжчик — «вельми поважна особа»?

— Від Георга, звичайно… Коли мене викликали… з підвалу, знаєте? Тоді-то й підійшов Георг. І сказав: «Швидше, Отто, це державний похорон». А втім, певно, то був жарт. Георг завжди жартував. Ми побігли на цвинтар, і по дорозі він мені все й розповів.

— Що саме?

— Що це важливий похорон. Що треба все зробити швидко і таке інше.

— Георг не називав прізвища небіжчика?

— «Особа, — сказав він. — Висока особа».

— Як прізвище Георга?

— Георг уже не живе. Він давно в землі. Всі вже небіжчики. Всі.

— І ця жінка теж?

— Жінка? Дощ весь час падав їй на комір. Вона підняла його, але це не допомагало… Що ж я купив за ті двадцять марок?.. Якось ми подарували Герберту велосипед… На різдво, тоді саме випав сніг, але йому неодмінно закортіло… І ми винесли стіл… Він своїми маленькими ніжками ледве діставав до педалей…

Старий усміхнувся. Губи його ще рухались, він говорив далі, говорив сам до себе, беззвучно, але, мабуть, щось утішне. Вигляд у нього був мирний, напруга спала, очі були заплющені. Дихав спокійно, потім стулив губи, заснув.

Старший лейтенант Гайнсен почекав ще якусь хвилю, потім підвівся й навшпиньки пішов до дверей. Отто Пабст його не чув.

6

Виїхали вони о сьомій годині. До Нествіка дві години їзди. Але північніше Берліна дорога була затягнута ранковим туманом, і старшому лейтенантові Гайнсену довелося збавити швидкість.

Госс і Гайнсен виконували наказ майора Лауренцена.

— Поговоріть з пастором Нійтманом, — сказав він учора на нараді. — Поїдете до нього завтра вранці. Якщо він турбується про могилу, то, мабуть, знав покійного. Нерозважно було б від самого початку вдаватися до абстрактних узагальнень.

Він сказав «покійного». Не сказав «О'Дейвена». Така обережність пояснювалась незначною кількістю фактів про цю справу.

Професор Майнк дав телеграму у свій інститут, що повернеться до Берліна лише вечірнім поїздом. У телеграмі, крім того, зазначалося: професор Мейволд відступив перед берлінськими аргументами про О'Дейвена. Співробітники Майнка розціпили це як перемогу. І, очевидно, мали підстави, але для співробітників органів держбезпеки на чолі з майором Лауренценом виникли додаткові проблеми.

Хто був похований 18 лютого 1945 року на Староміському кладовищі в Берліні під прізвищем О'Дейвена? За кого відтоді священик з Нествіка платить гроші на догляд за могилою? На чий рахунок віднести нічний злочин два дні тому? Ось які були ці запитання.

Не вдаватися до абстрактних узагальнень, що ж, гаразд. Але у Госса й Гайнсена було дві години часу. Вони виспались і відпочили. А чому, власне, «не вдаватися до узагальнень»?

— Боюся, що причини розкопування могили можуть бути дуже різні, — сказав старший лейтенант. — Зрештою, може, тут не шпигунство, а…

Так-так, що ж за цим «а»?

Госс кивнув. У нього теж таке передчуття. Ще від початку. І він певен, що й Лауренцена доймають такі самі думки.

Майор вислухав звіт, не зробивши жодного зауваження. На чолі в нього прорізалось кілька зморщок. Зморшки від невдоволення, мовби його хтось розізлив. Кілька разів пробурмотів «гм», але тільки й усього. І потім наказав обом офіцерам негайно поїхати в Мекленбург до пастора Нійтмана.

— Якісь особисті мотиви вважаю безпідставними, — сказав Госс. — Цей випадок набуде надто великого резонансу. У певній мірі його хвилі докотяться від Західного Берліна аж до Дубліна.

— І до Нествіка. Гадаєте, пастор знав покійного?

— Цілком імовірно. Але можливо й інше: Нійтман дбає про могилу просто з милосердя: церква зайнялась наглядом за могилами, про які не турбуються інші, рідні небіжчиків.

— У О'Дейвена не було рідних?

— Якого О'Дейвена ви маєте на увазі? Справжній, очевидно, похований в Іспанії. Або ж його останки перевезли в Ірландію. А в чоловіка, похованого в сорок п'ятому році в Берліні, похованого навіть з певною врочистістю, якщо вірити спогадам Пабста, безперечно, хтось залишився. Якщо не розуміти вираз надто вузько: людей, котрі його знали й «залишилися». Залишилися в живих. Саме ті, у кого є підстави розкопати його могилу. Звеліти розкопати, так буде точніше.

— Люди з того боку, з ФРН.

— Виходить, що так.

— Виходить, що так, — повторив старший лейтенант Гайнсен.

Ранок видався холодний і сирий, листя налипло на бруківку. Вода в озерах була спокійна, сіра.

— Як швидко перемінилась погода, — мовив Госс, аби щось сказати, і Гайнсен нічого не відповів. — Дивний випадок, — знову почав трохи перегодом капітан. — Усе грунтується на спогадах. Наші свідки — переважно літні люди. Цвинтарному робітникові Адольфу Гемсгофу шістдесят сім, Пабсг ще старіший, пастор Нійтман теж, мабуть, не юнак. У сорок шостому він уже був священиком, отже, сьогодні йому… Ні-і, не так уже й погано. Скільки вам років, товаришу Гайнсен?

— Сорок сім.

— Отож стільки ж років принаймні повинно бути й Нійтману. Мужчина, так би мовити, у розквіті сил.

— Дякую. Загалом, звичайно, ваша правда. Але пенсіонер, якого побили біля могили, то — чиста випадковість. Думаю, Гемсгоф не належить до тих, кого ви маєте на увазі.

— Правильно. Юрген Баумгольц теж не з старих. Отже, цей висновок помилковий.

— Коли ви розраховуєте мати дані про Конні, товаришу капітан?

— Це не так просто. Про нього ми вже дещо знаємо. Бар «Трукса», червоний «порше» і так далі… Це дані, з якими вже можна працювати. Важливіше і, очевидно, складніше буде виявити тих, хто давав завдання. Але саме це і має вирішально значення.

— Річ у тім, чи Конні зі своєю групою виконав завдання до кінця. Якщо так, то, певне, більш нічого не трапиться.

Вони щось шукали у могилі, це безперечно. Якщо вони його знайшли й забрали з собою, то та річ, мабуть, невелика й неважка. Баумгольц сказав, що, розкопуючи могилу, вони повинні були стежити, чи не потрапить їм під руки якийсь метал. Може, шкатулка?

— Про це я вже думав. Якщо то справді шкатулка, то там могли бути і коштовності, і документи. Іншими словами…

— Якщо небіжчик зовсім не той, ким він мав би бути згідно з надмогильним каменем і записами у цвинтарних книгах, то логічно припустити, що в шкатулці могло бути й щось інше, наприклад, документи про особу покійного. Документи, які повинні зникнути, аби не потрапити до пантах рук.

— Та хто б про них знав, якби не цей злочин на кладовищі? Ще три дні тому могила номер триста дванадцять була така, як і всі інші. Й абсолютно нікого не цікавила. Ніхто з нас не шукав там ніяких документів.

— Ще не шукав.

— Що ви маєте на увазі?

Манфред Госс хвилину повагався. Потім сказав:

— Мої думки поки що не визріли. Вони навіть трохи небезпечні — такі очевидні. Отож обережно! Уявімо собі таке: хтось у Західному Берліні або у ФРН знає, що в могилі на Староміському кладовищі захована таємниця. Ця особа, можливо, група осіб, зацікавлена в тому, щоб зберегти таємницю. Здоровий глузд підказує, що найкраще взагалі не чіпати могили. Один варіант з багатьох, цілком вірно. Але вони діють навпаки. Розпочинають акцію, хоч від самого початку ясно, що непоміченою вона не може бути, після неї неодмінно залишаться сліди. Бо якби Гемсгоф не застукав злочинців на гарячому, то все одно було б виявлено, що могилу розрито. Отож цей ризик беруть до уваги. Розраховують на те, що ми практично наткнемось на сліди злочину, і все одно вирішують діяти. Чому?

Старший лейтенант Гайнсен, слухаючи ці слова, їхав дедалі повільніше і враз загальмував на узбіччі. Мотор він не заглушив, а лише зняв руки з керма.

— Я знаю, що ви маєте на увазі. Професор Майнк, чи не так?

— Точно. На надмогильнику написано: «Стюарт Джеймс О'Дейвен». Хто займається Стюартом Джеймсом О'Дейвеном? Група істориків з університету імені Гумбольдта. Професор Майнк листується з професором Мейволдом із Дубліна. Майнк — це нам відомо — не знає про могилу. Чи знала про неї протилежна сторона? Думаю, що так. Але хто може знати про неї? Мейволд, правильно! І ось Майнк і Мейволд захотіли зустрітись у Мюнхені. Зверніть увагу на час злочину, товаришу Гейнсен. Могилу розкопують саме в ту ніч, коли Майнк сідає у швидкий поїзд до Мюнхена.

— Наче протилежна сторона захотіла поставити Майнка перед доконаним фактом. Але чи не означає це, що протилежна сторона була детально проінформована про наукову роботу Майнка?

— Справді. Принаймні професор Мейволд проінформований про наукову роботу Майнка.

— Ви гадаєте?..

— Чи я знаю?..

Хвильку вони помовчали. Вдивлялися в краєвид, якого вже торкнулась осіння сирість, роса та іній, обидва думали про одне й те саме. Аж ось Госс сказав:

— Так, а тепер поїхали. Туман зник, можете піддати газу.

Старший лейтенант Гайнсен увімкнув швидкість і натиснув на акселератор. Запитав, чи можна відчинити вікно, бо йому стало душно.

Госс засміявся.

— Від чого душно? Вимкніть опалення, та й годі.

— Ні, не годі. Мені потрібне свіже повітря… Я думаю ось що: якщо Мейволд сам є тою протилежною стороною або якщо він з нею заодно чи користується її послугами, приміром, послугами цього Конні та його дружків, то він знає і першопричину.

— Ви маєте на увазі похорон у сорок п'ятому, про який розповідав Пабст?

— Саме так. Ми ж приймаємо гіпотезу нашого професора Майнка, що О'Дейвен загинув в Іспанії. Отже, в могилі на Староміському кладовищі, на камені якої висічено його ім'я, лежить хтось інший. Теж ірландець? Напис, товаришу капітан! Solus De da anam. Бездоганна ірландська мова. Офіційно засвідчена пані професором Шуріке!

— І?..

— Ото ж бо й «і»! — Гайнсен похитав головою. — Щось не виходить. Я десь наплутав. — А потім награно сердито: — Та це ж не метод! Вести автомашину й одночасно розгадувати таємниці!

Госс відступати не хотів.

— Я розумію вас так: небіжчик у Берліні — не ірландець Стюарт Джеймс О'Дейвен, але мусить мати з ним, принаймні з Ірландією, щось спільне. Інакше не можна пояснити цей напис. Чи не так?

— Я теж хотів це сказати. Але я ще хотів додати лише… Та, може, згодом… — Він зачинив вікно, піддав ще трохи газу й замовк. Потім раптом сказав: — Зрештою, це теж, здасться, своєрідність нашої справи: ми зіткнулися не лиша зі старими людьми, але й з розумними. Куди не глянь, професори…

— І доктори.

— Доктори? Ах так, лікарка, доктор Каррадт.

— Ви її знаєте?

— Особисто — майже ні. Але коли ще працював у кримінальній поліції, то ми часто одержували від неї, як від медексперта, висновки. І, мушу сказати, висновки товаришки Каррадт були дуже авторитетні.

— Вона одружена?

Гайнсен мигцем глянув на Госса.

— Уявлення не маю, — сказав він, і Госс вирішив удовольнитися цією відповіддю.

Розмова ще раз зайшла про напис на надмогильнику, Solus De da anam.

— У цих словах нема нічого незвичайного, — сказав Гайнсен. — Світло боже його душі. Ну й що? Але ж це кельтська мова. Мертва мова, якою ніхто не розмовляє, наскільки мені вдалося з'ясувати. Це було б точно так, якби ми для наших надмогильників використовували німецьку мову Вальтера фон дер Фогельвайде.

— Стривайте, стривайте! Це порівняння настільки недоречне, що його навіть не можна назвати порівнянням. Професор Шуріке дала нам кілька довідок про історію і вживання кельтської мови. Вона пише, що відродження цієї давньої кельтської мови було виявом революційного руху в Ірландії, який ставив за мету відокремлення від Великобританії й утворення самостійної держави. На початку нинішнього сторіччя була заснована Гельська Ліга, яка дуже багато зробила для розвитку цієї, майже цілком викоріненої англійцями мови. Я не знаю, чи ви коли-небудь читали спогади Шона О'Кейсі. Він дуже добре описує, який вплив справило вживання гельської мови на національну свідомість ірландців. Проводити якийсь зв'язок з середньоверхньонімецькою мовою — це абсолютне безглуздя, товаришу Гайнсен.

— Ну, гаразд, але ж в Ірландії розмовляють переважно таки англійською.

— Не переважно. Всупереч усьому сьогодні двадцять сім відсотків населення володіють своєю рідною мовою. Генеральний секретар Компартії Ірландії сказав недавно в інтерв'ю, що в його батьківському домі розмовляють гельською, тобто кельтською мовою. Це вже позиція протесту, розумієте. Вживання цієї мови було, та, мабуть, ще й сьогодні є політичним актом. Отже, напис на надмогильнику не є чимось незвичайним, а лише інформативним, так я гадаю. Він має особливе, прогресивне значення, бо певною мірою характеризує покійного як революціонера.

— Це було б цілком правильно, аби йшлося про О'Дейвена. Маю на увазі справжнього Стюарта Джеймса О'Дейвена, Майнкового О'Дейвена. Але він, товаришу капітан, похований не в Берліні, а в Іспанії.

— Ми виходимо з тези, що Стюарт Джеймс О'Дейвен загинув під час боротьби за свободу Іспанії. Однак це не означає, що… Стривайте! Куди ж ви їдете? Ліворуч, шановний товаришу. Хіба не бачите дороговказ? До Нествіка два кілометри.

— Та вже побачив. І думаю, що на цій польовій дорозі добре було б випробовувати гусеничні транспортні засоби. Нам треба було б позичити танк у війську.

Справді, дорога виявилась нікудишня. Просто погана. Швидкість довелося зменшити до двадцяти кілометрів на годину, але все одно машина часто застрявала в грязюці, потрапляла в глибокі ями. Орієнтуючись на шпиль кірхи, що стримів над високою долиною, вони нарешті добралися до перших будинків.

Дорога тут вимощена каменем, це вже шосе. Широка шосейна дорога, яка майже по прямій вела крізь цей населений пункт. Вздовж дороги витягнулось село, вузьке й довге, з кірхою в центрі, перед нею вигін і управління общини.

Госс та Гайнсен завели, мову з дільничим уповноваженим.

— Пастор Нійтман? Та він уже давно помер.

— Як давно?

Погортали у картотеці, почали. дзвонити по телефону — таки помер 12 квітня 1965 року.

— Два з половиною роки тому? Але ж ще в січні нинішнього року від нього надійшов останній внесок, — сказав старший лейтенант Гайнсен.

Госс кивнув. Він запитав, хто веде церковні справи.

— Парафія Мельхова. Це найближче велике місто. Після смерті Нійтмана нам не присилали більше священика.

— У пастора Нійтмана є родичі?

— Наскільки мені відомо, нема. Принаймні у Нествіку нема. Тут лиш є фрау Келлер — вона була секретаркою Нійтмана, економкою, доглядальницею. Пастор часто хворів.

— Де вона живе?

Дільничий пояснив.

— Може, вам пощастить. Фрау Келлер багато їздить, допомагає старим і хворим людям. Її називають добрим ангелом із Нествіка. Вона надзвичайно роботяща.

Щоб зекономити час, капітан Госс запропонував розподілити роботу: Гайнсен розшукає фрау Келлер, а він сам навідається до священика у Мельхові. Хтось із них двох після смерті Нійтмана пересилав гроші на догляд за могилою в Берліні. І не лише за дорученням пастора, а й підписувався його прізвищем. «Отже, хто протягом двох років зазначає покійного в ролі відправника, той має на це підстави», — сказав сам собі Госс. Гайнсен думав так само.

Скільки часу — година чи лише п'ять хвилин минуло відтоді, як пішов старший лейтенант, жінка не знала. Він запитував, слухав її відповіді. Він вирвав її з сучасності, переповненої сьогоднішніми турботами, скерував її думки в минуле, на багато років назад, і налив її серце неспокоєм.

Беата. Келлер шукала причину цього неспокою передовсім у своєму житті. Вона знов пережила своє минуле, яке відійшло за завісу років, але забути його не можна було. Перед її очима постали години й дні молодості. Вона склавши руки сиділа на стільці, з легенькою посмішкою на вустах, яка то зникала, то знову з'являлася.

Ось у споминах Беата опинилася в вихідний день. Вихідний понад чверть століття тому. Почався він з вечора теплого весняного дня в маленькому будиночку в Берліні.

Жінка стоїть у дверях веранди. Одноманітно жебонить у гіллі дощ, краплини розбризкуються по кам'яних сходах, барабанять по шибках і по даху. Вітер гладить головки нарцисів, вбирає їхні пахощі, змішує з випарами землі, розносить по всіх усюдах і знову приносить назад, сам перетворюється в пахощі.

Жінка зіперлась на одвірок, стоїть нерухомо, іноді лише повертає повільно голову. Вона вдихає піч. Шуми, пахощі, все те, що її оточує. Раптом відчуває в собі монотонність, темряву, невагомість. У неї таке враження, наче вона внутрішньо плаче.

Жінка повертається, замикає двері, ключ кладе на гардероб. З дзеркала на неї дивиться втомлене обличчя. «Що це зі мною?» — думає вона. Вона вмикає в будинку всі лампи, перевіривши спочатку затемнення, усі лампи, бо не хоче почувати себе втомленою, вмикає ще й радіо, з якого лунає маршова музика. Вона ходить по кімнатах, підходить до столу, де лежать листи й газети, потім зупиняється перед ліжечком Крістіни й думає про життя дитини, якій лише два з половиною роки і на цю весну 1942 року ще не виповнилося навіть тисячі днів. І раптом розуміє, що то її пригнічує страх.

Не загальний страх, який каменем лежить на душі людини, і навіть не тривога з приводу військових подій, які непокоять декого: важкі бої на сході, все нові й нові наступи противника; відступ, навіть панічна втеча своїх військових частин. Усе це перемішується, до нього додається нервозність в урядових колах, невпевненість фюрера, про яку вона чула, і, нарешті, його остання промова. У ній є вирази, що можуть викликати нездорові настрої. І є злі язики — вони вишукують такі речі й тлумачать їх по-своєму.

Беата Келлер не звертає уваги на подібні кривотлумачення, її праця в міністерстві пропаганди, її, як і раніше, тісний зв'язок з Гегеманом та іншими політичними керівниками надають їй упевненості, якої бракує іншим, хоч вона лише маленька часточка у величезній пропагандистській машині. І немає нікого, кому вона могла б повністю довіритись. Навіть Джеймсу. Однак на роботі її вуха іноді вловлюють таке, що набагато перевершує всілякі чутки.

Та не це її бентежить. Її страх інший, він не пов'язаний з перемогою чи поразкою. «Це — страх сумління», — каже вона собі іноді.

Саме лунали захоплені вигуки, коли зненацька на неї напав той страх. Вона заціпеніла від тисячоголосого «хайль!» і «ур-ра!» «Ленінград у блокадному кільці. Ми задушимо місто голодом», — проголосив фюрер.

Тоді їй стало холодно. Крижаний холод оповив її, охопило почуття безсилої печалі. Це вперше вона видалась чужою сама собі, відчула величезну огиду до цієї маячні. Такого почуття досі ще ніщо не викликало в неї — ні обстріли Варшави, ні бомбардування Роттердама, ні заклики «сплюндрувати» всі міста Англії.

Чому ж сталося це саме зараз? Може, жаху на неї нагнали слова «задушити голодом»? Обстріли, бомбардування — звичні речі на війні, так само, як звично битися, проливати кров з обох боків. А тут було залучено чекання, повільне, обдумане, може, замислене навіть з насолодою, — задушити голодом, задушити дітей… Чи в цьому причина її страху? Вона не знає. Лише згадує, що ввечері після тієї промови вона довго сиділа біля ліжка донечки, думала про інших дітей, про інших матерів, і її печаль була така сама, як і сьогодні.

Жінка знає — ця печаль зникне згодом.

Перед тим вона розмовляла з Джеймсом по телефону.

— Буду, мабуть, пізно, — сказав він. — Не чекай мене, але я все одно прийду.

Якщо Джеймс з нею, тоді-все довкола стає світле й просторе, тоді зникає страх, бо страх — то її самотність. А Бейта Келлер хоче сміятись, хоче бути радісною.

Вона йде у свою кімнату й сідає біля торшера. Поруч лежать старі журнали, газета «Берлінер іллюстрірте» за 11 вересня 1941 року. На першій сторінці — портрет Адольфа Гітлера, а внизу підпис: «Фюрер під час поїздки по українських лісах побачив хворого радянського військового коня. Він наказав зупинитись і годує бідолашну тварину, яка кілька днів блукала…»

Це було минулого літа. Її літа. Тоді в її житті з'явився Джеймс. Стюарт Джеймс О'Дейвен, новачок у міністерстві. Представив їй його Гегеман, гаупштурмфюрер СС, доктор Арнольд Гегеман, співробітник служби безпеки й відповідальний за її відділ.

— Знюхайтесь і знайдіть спільну мову, — сказав він. — Це містер О'Дейвен, ірландський патріот, а оце — наше курчатко, фрейлейн Келлер, колишня студентка філології.

Навіжений, подумала вона тоді. Милий, дурненький і тисячу разів навіжений. Сповнений планів і різних ідей, безглуздих, звісна річ, нездійснених і несерйозних, але їх так приємно слухати.

Жінка бере журнали, читає їх, гортає, спочатку сидячи у кріслі, потім у ліжку, і чекає Джеймса, читає, поки злипаються повіки.

Беата прокидається від того, що перед будинком зупинився автомобіль. Вона засвічує лампу. Знадвору долинає голос Джеймса, він розмовляє з кимось, потім кроки на гравійовій доріжці, і нарешті скрегіт ключа у дверях. Він, ще у пальті, тека з документами під пахвою, відчиняє двері до її кімнати.

— Ти не спиш?

Він підходить до неї, цілує в вуста, в кінчик носа.

— Ну й деньок був, — каже він.

— Я тобі залишила компот. Якщо хочеш.

— Завжди. Тебе й компот. Тебе зараз, а компот завтра пранці.

Вона чує, як у передпокої він скидає пальто й заходить у дитячу кімнату. Через хвилю повертається й починає роздягатися.

— Крістіна спить, як молочне поросятко. Рожевенька й кругленька.

Жінка сміється. Це щасливий сміх, який виходить десь зсередини. Джеймс любить дитину. Він ніколи не запитував, хто батько. Коли ж вона сама хотіла розповісти, сказав, що не треба.

— Не мучся. Крістіна — наша дитина. Вона належить нам, більш нікому.

Це добре сказано, такі речі заспокоюють. Але й народжують порожнечу. Частка минувшини йде у забуття. Іноді вона запитує себе, чи, часом, Джеймс не виправдовується так за власне мовчання, адже він теж обходить мовчанкою дещо зі свого життя, коли розповідає. Це їй не подобається. Між ними не повинно бути нічого потайного. Тому що Стюарт Джеймс О'Дейвен, цей чоловік із Дубліна, став її долею»…

Він лежить біля неї, лежить на спині, підклавши руки під голову, увімкнув нічну лампу, дихає спокійно, мовчить. Ліжко широке, місця вистачає для обох, вони можуть лежати на спині, не торкаючись одне одного. Вона теж мовчить, їй хочеться ніжності, атакуючої, звабливої ніжності. Вона жде його поцілунків, його рук, але не ворушиться, дивиться, як і він, на стелю чи на стіну, стежить за грою тіней, чекає. Чекає, коли він погасить світло й скаже їй «на добраніч», чекає, коли він запитуватиме, чи розповідатиме, або заволодіє нею.

І ось він починає говорити. Вона дивується з його інтонації, його серйозного шепоту, та перш за все їй дивно, що він каже.

— Так я опинився серед німців… Варвари з давніх давен, завдяки своєму старанню й науці, навіть завдяки релігії вони стали ще більшими варварами. Тільки глянь — ремісники, але не люди, мислителі, але не люди, священики, але не люди. — Він замовкає, сміється, ляскає по ковдрі й тихо повторює знову: — Священики, але не люди…

Він дивиться на неї. Потягується, хоче ласкаво всміхнутись, але тої ласки насправді нема. Жінка це відчуває. Вона вслухається й відчуває серйозність, яка мовчить разом з нею, неспокій, навіть біль.

— Що з тобою, Джеймсе?

Він хитає головою. Хитає, наче хоче щось відкинути.

— А що може бути? Те, що вони варвари, придумав не я. Це сказав Гельдерлін, моя люба. Дуже ненадійна людина. Хоча й душевнохворий, але голова — дай боже. З ними треба бути дуже пильними. З тими німецькими класиками до дідька клопоту. Не лише з Лессінгом і його євреєм. Або з Гейне. Та ні, тут тобі ще й Гельдерлін… Але влада в наших руках. Ми складаємо лозунги, усім складаємо лозунги, які затягують у багно наші ідеї. Нордична людина, це ми, панівна раса… Ти відчуваєш, що належиш до цієї раси?

— Я відчуваю, що належу тобі, Джеймсе.

Він нахиляється над нею. Лагідно проводить руками по нічній сорочці, починаючи від плечей, цілує їй груди, гладить її. Потім підводиться й заводить пісню, яку завжди співає, закінчивши любовні утіхи. Старовинну ірландську народну пісню:

У тутових кущах під час цвітіння

Забрав він цноту у дівчини,

При світлі зір, в м'якій траві,

В священну літню ніч.

Ще й пританцьовує, обв'язавшись рушником, скаче й підстрибує, виписуючи руками й ногами незграбні рухи, сміється й співає, сміється, змагаючись із нею.

— Те, що зараз називають танцями, — каже він нарешті, — то зовсім не танці. Задерши голову, спина дугою, пардон, люба пані. Ніякого задоволення. Нічого незвичного. Паші старі гельські танці, людино, ото були танці. Всі тупотіли й веселилися, там ніхто не стояв осторонь. Ох, людинонько!..

Туга за батьківщиною? Невже це справді туга за батьківщиною? Жінка нічого не запитує. Вона все ще сміється, зіскакує з ліжка, хапає його за руку.

— Нумо, навчи мене своїх танців! Якщо мені вдалося збагнути цю безглузду мову, то я…

— А якщо ти ще й одружишся із цим безглуздим чоловіком…

— Який чинить зі мною такі безглузді речі…

— Співчуваю, ти лише жнеш те, що посіяли інші.

— Як це зрозуміти?

— Ти сьогодні четверта жінка, яку я бачу голою. Так збільшується потяг до жінки і потенція.

— Мужчина з посиленою потенцією! Чудово! Хто ж були ті інші, поганцю?

— Голі танцівниці. На відкритті нового клубу для іноземців. Зрештою, це був пікантний номер. На Лейпцігському майдані, де клуб автомобілістів. Там Геббельсу стукнула в голову оригінальна ідея. Він навіть великодушно подав мені руку. Та ще й почастував! Звісно, безплатно, Ми жерли, мов сарана.

— А голі жінки?

— Вони були, так би мовити, чимось на зразок десерту вприглядку. Зрештою, неповторне видовище, та й годі. Гуттерер, ти ж знаєш, довірена особа Геббельса, проти таких речей. Він каже, що це псує у мужчини потяг.

— І воно справді псує потяг?

— А як ти думаєш?

— О, ти страшенно зіпсований…

Було вже пізно, коли вони знову лягли в ліжко. Але й цього разу він не погасив світла. Спершу втупився очима в стелю, потім узяв ілюстровану газету, підняв її над собою так, що їй теж видно портрет на першій сторінці: чоловік з вусиками, з залізним хрестом на кітелі добродушно нахиляється вперед, простягує руки й годує коня.

— Бачив священиків, але не людей! Наш верховний священик, то що, і він не людина? Може, й так: уже не людина, а щось божественне, бог. Ти як гадаєш?

Жінка обертається до нього. Їхні обличчя майже торкаються; вони лежать, дивлячись одне одному в очі.

— Іноді я тебе не розумію, Джеймсе. Навіщо цей фанатизм? Ти ж ірландець. Ірландський патріот. Ти борешся проти Англії, тому що Англія пригнічує твій народ. Та;: Гегеман пояснив твою роботу в нас, і це мені імпонувало. Я захоплювалась тобою. Але дедалі частіше запитую себе, чи все це правильно? Маю на увазі, чи здійсняться колись твої сподівання. Перемога над Англією відійшла на задній план, ти це знаєш, але все-таки продовжуєш своєї. Вперто, наполегливо, навіть зі злістю, майже одержимо. Чим ти так завзято займаєшся, Джеймсе?

На часинку запанувала тиша. Беата все ще дивиться йому в очі. Він витримує погляд, але якось байдуже. Їй здається, наче його зіниці затяглися сірою пеленою.

— Все в тобі таке безперечне, — веде вона далі. — Таке несхитне. Ти що, ніколи не сумніваєшся? Скрізь панують сумніви. Дедалі більше людей починають піддаватися сумнівам. А ти — ні. Чому саме ти — ні?

— Бо я переконаний.

— У чому?

— Що роблю потрібну справу.

— Потрібну? Для кого? Для тебе й для твоєї країни? Для Гегемана й Геббельса?

— Для Крістіни. Ти не назвала Крістіни.

— Не викручуйся, Джеймсе. Те, що ми боремося за! майбутнє, за молодь, це написано в кожній газеті. Чому ти приїхав у Німеччину? Будь ласка, зрозумій мене правильно. Я кожен день дякую богові, що ти з'явився тут. І все-таки це запитання не дає мені спокою. Ти не міг боротися проти Англії у себе на батьківщині?

— Ні!

— Чому?

Він мовчить.

— Чому ти не міг боротися в Ірландії, Джеймсе?

— Я боровся в Ірландії. Але потім змінились обставини… І цього мені просто було мало.

— Тобі було мало, надто мало. Ти хотів досягти більшого. Так?

— Майже так.

— І що ж то за обставини? Війна?

— Не війна. Не лише війна. Я познайомився з вашим світоглядом і раптом зрозумів, що все, чим я раніше займався, не мало ніякого значення, воно було навіть хибне.

При цих словах він пильно глянув на неї. Погляд його затримався на ній, він був незвично уважний, майже неприємний. Вона помітила, що йому ця розмова не подобається, що він хоче якомога швидше закінчити її.

— Я запитую не просто з цікавості, Джеймсе.

У відповідь — мовчанка. Лише згодом вона помічає, що й запитання, власне, не було.

— Я запитую не просто з цікавості, — повторює вона ще раз і намагається всміхнутися.

Він усміхається теж. Але усмішка йому не вдається. Бона надто холодна, надто байдужа. Може, навіть надто мужня. Так усміхаються тоді, коли хочеться вовком вити. Вона хоче зняти напругу, яка раптом виникла між ними.

— Отже, ти сів на корабель, приїхав у Берлін, прийшов до пана Геббельса й сказав…

— … у вас же працює ця чарівна фрейлейн Келлер!

Вона підлагоджується під такий тон. Але це ненадовго, просто наче перепочинок.

— І що ж відповів пан міністр?

— Він сказав: «Ви щасливець, О'Дейвен». А потім додав: «Фрейлейн Келлер треба завжди добре виспатись. Не заводьте з нею довгих розмов». І я вимушений був йому пообіцяти.

— А чи не вимушений ти був одночасно пообіцяти йому, що будеш завжди чесний і відвертий з нею?

Він хитає головою.

— Я не думаю, що йому… щоб у цьому була потреба. Я надзвичайно чесний, Беато.

Це вже могло стати кульмінацією, поворотом до серйозності. Але в неї раптом забракло мужності. Останнє слово вона хоче залишити за ним.

— Завжди? — запитує вона.

— По змозі завжди.

— А зараз є така змога?

— Могла б бути…

— Чому: могла б?

— Це було б можливо при умові, аби я мав право бути нечемним.

— Будь нечемним.

— Я втомився, втомився, як пес. І мені хочеться, аби втомилася й ти.

Її охопило розчарування. І смуток. «Він не довіряє мені», — подумала вона.

— Я теж втомилася, Джеймсе.

— Тоді спи.

— Не можу.

— Чому не можеш?

— Ти мені не відповів, Джеймсе. Ти наговорив багато чого, але відповісти не відповів. По суті жодного разу.

Ці слова теж залишаються без відповіді. Довгий час вони мовчать. Здається, примирилися з таким закінченням розмови. Але трохи згодом він раптом каже:

— Іноді доводиться бути невблаганним, як ти кажеш. Одержимим, хай так. Навіть безжальним.

Жінка підскакує. На язиці крутяться різкі слова, яких вона ніколи не вживала, звертаючись до нього. Їй хочеться, щоб він забрав назад оте «безжальним» або хоч пояснив його. Чи бодай інтонація, з якою він вимовив це слово, не була такою злою.

Але побачивши його обличчя, Беата злякано вмовкла. Вона нічого не розуміє. Не розуміє суворого погляду й водночас м'якої усмішки.

Таким вона ще школи не бачила Джеймса — суперечливого й загадкового. Раніше в ньому все було ясне й прозоре. А може, то вона винна у цій несподіваній переміні?

Беата Келлер мучиться докорами: «Що я знаю про нього? Може, своїми розпитуваннями я розтроюдила його живу рану, завдала йому болю? Може, він залишив жінку й дітей? А може, вчинив колись зло і тепер від цього страждав?»

У неї виникло бажання втішити його. Вперше вони помінялися ролями. Маленька, тендітна жінка нахиляється над чоловіком, старшим від неї на двадцять років, гладить його, мов мати дитину, шепоче якісь слова, нерозумні, беззмістовні слова, зараз навіть недоречні.

Але обмін ролями на цьому не закінчується. Вона це зробила свідомо. В її словах відчувається турбота про нього і водночас прагнення заспокоїтись самій.

Вона говорить про свої марення й про свої страхи. Про чужих дітей, які лежать у ліжечках і повільно вмирають голодною смертю, про матерів, які можуть лише чекати й безсилі допомогти рідним дітям. Вона запитує про справедливість і несправедливість цих смертей, а також про те, чи не спіткає така сама доля і її Крістіну?

Чоловік слухає, потім лагідно гладить її волосся, щоки, хоча нічого й не каже, не шепоче їй нерозумних, беззмістовних слів, але своєю мовчанкою підтримує міцніше, ніж доброзичливими словами. І жінка відчуває, що зараз — така ніч, коли вони, може, по-справжньому належать одне одному. Хоч би тому, що вона може сказати йому все. Абсолютно все.

Дощ перестав. Перестав він уже давно, і земля парує. Темні хмари зникли, попливли кудись далі на захід. Серп півмісяця заливає світлом небо, видно навіть деякі зірки. Березнева ніч, світла, синювато-прозора, тепла ніч, заманлива й небезпечна, бо оманлива…

Тої ночі була ще й повітряна тривога. Стріляли зенітки, але бомби не падали. Принаймні у тому районі Берліна, де вони тоді жили. Вони пішли у бомбосховище — і Джеймс наполіг на цьому, і заради Крістіни. В таких випадках він завжди був наполегливий…

«Дитина? Подумай про дитину!»

Були й цікавіші дні та години у її житті зі Стюартом Джеймсом О'Дейвеном. Кращі й страшніші. Але Беата Келлер згадувала саме цю ніч, яка була понад двадцять п'ять років тому.

Старший лейтенант державної безпеки вже пішов. Він розпитував її, слухав відповіді, а потім залишив жінку наодинці з її думками.

Чому допитуються про Джеймса? Чому запитують про його могилу? Невже все це пов'язане з нею? Чи з ним? А може, їх цікавить той, живий, який про все знав? Той, чиє ім'я вона вимовила тоді, у березні 1942 року, коли назвала Джеймсові батька своєї дитини: гауптштурмфюрер СС доктор Арнольд Гегеман.

— Взагалі фрау Келлер справляє непогане враження, — розповідав старший лейтенант Гайнсен, коли вони поверталися назад. — Вона наче уособлення милосердя. Добра, по-материнському добра, самаритянка. До її кругловидого обличчя, сірого волосся й трохи повнуватої фігури дуже пасувало б вбрання черниці. Вона запевняє, що не знає ні могили в Берліні, ні хто похований у ній. Пастор Нійтман, мовляв, розпорядився від імені церкви доглядати кілька могил, у тому числі й могилу О'Дейвена. А після смерті Нійтмана вона, каже, й далі перераховувала гроші щорічно, не змінюючи прізвища відправника, бо, на її думку, для цього не було підстав. Це звучало дуже переконливо й, безперечно, відповідало її скромному способу життя.

— Може, й так, — сказав Госс. — Беата Келлер — ангел милосердя з Нествіка. Про це говорили і дільничий уповноважений, і священик у Мельхові. А ангели не брешуть. Та все-таки її свідчення фальшиві. Пастор Нійтман ніколи не брав на себе від імені церкви обов'язків перераховувати гроші на догляд за могилою в Берліні. Прізвище Стюарт Джеймс О'Дейвен не згадується ніде в церковних книгах. Я переконався в цьому на власні очі.

— І?

— Поки що ніякого «і». Я лише констатую факт, що могилу О'Дейвена доглядали не за рахунок церкви.

— Отже, пастор робив це за власний кошт.

— Він або фрау Келлер.

— Точніше, він і фрау Келлср. Спочатку він, а після його смерті — вона.

— Це ще під сумнівом, товаришу Гайпсен.

— Ви сумніваєтесь?

— Ні, просто лишаю це питання відкрите. Хтось із них повинен був знати чоловіка, який похований у Берліні під прізвищем О'Дейвен.

— Оскільки фрау Келлер заперечує це щодо себе…

— А вважається ангелом милосердя із Нествіка…

— Ви скептик, товаришу капітан.

— Гаразд, поживемо — побачимо…

На цьому Госс хотів закінчити розмову, бо вона стала просто балаканиною, яка нічого не давала. Крім того, Гайисену треба було зосередитись за кермом: вони неодмінно мали встигнути до поїзда, яким повертався з Мюнхена професор Майнк, і тому не могли гаяти жодної хвилини.

Вони довго їхали мовчки, і лише в передмісті Берліна старший лейтенант Гайнсен знову повернувся до цієї розмови.

— Ви її не бачили. Маю на увазі фрау Келлер. Але, мабуть, я дав себе обдурити. Я завжди чомусь трохи ніяковію, коли розмовляю з такими жінками. Вона нагадала мені мою матір, коли я був ще дитиною. Лагідну, доброзичливу, без будь-якої фальші, до неї одразу проймаєшся довір'ям…

Манфред Госс не відповів. А що він міг сказати? Погодитись? Звичайно, погодитись, навіть щиро. Вони ж бо люди, а не роботи. Але наголошувати на цьому зайве. Гайнсен ае виправдовував себе. Він не хотів видатися зацікавленим. Госс це відчував. Об'єктивні факти не повинні бути розмиті особистими вподобаннями.

Щоб допомогти Гайнсену, він запитав:

— Ви розмовляли з фрау Келлер про пастора Нійтмана. Що вона думає про нього?

— Поважає його. Він, за її словами, був добродушною людиною. Старший від неї. Він дав їй притулок, наповнив її життя новим змістом.

— Вона родом не з Нествіка?

— Ні. Народилась у маленькому містечку поблизу Касселя. Війна загнала в Мекленбург. У сорок п'ятому році Нійтман дав їй притулок. Відтоді вона там живе і каже, що залишиться до кінця днів своїх. Улюбленій справі віддається до останку. А сфера її діяльності не обмежується цією місцевістю. Вона розповідала мені, що…

Госс усміхнувся. Важко було відвернути думки Гайнсена від цієї жінки.

— Зупинімося на пасторі Нійтмані. Вони обоє разом прожили рівно двадцять років. Отже, вони не лише добре вивчили одне одного, але й кожен з них знає все і про минуле іншого. Ви не спробували дізнатися щось про це?

— Якщо говорити словами Томі Кушеля, то я вже покушпелився. Спочатку навіть здалося, ніби я натрапив на гарячий слід. Фрау Келлер, власне, згадала, що Нійтман у сорок п'ятому році кілька місяців був у Берліні. «Ось бачите, — сказав я їй, — відтоді він, мабуть, і знає О'Дейвена». Але вона сказала, що це неможливо, бо Нійтман прибув у Берлін лише наприкінці березня. Отже не він той священик, який брав участь у похороні О'Дейвена.

— Так сказала фрау Келлер?

— Ні, я зробив такий висновок. Про похорон О'Дейвена ми не говорили. Я взагалі намагався не згадувати подробиць. А фрау Келлер не розпитувала.

— Але ж якось мусив здійснюватися цей взаємозв'язок між пастором Нійтманом у Нествіку й могилою О'Дейвена у Берліні. Не через церковне управління, це безперечно. І не через фрау Келлер, як вона заповнює. Отже, залишається сам Нійтман.

— А чому б і ні? Зрештою, він протягом двадцяти років регулярно пересилав гроші на догляд за могилою. Власні гроші, як ми тепер знаємо. Коли він прибув у Берлін наприкінці березня сорок п'ятого року, могила вже була. Може, що пе впорядкована як слід, але вже була. І, видно, він мав особисті підстави взяти на себе клопоти по її догляду. Через ті самі особисті підстави він нічого не сказав про це фрау Келлер і зберігав таємницю аж до смерті.

— Амінь, — сказав на це Манфред Госс.

— Що, вам не до вподоби?

— Було б до вподоби, якби знаття, що фрау Келлер сказала правду.

— Навіщо ж їй брехати?

— Звісно, адже вона ангел милосердя із Нествіка. Але не казати правду — не завжди означав брехати. Вона може помилятись, може бути неправильно поінформованою. Де вона була в лютому сорок п'ятого року?

— Я вже сказав, що не називав їй жодних подробиць. Сказав тільки прізвище й рік смерті, як він написаний на надмогильнику. Чи не знали ви Стюарта Джеймса О'Дейвена, похованого в Берліні у сорок п'ятому році? Лише в такому взаємозв'язку ми іноді заводили розмову про те, що вона пережила. У мене склалось враження, що їй тоді довелося зазнати чимало лиха. Біженство і все пов'язане з ним. Вона з великою вдячністю не раз наголошувала на тому, як пастор Нійтман прийняв її у Нествіку, твердить, що він для неї важив дуже багато. А в шістдесят п'ятому помер… від рака шлунка… Помирав важко… Це мені відомо…

Останнє речення він сказав дуже тихо. Манфред Госс мовчав. Він знав, що Гайнсен думав зараз не лише про жінку в Нествіку, а й про свою матір, яка півроку тому померла від такої самої хвороби. Він важко переживав втрату, але майже ніколи про це не говорив. Взагалі між ним і Госсом взаємини були не абсолютно довірливі. Попри всю щирість та простоту у їхніх стосунках, Гайнсен завжди тримав себе на певній віддалі. Госс поважав це, така поведінка загалом навіть імпонувала йому. Розмови, якщо вони не торкалися служби, були досить скупі. Гайнсен, як правило, не любив говорити про речі, що не стосувалися справи.

Сутеніло. Небо стало темно-сизе, хмари збилися докупи. Госс із Гайнсепом вийшли з машини й пішли по Фрідріхштрассе до вокзалу. В обличчя їм дихнув сильний вітер і полетів далі, здіймаючи клуби пилюки й гойдаючи чайок на Шпре.

7

На кладовищі було людно. У неділю до могил завжди приходить багато людей, незважаючи навіть на негоду, як, приміром, цього жовтневого дня. Капітан Госс і професор Майнк нічим не привертали до себе уваги. Вони стояли перед могилою О'Дейвена, яка знову була впорядкована, стояли мовчки перед надмогильником з написом: Solus De da anam.

Гайнц Майнк не міг нічого збагнути, не хотів вірити, коли, повернувшись із Мюнхена, дізнався про останні події. — Це ж просто парадоксально, — сказав він офіцерам. –

Професор Мейволд дійшов того ж висновку, що й наш інститут, і відмовився від своїх попередніх припущень. Стюарт Джеймс О'Дейвен загинув у тридцять сьомому році в Іспанії. Ніхто більше не брав під сумнів цей факт. Ніхто. І ось могила… Це прізвище… Щось тут наплутано, очевидно, або це якась помилка, не знаю.

Капітан Госс погодився з його зауваженням і про всяк випадок узяв на озброєння. Для самооборони, так би мовити. Щоб було за що зачепитися. Бо звідки ж підступитися, як не від таких ось фактів?

Факт номер один — загиблий в Іспанії. Факт номер два — небіжчик у цій могилі. Факти взаємовиключні, якщо йдеться про одну й ту саму людину. Отже, один із фактів неправильний, фікція, обман або помилка. І котрий же?

Цього дня Госса особливо зацікавив ірландський професор. Саме те, що Майнк назвав його «попередніми припущеннями». Як конкретно звучала гіпотеза Мейволда? Госс хотів знати це достеменно.

Майнк запросив капітана до себе додому показати листи. Але перед цим професор запропонував відвідати Староміське кладовище…

Обстеження на могилі були закінчені. Після обіду будуть перші висновки експертів. Майор Лауренцен призначив нараду. На ній має виступити й Госс.

Професор Майнк тільки й сказав про цю недільну пригоду:

— У нас, зрештою, одна мета. Мене дуже хвилює доля цього О'Дейвена. — У погляді його читалася безпорадність.

Вони пішли назад до паркового майдану, де стояв службовий автомобіль. Дорогою розмовляли мало, аби не мовчати.

Професор займав будиночок у Грюнау. Коли вони ступили в сад, їм назустріч вийшла вся родина Майнка. Усе було дуже просто, і це сподобалося Госсові.

— Що зволите, товаришу капітан: кава, сік чи поснідаємо?..

Кава. На веранді. Серед, мабуть, двохсот альпійських фіалок. А може, їх було лиш сорок вісім. Госс бачив фіалки скрізь. Гордість господині. Вона запропонувала йому цибулини для розсади.

— Ми про це поговоримо згодом, — запевнив її капітан. — Неодмінно.

Робочий кабінет Майнка, куди вони обидва нарешті найшли, скидався на кімнату на горищі — маленький, вузький, зате з високими навскісними стінами, без будь-яких прикрас, усе аж надто скромне.

— Знаєте, я не можу терпіти, коли щось відвертає увагу, — пояснив Майнк. — Мені найкраще працюється, коли я бачу перед собою голу стіну. Навіть шпалери з усякими кружечками й плямами — і ті заважають. Дах, стіл, стілець, лампа — що ще треба?

— Ого, скільки книжок!..

Госс аж отетерів. Унизу — альпійські фіалки, а тут — книжки, книжки. Книжки на полицях, біля полиць, на підлозі, на канапі, на письмовому столі, книжки й на… Він глянув на стелю. Ні, там нема…

Очі у Майнка світилися.

— Це знаряддя праці, — пояснював він. — А знарядь праці завжди бракує. І вони не відвертають уваги, а спонукають до роботи.

Манфред Госс допоміг перенести купу книжок, щоб звільнити стілець. У професора був досвід і певний розпорядок. Так само швидко, як касир рахує гроші, він міг знову скласти книжки, спорудити з них справжні башти, які хоч і хиталися, але ніколи не падали.

— Сідайте ж бо, товаришу капітан, — сказав він.

Вони сиділи так близько, що торкались колінами один одного.

— Передовсім мене цікавить ось що: як ви вийшли на професора Мейволда з Дубліна? Які в нього думки про О'Дейвена? Я був би вам вдячний, якби ви розповіли мені про це якомога докладніше.

Гайнц Майнк розповів. Він говорив, виважуючи кожну фразу, і при цьому розхитувався всім тілом, ніби так надавав своїм аргументам необхідної точності.

Капітан Госс не перебивав. Він слухав, занотовував дещо. Йому треба було зрозуміти вченого повністю. Наскільки ґрунтовні його дослідження? Що криється за його незграбною постаттю, за довгими безпорадними руками з надзвичайно маленькими рівними пальцями, за його кругловидим обличчям, гострий ніс на якому здавався алебардою, за головою з ріденьким волоссям, пристрасно відкинутою назад? Це наукове світило? Пересічність? Він дав Майнку можливість вільно висловлювати свої думки, не квапив його, хоч часу в нього було обмаль.

— Знайомство з професором Мейволдом, — розповідав Майнк, — відбулось таким чином. Я завжди з великою увагою стежив за його публікаціями. Крім того, ми з ним листувалися. У фахових колах він, безперечно, авторитет. Його знання історика щодо останніх п'яти десятиріч — величезні, узагальнення й висновки заслуговують надзвичайної уваги. Звісна річ, в інституті ми зразу подумали про нього, коли н справі О'Дейвена наштовхнулися на деякі нез'ясовані питання. Вони стосувалися періоду перед тим, як О'Дейвен потрапив в Іспанію. Отож я написав Мейволду, назвав нашу тему, бо хотів знати, чи не зміг би він дати нам деякі дані про політичну діяльність О'Дейвена в Ірландії. Ось його відповідь, вона прийшла через кілька тижнів.

Госс узяв лист — власне, оригінал англійською мовою й переклад німецькою.

«На ваше прохання я зайнявся особою Стюарта Джеймса О'Дейвена. Народився він 28 червня 1901 року в Дубліні. Батько й мати померли, коли йому було дванадцять років. О'Дейвен залишив школу, щоб заробляти собі на хліб. Ким піп працював, я поки що не з'ясував. Ім'я його вперше набуло розголосу 1921 року: як оратор і публіцист він виступав у різних демократичних, навіть націоналістичних газетах проти укладеного Ірландією у 1920 році акта — за ним пашу країну поділено на дві частини, вони існують і досі. Цій боротьбі він присвятив себе і в наступні роки. Чи належав він до якоїсь партії або організації, я не знаю. Його статті були спрямовані проти Англії — він беззастережно звинувачував її за бідність і злидні нашої країни. В той час його вважали фанатичним націоналістом, і він знаходив підтримку серед широких кіл населення. Слід зазначити, що він часто користувався нашою давньою гаельською мовою й навіть перекладав згодом цією мовою книжки.

Певна зміна у його світогляді й поведінці сталася, очевидно, на початку тридцятих років. Хоча в його публікаціях і збереглася непримиренність щодо Англії, але разом з тим пін спрямовував свої атаки і проти безпорядків у власній країні, звинувачуючи в них ірландську буржуазію та ірландський уряд. У цей період його можна було б назвати «націоналістом з лівацькою орієнтацією», у якого брали гору неприховані шовіністичні тенденції. Перемінились вони приблизно після 1933 року. Не тому, що об'єктом його нападок стала фашистська диктатура в Німеччині — жодної антифашистської статті я взагалі не зміг знайти, — О'Дейвен відтепер висвітлював у робітничих газетах переважно економічні і соціальні питання з притаманним йому відчуттям міри.

Певної кульмінації у цьому розвитку О'Дейвен досяг, перевидавши книжку ірландського патріота й марксиста Джеймса Коннолі «Робітники в ірландській історії». Він сам прокоментував її і, незважаючи на всі труднощі, допоміг її розповсюдити.

Завдяки тлумаченню цього твору О'Дейвена дуже цінували у фахових колах, я дуже добре пам'ятаю, хоч сам особисто ніколи не бачив його. Про подальшу долю його нічого не можу сказати, бо особисте життя цієї людини, незважаючи на всі мої спроби, для мене загадка. На жаль, ніде — ні в архівах, ні в бібліотеках — нема його портрета. Востаннє він видрукував статті 13 і 21 листопада 1936 року, потім його сліди загубились. Як резюме, хотів би сказати, що Стюарт Джеймс О'Дейвен був в Ірландії дуже популярний репортер і оратор, який умів висловити найболючіші думки й почуття населення».

Мейволд ще писав, що про перебування О'Дейвена в Іспанії у нього нема ніяких фактів. І якби професор Майнк повідомив йому щось докладніше про це, то він, Мейволд, був би йому дуже вдячний.

— Це я, звичайно, зробив, — запевнив Майнк. — Я написав, що О'Дейвен був офіцером П'ятнадцятої Інтернаціональної бригади й загинув у тридцять сьомому році в битві за Брунете. Подробиць я тоді й сам ще не знав. Я, може, й не займався б так прискіпливо подробицями, якби згодом з Дубліна не прийшла оця дивна звістка. Прочитайте.

«Я Вам вдячний за Ваш теплий лист і за відомості про Стюарта Джеймса О'Дейвена. На жаль, мені здається, що Ви — і не лише Ви! — послуговуєтесь неточними даними. О'Дейвен не загинув в Іспанії. Займаючись новою науковою працею, яка висвітлює участь ірландських громадян у другій світовій війні, я натрапив на його прізвище. У 1944 році О'Дейвен перебував у Берліні.

Поки що я не можу повідомити Вам про це нічого конкретнішого. Те, що мені відомо, потребує ретельної перевірки. Може, мені колись доведеться скористатися Вашою допомогою й підтримкою відповідних служб Вашого уряду. Але спершу я вивчу документи британської контррозвідки періоду останньої війни. І в архівах Бі-бі-сі сподіваюся знайти деякі документи. Побажайте мені успіху. Йдеться — та кому це я кажу! — не про те, хто тут має слушність, чи про чийсь престиж, а лише про утвердження істини.

Відданий Вам

Вільям Мейволд».

— А далі?

— Наше листування, — сказав Майнк, — збільшилось за обсягом, але поступилося, це стосується листів Мейволда, у своїй субстанції. Загалом він обмежувався тим, що, за його словами, «з надзвичайною цікавістю» вивчав мої аргументи і «впорядковував їх у велику, захоплюючу подих, певну загальну систему». Що це конкретно мало означати, він не казав. І лише одного разу висловився трохи конкретніше — в листі від третього вересня. Він сформулював свою думку так: «Я весь час мрію про те, щоб побувати у Центральному архіві в Потсдамі. Документи фашистського міністерства закордонних справ, які там зберігаються, можуть допомогти нам обом». Оце і все. Незабаром надійшло запрошення на симпозіум до Мюнхена. Мейволд писав, що він теж братиме в ньому участь, і ми домовились про зустріч, яка й відбулася кілька днів тому.

— І під час зустрічі професор Мейволд відмовився від усіх своїх колишніх тверджень.

— Саме так. Він сказав, що ця людина в Берліні, слідами якої він ішов, — не О'Дейвен і взагалі не ірландець, а англієць.

— Англієць. Англієць, який у сорок четвертому році… Професор Мейволд весь час називав сорок четвертий рік? Жодного разу не сказав сорок п'ятий?

— Лише тисяча дев'ятсот сорок четвертий.

— Людина, похована на Староміському кладовищі, померла в лютому сорок п'ятого.

— Ви теж думаєте, що то той самий англієць, якого має на увазі професор Мейволд?

— Не знаю. Англія була у стані війни з фашистською Німеччиною. Англієць у Берліні у той час… Це міг бути або військовополонений, або шпигун. Але…

Манфред Госс далі не говорив. Він хотів сказати: «Але хіба шпигунів хоронять з траурними почестями?» Та згадав про останнє повідомлення майора Лауренцена, а воно було дуже доречне, таку можливість не можна було скидати з рахунку.

Госс похитав головою.

— Облишмо на деякий час могилу й покійника. Мейволд згадував про могилу?

— Жодного разу. Якби він згадав, то й я щось знав би про неї.

— Правильно. Отож простежмо за його думками. Мейволд займається долею людини, яка в сорок четвертому році жила в Берліні. Протягом кількох місяців він вважає, що ця людина — ірландець Стюарт Джеймс О'Дейвен. Він активно відстоює свою думку, сперечається з вами, називає джерела, які хоче залучити для підсилення своєї гіпотези: документи британської контррозвідки, архіви англійської радіокомпанії, розраховує й на документи фашистського міністерства закордонних справ, які зберігаються у Потсдамі. І раптом несподівано для вас Мейволд міняє свої погляди. Він каже: «Все, що я дізнався про цю справу, не підлягає сумніву. Тут ідеться не про Стюарта Джеймса О'Дейвена і взагалі не про ірландця, а про англійця. Тому я припиняю свої дослідження, оскільки пишу не про англійців». Влучив я в ціль, товаришу Майнк?

— Саме так можна інтерпретувати пояснення Мейволда.

— А що саме, які факти змусили його зробити такий різкий висновок, — про це він не сказав нічого?

— Ні. Я його й не запитував, на жаль. Але все відбулося надто швидко. Наша бесіда трохи затягнулась, і потім під кінець залишилось обмаль часу. Дуже шкодую про це, товаришу капітан.

— Ніхто вам не докоряє. Крім того, ваші упущення можна надолужити. Ви напишете професору Мейволду й попросите його пояснити вам дещо.

— Найближчим часом це неможливо. Мейволд сказав, що він вирушає в подорож по США читати лекції. Після повернення хоче перемінити місце проживання. У мене нема його нової адреси, і я мушу чекати, поки він її мені повідомить.

— Але ж пошту перешлють йому за ним услід на нову адресу!

— Справді. Отже, якщо ви хочете, то я напишу, товаришу капітан.

Чи хотів цього Госс? Однозначно відповісти він не міг і вирішувати щось не міг, не порадившись зі своїми співробітниками. З усього видно, що Мейволд, здається, справді не знав про могилу в Берліні. Але якщо це так, то не витримувала критики версія, яку Госс висловив під час поїздки в Нествік старшому лейтенанту Гайнсену. Час розкопування могили, очевидно, не мав зв'язку з зустріччю двох істориків. То що ж це, збіг обставин?

У листопаді 1936 року О'Дейвен опублікував в Ірландії свої останні статті, в липні 1937 року він загинув у лавах Інтернаціональних бригад в Іспанії. Отже, тут можна простежити пряму, без будь-яких викрутасів, лінію від початку до кінця. Обидва професори, фахівці у своїй галузі, дотримуються цього. Виходить, починати треба звідси.

Але ж могила О'Дейвена в Берліні з 1945 року. А в 1944 році в Берліні жив чоловік, якого Мейволд вважав за О'Дейвена, а потім визнав, що то був англієць. І це треба взяти до уваги.

— Я повторюю своє запитання, — сказав Госс. — Англієць у тисяча дев'ятсот сорок четвертому році в Берліні — військовополонений чи шпигун, товаришу Майнк?

— Якщо взяти до уваги, що Мейволд тривалий час вважав цю людину за О'Дейвена, то твердити, що це військовополонений, очевидно, не можна. Але це й не означає, що пін — неодмінно шпигун. Бачите, факт, що Англія й фашистська Німеччина знаходились у стані війни, аж ніяк не означає, що серед британського населення були лиш вороги Гітлера. У Великобританії аж до початку війни існував відкритий фашистський рух, який пізніше був заборонений, але прихильники його не перевелися. Вони так і залишились фашистами. Одні — довше, другі — коротший час, дехто залишається фашистом і сьогодні, а дехто став ним знову, тобто вдруге.

— Ясно, до чого ви ведете. Отже, теоретично можна…

— Не лише теоретично. Та я зовсім не хотів би мати справу лише з загальними поняттями. З голови мені не йде думка, яка, може, пригодилась би вам у майбутньому. Та оскільки й вона може бути хибна, то я хотів би спершу спитати. Чи не могли б ви мені сказати, як загинула та людина, що похована на Староміському кладовищі?

Госс на хвильку завагався. Йому сподобалась поведінка Майнка — обережний підхід, виважування кожної думки, перш ніж її висловити. Усе базувалося на міцній основі і свідчило про серйозність професора. Але ж є речі, яких не можна розголошувати. Не через недовіру. Повідомлення майора Лауренцена про можливу причину смерті цього псевдо-О'Дейвена просто ще недостатньо перевірене, щоб його взяти до керівництва. Госс вимушений був діяти дуже обережно, хоч і ризикував таким чином втратити потрібний слід.

Але цього не можна було допустити. Він вирішив обрати шлях, який, може, допоміг би професору щось збагнути.

— Розслідування ще не закінчене. Але напевно можна сказати ось що: покійникові організували пишний похорон. Зі священиком, нацисти в уніформі несли труну. Усе відбувалося під наглядом гестапо… Ось такий розкішний похорон вранці лютневого дня сорок п'ятого року.

Майнк якусь часину замислено дивився на капітана. Потім підвівся. Манфреду Госсу довелося трохи відхилитися. Професор підійшов до однієї з книжкових полиць. Рукою погладив кілька різних книжок у полотняних обкладинках.

— Шкода, — сказав він і сів. — Нема. Я хотів вам дати одну книжку. — Він знову замовк на кілька секунд. — Книжку, — провадив він далі, — про, мабуть, найгорезвіснішого англійця такого гатунку. Його звали Вільям Джойс, під час війни він жив у Німеччині, безпосередньо у Берліні, і працював на радіостанції «Велика Німеччина», вів передачі англійською мовою. Його так звані бесіди, з якими він виступав щовечора, спочатку мали великий успіх. Це були гостро відточені сатиричні опуси, їх слухало іноді пів-Англії.

Він часто користувався оксфордським жаргоном, і слухачі за це прозвали його Лорд Гав-Гав, так його називали і в Німеччині. У Геббельса він був у великій пошані. А зрештою Джойс був чистокровний ірландець.

— Отак! Подумати тільки… Та ясно! Посилання Мейволда на архіви Бі-бі-сі…

— І його заява, що він хоче заглянути в документи нацистського міністерства закордонних справ. Так званий мовний відділ — так називали відділ передач іноземними мовами — хоча й підпорядковувався геббельсівському міністерству пропаганди, але оскільки ці програми передовсім займалися зовнішньою політикою, то фашистському рейхсміністру закордонних справ фон Ріббентропу відводилась там не остання роль.

— Браво, товаришу Майнк. Ці міркування — на вагу золота. Лорд Гав-Гав, чистокровний ірландець…

— Але тут, на жаль, мушу вас розчарувати… Гав-Гав похований не на Староміському кладовищі. Мейволд, безперечно, шукає не його. Доля Гав-Гава відома кожному фахівцеві. Після війни його повісили в Англії його ж земляки. Але — така моя думка — в розпорядженні Геббельса були й інші англійці. Може, професор Мейволд напав на слід такої людини.

— Такої людини? Чому ви висловлюєтесь так нейтрально, товаришу Майнк? Ви ж маєте на увазі щось особливе.

Вони глянули один на одного й відчули, що думали про одне й те саме.

— Ваша правда. У геббельсівській пропагандистській машині працювало сто тридцять передавачів, які щоденно видавали двісті сімдесят дев'ять програм на закордон п'ятдесятьма трьома мовами.

— Виходить, і ірландською теж.

— Виходить, так. Ірландська Республіка відігравала значну роль у фашистській стратегії ще й тому, що ірландці ніколи не приховували своєї ворожнечі проти Англії. І цим, звісна річ, користалися нацисти.

— А чи не могло б бути так, що…

— Безперечно, могло.

Манфред Госс ляснув долонею по столу — вимушений жест, бо не міг же він поплескати Майнка по плечу, вони ж не компаньйони… Спершу лікарка, тепер історик. Це не «інформатори», а люди, з якими можна посперечатися, можна сказати, що вони навіть однодумці.

Госс ще раз попросив перший лист професора Мейволда. Гайнц Майнк показав йому речення, гадаючи, що саме воно зацікавило капітана.

— Ви вгадали, товаришу професор, — погодився Госс і вголос прочитав: — «… дуже популярний репортер і оратор, н кий умів висловити найболючіші думки й почуття населений». І ось уявіть собі: щовечора по фашистському радіо її и ступає цей відомий і популярний О'Дейвен. Він твердить, що нацисти не такі вже й погані, вони наші друзі й підтримають Ірландію, якщо вона повстане проти Англії. І це каже не хто-небудь, а популярний промовець і публіцист Стюарт Джеймс О'Дейвен. Особистість…

Капітан Госс на часинку замовк. Як сказав старий Пабст? Поховали якусь поважну особу!

— Так! Виходить, особистість. Це справляє враження. Отже, те, що він каже, не може бути брехнею, думають люди и Ірландії. Принаймні Геббельс і його кліка розраховують саме на таку реакцію. Перешкоджає їм лиш одне: О'Дейвена нема. Загинув в Іспанії. Але про це в Ірландії не знають, і саме про це свідчить лист Мейволда. Отже, нацисти сконструювали нового О'Дейвена. Під цим прізвищем хтось читав ірландською мовою фашистські відозви і під цим прізвищем той «хтось» похований у сорок п'ятому році. Як поважна особа, з усіма почестями.

— Професора Мейволда одурили в наші дні так само, як і багатьох ірландців двадцять п'ять років тому. Принаймні попервах. І лише потім завдяки якимось обставинам професор збагнув цей трюк нацистів і припинив свої пошуки. Його О'Дейвен — або цей «хтось», як ви сказали, товаришу капітан — був англієць. Англієць, що знав ірландську мову. Такі люди були, це безперечно.

Манфред Госс погодився. Зробив це якось напівголосно, бо думав про причину смерті його незнайомця, а вона ніяк не вкладалася в щойно окреслені рамки, не клеїлась до образу чоловіка, прозваного О'Дейвеном і похованого в Берліні, бо його розстріляли. Ексгумація це доказала безперечно. Розстріляли — і поховали! Катафалк, траурна процесія, чорна труна з добротного й рідкісного на той час дерева… Розстріляли й поховали!

Госс нічого не сказав уголос. Його раптом охопив неспокій, спонукуючи йти. Він ледве змусив себе довести розмову до кінця, потім попрощався з родиною професора. Майнк провів його до хвіртки.

Госс від'їхав уже в обід. До наради у Лауренцена залишалось мало часу. Іти в якийсь ресторан не хотілося, і він вирішив перебути без обіду.

У Трептов-парку зупинив машину. Тут було майже безлюдно, це якраз те, що йому треба. Він пройшов по алеях, зупинився на березі Шпре. Неспокій його поволі розвіявся. Розстріляли й поховали. Суперечність? Принаймні незвично. А хіба вся ця операція не була незвичною? Раптом він збагнув, що рішення полягало саме в цьому, воно мало бути саме тут: у незвичному початку, який вимагав такого ж незвичного кінця.

Повертаючись до автостоянки, капітан Госс вірив, що знайшов пояснення. Розстріляно й поховано — тут не було ніякої суперечності, одне логічно доповнювало друге.

8

— Що значить — розстріляний? — спитав майор Лауренцен. — Розстріляний — може означати: страчений, підступно закатований, загинув у бою. Зрештою, тоді ж була війна.

Доктор Зенфтман, який відповідав за медичну експертизу, кивнув.

— Не можу напевно виключити жодну з названих вами трьох можливих версій. Ось деякий фактичний матеріал. На основі цього матеріалу ми мусимо зробити належні висновки. Експертиза встановила, що чоловік був убитий щонайменше двома пострілами. Обстежуючи пошкоджені кістки, ми визначили, які були використані патрони, і встановили таким чином, з якої зброї стріляли. Стріляли з автомата, що був на озброєнні вермахту, з-відстані приблизно в три метри. Одна куля, очевидно, пошкодила легені, друга влучила в таз. Чи вони стали причиною смерті — не можна дати однозначної відповіді. Вид зброї, автомат, дає підстави допустити, що було зроблено більше, ніж два постріли, але матеріальні докази у нас лише про два. Інших поранень, наприклад, осколками гранати, не виявлено. Нема переломів кісток чи якихось інших ознак катування. Але це аж ніяк не означає — і я наголошую на цьому, — що чоловік не був поранений. Різані рани чи опіки, взагалі пошкодження м'яких частин тіла цілком можливі. Чоловік міг захищатися, не виключено, що могла навіть виникнути бійка, але все це — ненадійний матеріал для експертизи.

Таким був доктор Зенфтман, таким його й знали товариші. Сміливий у своїй професійній діяльності, обережний зі словами. «Це я знаю, а про це здогадуюсь», — на таких засадах базувались усі його висновки.

Майор Лауренцен знав це.

— Отже, будемо йти за фактами. В чоловіка стріляли з автомата. Але одне питання залишається відкритим. Ви не можете сказати, докторе Зенфтман, як стояв чоловік, коли в нього стріляли?

— Дещо можу. З цього приводу я мав розмову з капітаном Андерсом з відділу балістики. За кутом падіння кулі можна приблизно вирахувати траєкторію. Капітан дійшов висновку, що чоловік, очевидно, стояв прямо. Жертва і убивця стояли супроти один одного.

— За три метри.

— Так, не більше. Такий висновок можна зробити, зважаючи на пошкодження кісток.

Майор Лауренцен узяв теку й розкрив її.

— Потім я вам дам прочитати висновки наших хіміків. На основі решток металу, тканини й ще якихось залишків вони дійшли висновку, що на чоловікові не було ні уніформи, ні савана, очевидно, він був у цивільному одязі. Це щось нам дає?

Доктор Зенфтман знизав плечима — це вже не в його компетенції. Госс теж не сказав нічого, хоча повідомлення Лауренцена повністю збігалося з його висновками. Але він хотів ще зачекати. Старший лейтенант Гайнсен сказав нарешті:

— Принаймні зменшиться коло осіб, до яких міг належати покійний. Давайте поміркуємо так: дезертирів вішали, антифашисти потрапляли на гільйотину, військовополоненим стріляли в потилицю, не кажучи вже про газові камери. Смерть від автоматної черги могла свідчити про участь у бою, безпосередньо на фронті, тобто про те, що ми називаємо «загинув». Але оскільки чоловік був у цивільному, то це припущення, мабуть, відпадає.

— І ще дещо відпадає, — додав Томас Кушель. — Чоловіка розстріляли не за вироком військового суду.

— Авжеж, до того ж такі вироки виконувалися зазвичай військовими.

— Але іноді екзекуції проводили й люди в цивільному. Я знаю такі випадки, товаришу Гайнсен.

— Досить, — сказав Лауренцен. — Воно наче й так, але все одно ворожіння на бобах. Тому я хотів би назвати вам ще кілька фактів. Науковий аналіз решток труни цілком і повністю підтвердив свідчення гробаря Пабста: труна зроблена з міцного бука, дерево тоді було ще досить свіже, на ньому збереглась подекуди чорна фарба. Отже, покази цього свідка видаються надзвичайно правдоподібними, — сподіваюсь, він буде не єдиний свідок… Хвилинку, товаришу Гайнсен, про Нествік поговоримо пізніше. Я хотів би зараз докладніше зупинитися на труні й на похороні. Тут ми, цілком імовірно, наштовхнемось на один пункт, який скерує наші роздуми в інший бік. Ви що думаєте про це?

Госс вирішив, що настав його час.

— Саме так! — вигукнув він. — Безперечно, нацисти вбили цього чоловіка. Але водночас безперечно й те, що вони влаштували йому офіційний похорон. Як сказав старий Пабст, по цвинтарю йшла справжня траурна процесія.

— Процесія привидів, — докинув Гайнсен.

— Сама по собі ця церемонія здається мені примарною: сирий, холодний, лютневий ранок, усе відбувається майже в напівсутінках, беззвучно, лише вдалині чутно гарматний гул… Два старих гробарі у поношеному одязі, чоловік з парасолем за труною, розгрузла земля, в якій просто тонули лопати, люди в уніформі, нарешті молода жінка в літньому світлому пальті… Мені все це нагадує якесь моторошне видовище…

— Справді, так, — погодився майор Лауренцен. — Але те, що каже товариш Госс, теж правда. Без сумніву, тут є якась суперечність. Спершу вбити, а потім поховати з усіма почестями…

— Видовище, здається, найслушніше слово тут. Тут щось було інсценовано. Нацисти з вигодою для себе «воскресили» під час війни покійного О'Дейвена — його роль зіграв, мабуть, якийсь англієць. — Госс розповідав, про що тут могла йти мова, як він та Майнк наткнулися на ці сліди. — А тепер, коли фашизм розвалився, небіжчик знову мав стати тим, ким він був з тисяча дев'ятсот тридцять сьомого року, тобто небіжчиком. Псевдо-О'Дейвен не повинен був жити після війни. І його знищили. Але оскільки він був знищений як ірландець під іменем О'Дейвена, а Ірландія підтримувала з Німеччиною дружні стосунки й була нейтральною державою, в якій нацистські бонзи, мабуть, сподівалися знайти собі притулок або порятунок, вбивство замаскували. О'Дейвена, очевидно, оголосили жертвою британських авіаційних нальотів і з почестями поховали. Отак я принаймні це розумію. Поки що.

Манфред Госс говорив досить переконливо. Не тому, що хотів справити гарне враження. Він просто вірив у свої слова. А стриманість, яка прозвучала в двох його останніх фразах, мала на меті повернути всіх з царини різних логічних розмірковувань на грунт голих фактів.

Але це, здається, було зайве. Четверо товаришів, безперечно, розуміли його правильно, а на обличчі Томаса Купівля аж світилося прагнення взятись за справу.

Усі мовчали. Доктор Зенфтман марудився зі своїм наручним годинником. Кілька разів він кашлянув, але одразу ж дав зрозуміти, що аж ніяк не має наміру наполягати на своєму. Та й Лауренцен не з тих, на кого можна тиснути. Він довго й підбадьорливо дивився на Госса, ніби казав:

«Добре зроблено, хлопче!» Кивнув він і іншим. Потім підпер руками підборіддя й замислено втупився перед себе.

Майор Лауренцен добре знав, що таке якість і форма. Рідко бувало, що він не міг тримати себе в руках. Усе в нього завше акуратне: одяг, поведінка, думки. Людина, за словами Госса, яка не лише користувалася авторитетом, але й випромінювала його. Авторитет цей, так би мовити, поширювався на всіх його співробітників. Ніколи не відчувалось награної метушні, не було панібратських поплескувань по плечу, працювалося з ним приємно.

Минуло трохи часу, поки Лауренцен підвів очі. У товаришів склалося враження, ніби його обличчя стало втомлене або й сумне, неначе під час своїх роздумів він трохи розкис. І перші його слова мовби й справді потверджували це:

— Знову й знову ми наштовхуємось на злочини, вчинені при нацизмі. Чи настане колись цьому край? — Він не чекав відповіді, бо й сам міг би відповісти. — Товаришу Госс, ще сьогодні подасте письмовий звіт у чотирьох примірниках. Доведеться залучити до цієї справи кілька додаткових інстанцій. А зараз я хотів би підбити підсумки. Ми вже знаємо: чоловік, якого двадцять два роки тому поховали на Староміському цвинтарі, а могилу його розкопали в піч із шістнадцятого на сімнадцяте жовтня тисяча дев'ятсот шістдесят сьомого року, був убитий на початку сорок п'ятого року щонайменше двома пострілами з автомата. Його в цивільному одязі поклали в труну й поховали з участю багатьох людей, у тому числі й священика. Який з вигляду цей чоловік? Це вже стосується проблеми встановлення особи. Будь ласка, товаришу доктор!

— Скелет належить людині років сорока — сорока п'яти. Покійний був стрункий і високий, приблизно один метр сімдесят вісім сантиметрів. Він не був худий, але цілком можливо, що хворів туберкульозом спинного мозку. Щелепа збереглась майже повністю. Структура скелета не свідчить ні про переважно сидячу, ні про надзвичайно важку фізичну роботу. Я дав розпорядження спробувати відтворити його портрет. Так, за методом Герасимова. Але на це потрібен час. Тут не можна поспішати.

— Гаразд, тоді до післязавтра.

Звичайно, Лауренцен знав, що успіх буде, якщо взятися за справу сумлінно. Будь-яка квапливість спричинила б силу-силенну помилок, що, звісно, дало б небажаний результат. А це дуже ускладнило б дальше розслідування.

Радянський професор, археолог М. М. Герасимов робив спроби реконструювати вимерлі раси людей. Єдине, що збереглося від них до нашого часу — залишки кісток. Із залишків черепа професор Герасимов відтворював обличчя людей. Коли він досяг певних успіхів, коли довів надійність свого методу тим, що відтворив портрети історичних осіб, зокрема Шіллера та Івана Грозного, то передав свої здобутки й на службу криміналістиці. Усі зовнішні ознаки обличчя — очі, рот, ніс, щоки перебувають у відповідному співвідношенні до кісток, які знаходяться під ними. Завдяки цій закономірності із залишків, черепа можна реконструювати зовнішність людини.

— Гаразд, — сказав майор Лауренцен, коли доктор Зенфгман пішов. — Це займе трохи часу, явно. А тоді що? Тоді у нас буде портрет покійного. Це, звичайно, дуже добре. Але ми поки що не знаємо нікого, кому могли б його пред'явити. Професор Майнк ніколи не бачив О'Дейвена. Професор Мейволд — теж. Залишаються колишні борці за свободу Іспанії, з якими спілкувався професор Майнк, а вони зустрічались особисто з О'Дейвеном. Нам треба їх розшукати. Безперечно, це марудне і важке заняття, але в нас нема вибору. На портреті, який відтворять наші фахівці, буде обличчя покійного сорок п'ятого року. В Іспанії О'Дейвен був на вісім років молодший. Однак, товаришу Госс, поговоріть із Майнком. Далі ще одне питання: ваша поїздка в Нествік. Хто доповідатиме?

Старший лейтенант Гайнсен узяв записника. Докладно доповівши про перебіг опитування, старший лейтенант зупинився на розбіжностях, що їх вдалося, як вони гадали, виявити.

Наслідки розслідування Госса у Мельхові й свідчення фрау Келлер в одному важливому пункті не збігалися. Кошти на догляд за могилою не видавались ні з церковної каси, ні за дорученням церкви, ба навіть без її відома. Це були власні гроші пастора Нійтмана або фрау Келлер, а щоб витрачати їх, повинні існувати й особисті мотиви. Які?

Гайнсен задав своє запитання, але відповіді не чекав.

— Нема сенсу вгадувати. Найважливіше те, що з двох осіб, які могли б дати вичерпну інформацію, живе лише одна. Це — фрау Беата Келлер!

Він зробив паузу, не дивився ні на кого, а розглядав нігті на пальцях, носки черевиків і вирівнював складки на штанях. Товариші знали, що він зараз намагається якомога точніше сформулювати свої думки.

— Я певен, що фрау Келлер дещо втаїла. Вона або пережила те сама, або знала від Нійтмана. Я роблю такі висновки зі слів фрау Келлер, які видались мені важливими щодо пастора Нійтмана, але самі по собі ніби не мали особливого значення: фрау Келлер сказала, що в сорок п'ятому році пастор Нійтман кілька місяців провів у Берліні. На мов зауваження, що вія у цей час міг ба познайомитись з О'Дейвеном, вона відповіла: «Це неможливо, бо Нійтман прибув у Берлін лише в кінці березня». Хто їй сказав, що О'Дейвен або людина під цим прізвищем уже не жила? Я — ні. Я свідомо не називав дату похорону. Може, вона це знала від пастора Нійтмана? Можливо. Але чому мені не сказала? Адже я не приховував, що ми нічого не знаємо про цю людину. Нам відомо лише, що в Берліні є могила з прізвищем на надмогильнику і запис у цвинтарних книгах, який вказує на Нествік і на пастора Нійтмана. Тому-то я й навідався до неї. А що ж вона сказала? Вона, мовляв, нічого не знає, усе це — справа церкви. Отже, подвійно неправдиві свідчення, які, товаришу майор, дають підставу розпочати слідство у справі фрау Келлер.

Гайнсен відкинувся назад і глянув на Манфреда Госса. Лауренцен теж глянув на Госса.

— А ви якої думки?

— Я підтримую цю пропозицію. Але слідство повинно зайнятися й особою Нійтмана. Простежити його біографію й таке інше. Повторно допитувати фрау Келлер можна лише тоді, коли матимемо більше фактів. Інакше зіпсуємо справу й сполохаємо рибу.

Лауренцен погодився. Далі вони обговорили заходи, розподілили завдання, встановили терміни. Нарада тривала довго. Майор Лауренцен періодично підбивав підсумки, згодом навіть дозволив присутнім палити. Госсові здавалось, що вони надто порпаються в подробицях і втратили їх взаємозв'язок.

Щоразу нові версії, постійне нагнітання зайвих подробиць, лише накопичування їх, сказав сам собі Госс, може трактуватися по-різному: більше впевненості чи більше проблем. А що переважало саме зараз, важко було сказати.

Розкопка могили — це, можливо, завершення того, попереднього, двадцятирічної давності вчинку. Усе це весь час треба мати на увазі. І цілком можна твердити, що за тим «попереднім вчинком» 1945 року приховувався злочин. Злочин, який, може, протягом наступних двох десятиріч тягнув за собою цілу низку інших порушень закону. Отож і слід було виявити всю вервечку злочинів, заплутаних справ, шахрайств.

А може, це своєрідний гордіїв вузол, який можна розрубати одним ударом меча? Звичайно, був такий вузол, мусив бути. Але оскільки він невидимий і про нього навіть не можна здогадатись, то він втрачав своє значення. Було б безглуздо й неправильно, розмірковував капітан Госс, на даній стадії слідства сконцентрувати всю увагу лише на цьому напрямку. Принаймні досі не придумано такого ракурсу, під яким можна було розглянути все. Коли б можна було сказати: якщо ми знатимемо це, то знатимемо все. І за що братися перш за все — шукати тих, хто стояв за спиною розкопувачів могили, чи зробити ідентифікацію покійного? Госс був певен, що ні те, ні друге не приведе до успіху. З'ясування таємниці має відбуватися послідовно, і це безперечно.

Отже, треба шукати не гордіїв вузол, а взаємопов'язані ланки, які з'єднують в єдине ціле події, що на перший погляд здаються ізольованими. Деякі з них почали вже вимальовуватись, хоча й невиразно.

Під кінець наради у кабінет зайшов офіцер і поклав Лауренцену на стіл записку. Майор, здається, ніби чекав цього. Він прочитав кілька рядків і промимрив:

— Так я й думав. — Потім, передаючи записку далі й водночас повідомляючи про кінець наради, сказав: — Треба подбати про безпеку всіх людей, хоч якось причетних до цієї справи. Старого Пабста, фрау Келлер, професора Майнка. Товариші, я побоююсь, що в нас буде багато роботи.

Манфред Госс кивнув. Решта всі теж кивнули. Записка повідомляла: «Конні, керівник групи злочинців, що діяли на Староміському кладовищі, про якого згадував громадянин ФРН Юрген Баумгольц, це Георг Шрайтер, він же Гуго Гартвіг, він же Конрад Пільцен».

І все. Та більше нічого й не треба було. Товариші знали цього суб'єкта. Один з найпідліших підручних Федеральної розвідувальної служби у Західному Берліні. Він не зупиняється ні перед чим, коли йдеться про досягнення мети. Крім того, він ніколи не працював без доручення. Саме це, очевидно, й мав на увазі майор Лауренцен, сказавши:

— За цим вчинком стоїть Федеральна розвідувальна служба у Пуллаху, таємна служба ФРН.

9

«Мерседес» котився по автостраді. Доктор Гегеман сидів на задньому сидінні з правого боку і вдивлявся в ніч крізь ліве скло.

Сам він водив машину рідко. Відчуття страху мучило його ще від тієї ночі, коли падали бомби. Боявся сліпучих ліхтарів, примарних тіней, які весь час насувались на нього й викликали тривогу. Він консультувався з лікарями, а ті всю вину звалили на очі. Прогресуюча сліпота, пане раднику міністерства. Брак вітаміну А. Їжте моркву, побільше моркви.

Та йому це краще знати. Вітаміни тут ні до чого. Краще щось на зразок перемикача в корі головного мозку, за допомогою якого можна було вимкнути спогади.

Проїхати автомашиною від Мюнхена до Бонна було не легко не лише для нього, а й для водія. Та Відеріх, який возив його вже багато років, міг ще принаймні перемикати швидкість, керувати, гальмувати. А він, Гегеман, не міг нічого, навіть спати.

І причиною були не клопоти. Клопоти він міг відігнати від себе. Заважала й не давала йому спати думка про причину всіх цих хвилювань, напруженого стану й різних страхів. Майже фізичного болю завдавало усвідомлення того, що десь у якійсь Ірландії сидів собі книжковий черв'як, відгородившись од навколишнього світу, і займався речами, котрі зняли тут, у ФРН, таку шалену веремію. Чистісінький ідіотизм!

«Проте, — сказав сам собі Гегеман, — мені ще й поталанило. Аби не цей хитрий тип з видавництва…»

Уявити собі тільки, що рукопис ірландського професора потрапив саме до цього редактора, який не лише сам був свідком тодішніх подій, але й дуже добре знав діяльність Гегемана. Звичайно, він дещо запідозрив і прийшов до нього.

— Перегляньте, будь ласка, ось цей розділ. Нам його справді друкувати? Я хотів би знати напевно, яка ваша думка.

Заради обережності в таких випадках не слід висловлювати ніяких думок. Щоб виграти час. Не видати себе. Гегеманові не позичати досвіду.

— Залиште рукопис, ми його уважно переглянемо…

Він справді сказав «уважно»? Дивно. Тут користувалися словами, які здавалися цілком невинними, однак мали подвійне значення. Уважно. У цьому слові багато спільного з увагою. Приділяти увагу, звернути увагу. Ми його перевіримо і звернемо увагу. Можна було б сказати й так.

Він про все здогадався одразу, побачивши прізвище О'Дейвена та пробігши кілька пояснень, як кажуть, по діагоналі, і уявив собі наслідки. Наслідки? Небезпеку! Не лише для нього. Гегеман звик думати послідовно. В рукописі була вибухівка. Публікація його викликала б у певних колах сенсацію.

Гегеман негайно знайшов високопоставленого й дуже впливового чиновника в канцелярії федерального канцлера. Розмова, звичайно, віч-на-віч, відбулася майже так, як і хотілося: дипломатично, вишуканими словами, трохи манірно, але для вишколених вух цілком зрозуміло. Чиновник одразу второпав і повністю усвідомив важливість цієї справи для самого Бонна. Гегеманові були надані відповідні повноваження і підтримка, а для гарантії успіху залучили, передовсім як виконавчий орган, федеральну розвідувальну службу у Пуллаху.

Під кінець розмови високопоставлений чиновник канцелярії федерального канцлера не залишив і місця для сумніву, що в разі невдачі він нікого не знає і не знав. Він не хоче навіть знайомитися з деталями. Цього вимагають державні інтереси, і пан радник, безперечно, все дуже добре розуміє.

Той скромно кивнув. Посміхнувся теж скромно. У Гегемана завжди були напоготові кілька зразків посмішок. Злорадних, цинічних, приємних, поблажливих… Він користувався ними при потребі, не відчуваючи в душі того, що написано було на обличчі. Ця зброя завжди правила за добру підмогу.

Зараз, коли він у темряві відкинувся на задньому сидінні «мерседеса», ця зброя йому пі до чого. Він лише відтреновував свої жести. Колись, він сподівався, зможе їх використати.

Ще ніколи в житті його власні інтереси так повністю не збігалися з інтересами державної влади, як цього разу. «Захищаючи Кізінгера, я захищаю себе», — так просто звучала формула. Якщо стрілятимуть у нього, то куля зачепить і мене. Хоча з різних, навіть цілком протилежних причин, однак небезпека для обох однакова.

Гріх навпіл і біда навпіл. Тож і відповідати разом! Так, як ще тоді, в майже оточеному Берліні, сказав Геббельс на останньому засіданні. «Цього ми не чекали, — майже з насолодою жартував рейхсміністр пропаганди. — А чому ви йшли зі мною всі ці роки? Я ж вас не просив і не примушував. А тепер вам переріжуть ваші гарні шиї».

Правда, зараз усе трохи інакше, бо ж ідеться не про життя чи смерть. Гегеман думав про свої повноваження, про засоби й можливості, надані в його розпорядження, і був певен, що справиться з завданням.

Думки переплутувались, ставали неслухняні й примхливі, але його це не хвилювало. Темінь ночі й сама поїздка давали досить простору для роздумів. Часу він мав досить, а гора минулого була висока. Доктор Гегеман насолоджувався спогадами.

Вони виривалися вперед і відскакували назад, перемішуючи добро й зло, важливе й другорядне, піднесення й падіння. Вони не рахувалися з цінностями, з хибного робили правильне, біль і сором перетворювали у велич. «Це я зробив, каже моя пам'ять. А цього я, мабуть, не робив, твердить моя гордість. І залишається невблаганною. Врешті пам'ять здасться».

Ніцше. Це був його Ніцше! Хто, як не він, з нерівних вибоїстих манівців міг так легко зробити гладенькі, наче дзеркало, дороги? «Я пішов своїм шляхом», — упевнено й не вагаючись твердив сам собі Гегеман.

Він бачив його, той шлях, перед собою, помічав на ньому миготливі вогники. Раніше, це було раніше, думав він знову і знову. Раніше. А це «раніше», занурюючись дедалі глибше й глибше, скотилося нарешті вниз, у минувшину…

Тоді була дівчина, чорноволоса, синьоока, молода літами й недосвідчена, вона тільки-но починала жити, шукала життя, чіплялась за все, що здавалося їй постійним. Однак її сподіванням не судилося збутися, бо вона нічого не могла перевірити. Бо сприймала фальшиве золото за щире, посаду — за успіх, вік — за гідність.

Вік! Різниця між ними — чотирнадцять років. Йому тридцять два, Беаті — вісімнадцять. Чи любив він її? Він ніколи не знав, що таке пристрасть. Ні до жінок, ні до ідей. Надмір у нього було тільки жадоби й честолюбства.

Жадобу відчував і до неї. Узяв її. Та чи не пожертвував він нею? О'Дейвеном справді змушений був пожертвувати, але нею?

О'Дейвен повернувся, хоч і мертвий, але насправді не розлучений з життям. З його, Гегемановим, життям. Коли вони тоді, після тої ночі, засипаної бомбами, у 1944 році, сиділи поряд, голі й мокрі, тоді він збагнув О'Дейвена. Наскрізь прозорим і беззахисним був тоді О'Дейвен, він опинився в його руках. Але Гегеман його пощадив, приберіг, так би мовити, на майбутнє.

Акт самозахисту, приправлений людяністю, і не більше. Навіщо йому це заперечувати, одурювати самого себе? Багато з тих, хто був разом з ним, шукали тоді «свого єврея», вдавали, ніби рятували його, щоб потім показати його під час великої розплати. У нього, Гегемана, гауптштурмфюрера СС, не було тоді ніякого «єврея». Однак того раннього ранку, за кілька секунд, коли вони сиділи віч-на-віч, він раптом виник. Тоді О'Дейвен, Стюарт Джеймс О'Дейвен, мав стати «його «євреєм». Його сумлінням, його політичним алібі.

Рахунок не зійшовся. Програли вони обидва: О'Дейвен життя, Гегеман — гру. І він ним нарешті пожертвував. Але надто пізно пожертвував, надто пізно…

Арнольд Гегеман відігнав від себе ці думки. Їх довелось підганяти силою. Він знав, що вони його гнітили, позбавляли мужності, знав, що вони весь час нагадуватимуть йому про найбільшу помилку в житті.

Ні, якщо вже не можна спокійно зайнятися спогадами, не можна спогорда маніпулювати десятиріччями, то не можна зупинятися й на цьому листопадовому дні 1944 року. Краще вже тоді перегорнути назад кілька сторінок, до Мюнхена, де теж ішлося про О'Дейвена, про його, так би мовити, спадок, про його тінь.

Акція «Кладовище» не вдалася. Не вдалася не з огляду на результат: у могилі не було того, що там шукали. Ні, провалилась сама операція, бо спіймали одного з її учасників. У Східному Берліні практично програно те, що хотілося виграти за допомогою трюка з Майнком. Отакі-то справи!

Саме так він їх і виклав. А доктор Шарф з Федеральної розвідувальної служби? Він лише засміявся тоді, коли вони сиділи на терасі готелю «Чотири пори року», і, показавши вниз на ряд вікон, сказав: «Там, 'в одній з кімнат, жив Майнк. Два дні він був у нас під наглядом. Ми знаємо кожен його крок, а його розмову з нашим паном Мейволдом ми записали на магнітофонну плівку. Нам справді вдався цей трюк, як ви його назвали. Майнк нешкідливий. Він, мабуть, найнешкідливіший серед нас. Багато, багато нешкідливіший, ніж ви, наприклад».

Це мало звучати доброзичливо. Так воно, власне кажучи, й звучало. Але Гегеман не втішав себе надіями. Може, він був надзвичайно обережний. Але хіба в очах Шарфа не приховувалась крихта недовір'я? Навіть трохи підступності?

Про що думав доктор Петер Шарф, південного типу смаглявий чоловік років тридцяти п'яти, з чорними вусиками, широкоплечий, жвавий, мов іван-покиван, про що думав цей начальник відділу Федеральної розвідувальної служби, коли сидів разом з Гегеманом та обговорював випадок з О'Дейвеном?

Ні про щось добре, безперечно. Ні про щось добре — це, передовсім, ні про щось добре для нього, Гегемана. І з того й треба було починати. Шарф, звісно, здогадувався про більше. У нього був добрий нюх. Нюх, мов у гончака на підстрелену дичину.

Сам підхід до справи, те, як Федеральна розвідувальна служба поставилася до цього випадку, свідчили, здавалося Гегеманові, про щось більше, аніж про звичайне виконання доручення.

Радника міністерства навіть зараз, коли він їхав додому, не покидало гнітюче передчуття, що там приховувалося що щось. Це була невпевненість, яку не одразу можна збагнути. Підозра до своїх однодумців, навіть до нього. І, мабуть, до нього перш за все.

Це видно було й тоді, коли Гегеман запитав: «А-як-же-тепер-далі?» Що ж тепер буде, докторе Шарф? Цвинтар — то вже історія. А я, чесно кажучи, розраховував на успіх. Цвинтар — могила, це безперечно. Професор Мейволд, як він сам твердить, дуже добре розібрав значення слова «fried». Лише далі незрозуміло. Мейволд вважає, що це слово кельтського діалектного походження і перекладається як могила, підвал, склеп. Якщо не могила на цвинтарі, то можна спробувати пошукати в підвалі у Фрідрісгагені, у тому будинку, де О'Дейвен знімав квартиру. Це в східній частині Берліна. Та, зрештою, чи стоїть ще той будинок?

Він стояв. Був навіть непошкоджений. Зовні заново пофарбований, але приміщення… Будинок не перебудовували.

— І ви будете?..

Гегеман лише натякнув. Не для того, ясна річ, щоб щось дізнатися. Перш за все, не слід вникати у подробиці, вія же таки чиновник.

Але Шарфу здалося, що це важко занадто. Куди ви стромляєте свого носа? Це, певне, не лише допитливість. Потурбуйтеся про те, щоб поки що не вийшла книжка Мейволда. Решту облиште нам. Чи, може, ви вважаєте, що ми на це нездатні?

О-о, він вважав, що вони здатні багато на що. Що вони здатні на все. Знав навіть, що вони й про нього мали досить матеріалу, матеріалу, який, власне, не являв небезпеки для життя, але міг стати дуже недоречним, дуже неприємним. Від цього постраждав би спільний замір: аби ж то знаття, іцо їм про нього відомо, чи принаймні, що вони хотіли знати! Може, він був у них уже на гачку, а він цього навіть не помітив. Вони попустили трохи, поки… А чи надовго?

Він ще їм потрібен, ясно. Адже він практично основний їхній свідок. Ні, до того він ще не опустився. Основним свідком називається співучасник, який свідчить проти своїх однодумців, і на основі цього його не притягують до кримінальної відповідальності. Але ж він не співучасник! Боже, борони, тільки цього бракувало. Він знав, хто такий О'Дейвен, мовчав… Невже то його… злочин? Власне, лиш пляма, не більше. Але пляма, аби про неї стало відомо, надзвичайно йому б нашкодила… Він порушив закон друзів! Не тому, що хотів мати «свого єврея». Він вибрав не того, і в цьому полягала його вина. Вони зробили б йому такий закид і уникали б його в майбутньому. А бути викинутим із цього кола — це рівнозначно політичному розстрілові.

Так розцінював Гегеман своє становище. Рятівник батьківщини або зрадник батьківщини. Скромна посмішка Кізінгера при оголошенні подяки або відлученні, оголошення поза законом, тобто він — людина, яка вже нікому не потрібна.

Може, він і перебільшував, дивився на деякі речі надто песимістично, а небезпеку вважав надто великою. Але до уваги треба брати все. Бо в цій державі все можливе.

Решта вечора з доктором Шарфом з Федеральної розвідувальної служби минула загалом непогано. Настрій трохи поліпшився, навіть потроху почало з'являтися відчуття довіри. На належній віддалі, звісна річ, з застережними обопільними заходами.

Шарф сказав, що розшукав у ФРН цілий ряд осіб, які під час війни так чи інак зустрічалися з О'Дейвеном. Це було зовсім неважко, бо більшість вищих офіцерів і партійних функціонерів жили поруч і навряд чи в когось із них була необхідність приховувати своє минуле.

Отже, ці люди підготували свої висновки про О'Дейвена і доктор Шарф передав їх на опрацювання психологові Федеральної розвідувальної служби.

Гегеман мав змогу прочитати деякі з них. Загалом вони дотримувались майже єдиної думки про О'Дейвена. В політиці — фанатик, як людина — чудовий хлопець. Чесний, відвертий, часто трохи навіжений, іноді гарячий. Людина, що любила дружній потиск руки.

Один навіть твердив, що сам Геббельс нібито сказав про нього: «О'Дейвен, з одного боку, інтелігент з усіма негативними якостями цієї касти. Але з другого — він внутрішньо горить жадобою діяльності, яку поставив на службу нам. І саме тому це потрібна людина, надзвичайно потрібна нам людина».

Ну гаразд. Звичайно, О'Дейвен певний час був потрібний. Тому, зрештою, Канаріс і знайшов його. Коли в І940 році готувалась висадка в Англію, коли Ірландія раптом опинилася в центрі стратегічного поля зору, то залучення до справи такої людини могло викликати величезний резонанс. А пізніше?..

Ким же був О'Дейвен, наприклад, ще у 1944 році? Тоді він вірнопіддано стояв перед колишнім своїм благодійником і меценатом Гуттерером, статс-секретарем Геббельса, а тому кортіло дати йому копняка в одне місце.

Отакі-то були справи!

І ось тепер Арнольд Гегеман згадував той день… Сумний листопадовий вечір у Берліні двадцять три роки тому…

… Колеса забуксували, і машину, отой «опель» на високих колесах з потертими, не раз уже латаними шинами, занесло на слизькій дорозі. Гауптштурмфюрер СС Гегеман натужно вчепився в кермо, намагаючись утримати машину, лається на чім світ стоїть, потім виїжджає в район Фрідріхсгаген, де мешкає той О'Дейвен, якого йому треба забрати.

Гидкий вечір. Похмурий, туманний, а на додачу ще й непроглядна темінь. На вулицях колони автомашин, перехожі. Переважно робітники, які повертаються зі зміни. Усе це тягнеться проїжджою частиною дороги. На тротуарах повно бруду й уламків. Тут, у східній частині міста, набагато більші руйнування від бомбардувань, ніж у Целендорфі, де живе Гегеман.

Холодний день. Крижаний східний вітер гуляє по вулицях Берліна. В другій половині дня над містом зависає понуре сіре небо. І ніч настає раніше, ніж звично.

Скрізь холодно і гидко. Однак усупереч погоді, всупереч винятково гнітючим повідомленням з усіх фронтів, незважаючи на горе, що панує скрізь, — за кожним вікном відчувається трохи передріздвяний настрій, вважає Гегеман, їдучи далі й проклинаючи все на світі. Йому хочеться вити вовком.

Отже, час наближається до різдва. Різдвяний вінок. Різдвяні свічки. Різдвяні пісні. Щось на зразок: «Прийшов днесь із небес!» Підійшло б. Ялинки — мов позначки для бомб, фосфор — замість золотого дощику. Фосфор так гарно горить і так гарно освітлює. Краще, ніж стеарин, набагато краще. «Ми зітремо з лиця землі ваші міста!» — Адольф Гітлер. Відтоді минуло три роки. Погань. Увесь Берлін у руїнах. Гамбург у руїнах. Кельн, Дармштадт, Бохум, Вупперталь, Любек, Кіль — цілий атлас, будь ласка. Усе в руїнах. Або в черепках, як співається в пісні.

А ці ідіоти воюють! Ці неандертальці, цей виплодок глупоти! Воюють, убивають і дають себе вбивати! А за що, власне?

Гегеман цього не знає. Він не знає, що відбувається у головах цих людей. Він відчуває до них лише зневагу, більше нічого. Отупілі, вони повзуть вулицями, втомлені, виснажені й охлялі, вони ні в що більше не вірять, але все одно араділи б, почувши по радіо нове «спеціальне повідомлення».

Звичайно, вона повинна бути, ця безвольна маса. Її виховували так, систематично, день при дні. Гегеман теж докладає рук до цього. І О'Дейвен певною мірою. Навчитель Геббельс може бути задоволений своїми послідовниками.

А послідовники ним? Недавно О'Дейвена і Гегемана виключили з кола привілейованих. Їм не дозволяється надалі користуватися бомбосховищем для видатних осіб біля «Адлону».

Внаслідок скорочення фронтів у столиці рейху концентрується все більше службових установ, отож довелося вдатися до суворішого відбору. Щось таки означала неофіційна відмова. Гегеман шаленів від люті, але О'Дейвен сприйняв новину дуже спокійно. «Кожен бореться і страждає у цій важкій боротьбі за долю німецького народу на своєму місці, гауптштурмфюрере», — процитував він Геббельса.

Гегеман знає, де бореться і страждає рейхсміністр пропаганди. Його приватний бункер захований під землю на двадцять метрів. Сходи там вистелені коштовними килимами. Сім'я переховується в обшитій деревом, звуконепроникній затишній квартирі. На стінах висять дорогі картини. Кондиціонер, власна телефонна станція і взагалі все, що треба для життя такій людині, як Геббельс.

Та це й небагато. Кілька днів тому кульгавий страшенно лютував, що не мав звичайної води поголитися. Після цього він написав моторошну статтю для газети «Рейх»: «Під градом бомб ми втратили останнє, що мали, — але чи це одночасно не виграш? З «легкою ношею» легше воювати!» Авжеж, авжеж, але не без звичайної води для гоління, пане рейхсміністре! Такого розміру врешті-решт цей виграш не повинен набирати.

Гегеман знову вилаявся, бо знову, як і раніше, хотілося вити від люті й відчаю, але найбільше — від страху. Вони опинилися в безвиході, війну програно, і нема ніякого сенсу напускати самим собі туману. А ці виродки, ці маленькі люди тримаються там, підставляють свої голови, щоб ми могли врятувати свої. Але як, яким чином?

Може, так, як отой божевільний інженер, котрий десь зо два роки тому підклав вибухівку під міст, що веде до маєтку Геббельса у Шваненвердері? Переодягся рибалкою, заліз у човен і чекав, коли на мосту з'явиться чорний лімузин Геббельса. Потім, запаливши шнур, хотів висадити міст у повітря. Та хіба врятував він свою голову? її відрубали на гільйотині, а міст стоїть і досі.

Ні-і, це не вихід. І все-таки щось треба робити. Бо ще ж бореться вермахт, ще гне спину й надривається народ, інколи він виявляє невдоволення і навіть протестує, але що це вже дасть? Поки затягнеться на шиї зашморг, є трохи часу, і не треба гаяти його.

Такі думки обсіли гауптштурмфюрера. А «опель» заносить далі. Він ледве пробирається по Франфуртералеї, повертає у Боксгагенерштрассе, потрапляє в район Кепенік. «Гай-гай, коли-то я востаннє був тут?» — мовчки запитує себе водій.

Він ще ніколи не відвідував О'Дейвена на його квартирі. Не було потреби. Та й сьогодні теж, власне кажучи, нема. Він що — посильний? Хіба не можна було б доручити це мотоциклістові? Неодмінно треба офіцерові СС? Нечувано!

Цього похмурого листопадового вечора Гегеманові скрізь ввижаються чвари і змови. «Мене хочуть позбутися, принизити. Я вже не належу до привілейованих, а тут ще й це. Одне до другого. Може, це О'Дейвен потрапив у немилість, п разом з ним і я?! Помиляєтесь, панове! Ви самі мене вчили, самі й пожнете плоди!»

Фрідріхсгаген. О'Дейвен наймає помешкання у родини Пендер. Звичайний будиночок, маленький садок, на подвір'ї дровітня й хлів.

О'Дейвен удома.

— Сідайте, гауптштурмфюрере!

— Одягайте пальто, Джеймсе. Вас чекає Геббельс.

— О цій порі?

— А при чому тут пора?

— Я не можу.

— Не меліть дурниць, чоловіче! Вважаєте, мені було дуже приємно добиратися по цій забутій богом місцевості? Мерщій збирайтеся!

— Я справді не можу. Прийду пізніше. Десь за годину. А ви мене не застали.

— Я вас застав! Отож не гайте часу!

— Що Геббельс хоче від мене?

— Ну й ну!.. Ви сьогодні — ніби первісна людина. Може, йому заманулося пограти з вами в шахи.

О'Дейвен взувається. Він гукає свою господиню.

— Я сьогодні не повернусь, фрау Бендер.

Він говорить це спокійно, не підводячи очей, і ретельно зашнуровує черевики.

Гегеман оглядається. Скромна кімната. Грубка в кутку велика й незграбна, але, зважаючи на тепло, яке вона дає, дуже затишна. Біля стола з червоного дерева крісло. На полиці біля ліжка лежать книжки, мило, приладдя для гоління, ганчірка, там стоїть і тазок, усе це напівзакрито пістрявою занавіскою. Вгорі радіоприймач масового користування, там же — купа різних газет. На стіні фотографія фюрера і більше нічого. Навпроти грубки шафа для одягу й посуду, старомодна, але чиста, під нею валіза.

Гегеман чекав більшого. Йому цікаво, чи О'Дейвен задоволений цією домівкою. Інші іноземці, які працюють у Геббельса, живуть комфортабельніше. Лорд Гав-Гав, наприклад, живе зі своєю дружиною у добротному готелі, який розташований поряд із роботою.

Недалеко звідти й «Радіокуток» — ресторан, де постійно збираються іноземні диктори. Звичайно, заходить туди і О'Дейвен. Переважно під час перерви на обід. Свій вільний час, зрештою, він проводить в іншому місці. «Для мене це задалеко», — пояснює він. А до Нойкельна, до Беати, для нього не задалеко. Неподалік і «Ведмежий шинок» на Фрідріхштрассе. Це теж щось на зразок ресторанчика, де збираються іноземці, але зовсім іншого гатунку. Туди приходять іноземні робітники та їм подібний люд. Гегеманові кілька разів донесли, що бачили там і О'Дейвена. Він зажадав від нього пояснень. «А чому не можна, гауптштурмфюрере? Та якщо не можна, то не можна. Мені це ні до чого».

Ну та гаразд. Це було два роки тому. Коли трапилась ота подія з інженером. Ідіотський: замах на Геббельса призвів, звичайно, до посилення заходів по гарантуванню безпеки. Це вдарило передовсім по іноземних службовцях. Але й у міністерстві відтоді зброя бряжчала значно голосніше. Скрізь контроль, вартові на кожному кроці, а в приймальні Геббельса цілу добу стоять напоготові п'ять есесівців. Тобто готові стріляти. Справді по-ідіотськи.

«Скільки всього можна передумати за кілька секунд!» — відзначає Гегеман. Він усе ще оглядається по кімнаті. О'Дейвен щось бурчить.

— Що ви маєте на увазі?

— Та нічого. Або зачекайте. У своїй наступній передачі я хочу прочитати дещо із статті Фернау, що друкувалася в газеті «Фелькішер беобахтер». «Прийдешні покоління зроблять конкретний висновок, що треба було врахувати й те, чому, власне, Німеччина перемагала». Хоча він цього й не обгрунтував, але, в усякому разі, я візьму на озброєння його заключний апофеоз.

— У чому він полягає?

— Перемога справді дуже близька.

— А мій терпець уже рветься. Що ви так довго вовтузитесь зі своїми черевиками? Це вже занадто!

— То що ж, по-вашому, мені з'явитися до рейхсміністра пропаганди з незашнурованими черевиками? Ви, зрештою, в чоботях, то з вами нічого не станеться.

Отже, чекати. Нарешті О'Дейвен підводиться, йде, не кажучи й слова, до шафи, бере звідти коричневе пальто, і «пас, по кишенях, як це роблять, перевіряючи, чи е там і ночі. Потім збоку дивиться на Гегемана, у його погляді відчувається невпевненість, відчиняє двері, пропускає гостя и перед і гасить світло.

Ідуть вони спокійно. Принаймні спочатку. Доктор Гегеман веде машину, О'Дейвен заплющив очі й не розплющує їх. Потім піднімає повіки й байдуже дивиться. Вони майже не розмовляють. У машині прохолодно й незатишно, сидіння тверді.

Гегеман розлючений і пригнічений сьогодні, сам собі він здається водієм, який везе свого шефа. Хоч шефа і без влади, але що вдієш. Не мати влади — це означає не нести ціпкої відповідальності. Ну й спосіб життя у цього О'Дейнека!

Його робочий день починається десь під обід. З Фрідріхсгагена чи з якогось іншого місця дзвонить на радіо і дізнається, коли йому прибути. Прибуває з точністю до хвилини. Стукнувши підборами, виструнчується на порозі дверей, н потім злегка кланяється. Вітається з черговим редактором. Разом починають вивчати директиви, які Геббельс роздає на щоденній параді об одинадцятій годині дня для всіх служб радіомовлення. Для підтримки своєї пропагандистської діяльності вони мають у розпорядженні іноземні, перш за все, звичайно, ірландські вчорашні газети й радіо-донесення агентурної розвідки. О'Дейвен записує собі теми дня й розпорядок передач іноземними мовами, потім з годину диктує. На обід іде в «Радіокуток». Коли інші іноземні ридіорепортери після обіду люблять трохи поспати, О'Дейвен тиняється скрізь, де йому заманеться. Часто зустрічається з Беатою, тоді вони тиняються вдвох по околицях, сидять у казино, коли гарна погода, ідуть у сад на даху або кудись у безлюдне місце, яке вони собі пригледіли. Чудово, га?

Десь біля шістнадцятої години він ще раз переробляв й редагує продиктований матеріал, потім начитує на магнітофонну стрічку коментар. Передача піде в ефір увечері, Л поки ще є час, добрий Джеймс може знову потинятись: посидіти в «Радіокутку», полежати у своєї коханої чи зайнятися ще чортзна-чим, не може ж Гегеман весь час його підганяти. Перед мікрофоном О'Дейвен знову збирається н думками, хвилин п'ятнадцять читає свій текст — і в нього кінець роботи. Після цього іноді буває якийсь прийом «бо конференція, рідко випадає таке, як сьогодні. Власне, саме тому по цього пана й заїхала машина, а в ній за шофера — офіцер СС і доктор філософії, інакше, мабуть, не можна.

Звичайно, Гегеман знав, що докори на адресу ірландця несправедливі. Він живе, як йому дозволяють жити. Але й Гегеман живе лиш так, як йому дозволяють. І тут, побоюється він, у найближчому майбутньому дещо переміниться.

Арнольд Гегеман не належить до надзвичайно чутливих натур. Він ніколи не розгублювався від удару згори, бо завжди міг ще з більшою силою передати його далі вниз. Але цього разу низу не було. Тому й лютує гауптштурмфюрер СС і доктор філософії, бо не може ні уникнути принижень, які, безперечно, підстерігають його, а це ж бо перший провісник близької перетасовки, ні передати їх по рангу нижче. Почуває він себе беззахисним. Тому його й охоплює таке шаленство, така злоба, власне, просто страх перед падінням, страх перед остаточним виключенням із тих кіл, яким судилося пережити цей хаос.

Але якщо справи ідуть саме так, а в цьому Гегеман ніскілечки не сумнівається, якщо його занесли в чорний список, то його вже не врятує ні молодецька виправка, ні солдатський героїзм. І того й того у цій країні ще вистачає. Йому лишається тільки покладатися на самого себе, він мусить бути хитрим та гнучким і не має права перекривати собі шлях у будь-якому напрямку, ось про що річ.

Гегеман хапається за це. Йому зараз просто потрібен висновок, який хоч трохи був би схожий на рішення. Він себе обманює і знає про це, але таким чином заспокоює себе, і йому стає легше. Коли машина завертає в урядовий квартал, злоба його зникає. Гегеман знову справляє враження досвідченого, бувалого в бувальцях гауптштурмфюрера, якого не виб'єш із колії.

Міністерство пропаганди розташоване навпроти канцелярії рейху й міністерства закордонних справ. Машина зупиняється на стоянці. О'Дейвен і Гегеман проходять повз вартових. Після багатьох формальностей і перевірок їм дозволено зайти до просторої зали. Скрізь товпляться офіцери вермахту і СС, серед них партійні й поліцейські чиновники.

Гегеман знає їх усіх, О'Дейвен — майже всіх. Вони кивають один одному, виструнчуються, якщо це потрібно, але майже не розмовляють. Чекання. Довге чекання.

Цю обстановку можна збагнути: нервозність, напруженість, а може, навіть страх. На деяких обличчях можна навіть прочитати безпорадність і страх. Дехто вичавлює з себе посмішку. З поважним виглядом метушаться ад'ютанти й референти. Коли вони відчиняють двері, в приміщення долинають різкі команди, і чутно, як по-молодецьки клацають підбори. Чекання.

Аж ось нарешті різко відчиняються широкі парадні двері, які через кілька секретаріатів з'єднують приймальну н робочим кабінетом Геббельса. Виходить Гуттерер, доктор Леопольд Гуттерер, міністеріальдиректор і завідуючий міністерською канцелярією, статс-секретар міністерства пропаганди, оберштурмбанфюрер СС, довірена особа й інтимний друг Геббельса.

Обличчя його жорстоке й замкнене, на губах вираз зневаги. Ні посмішки, ні привітності. Вітання він сприймає незворушно, як щось належне, ледве помітно кивав, підходить до сходів, стає на третю сходинку, заклавши руку за борт кітеля уніформи. Наполеон.

— Партайгеносен! Товариші! Панове! За дорученням пана рейхсміністра я маю зробити таке повідомлення. За наказом фюрера в цю годину починається нова акція розплати з Лондоном. Ця зброя, розроблена під кодовою назвою «Фау-2», яку величний німецький геній…

І так далі. Довга промова, докладна, громіздка, надто марнотратна промова.

— Вирішальна година… Технічна точність… Застосування в психологічно вирішальний момент… Тріумфальне військове мистецтво фюрера…

Вони дізналися трохи нового, почули підтвердження того, про що раніше здогадувались і про що ходили різні чутки. Що «Фау-1» не дала бажаного наслідку… Що через надто низьку висоту траєкторії від неї є надійний захист… Загороджувальні балони, зенітки, навіть літаки-винищувачі… Нині все по-іншому…

— Історичний поворот… Невдовзі перед остаточною перемогою… У повній бойовій готовності дванадцять тисяч ракет…

А тоді тричі «хайль»: боротьбі, перемозі, Гітлеру. Вільно!

Гегемана хтось поплескав по плечу. З блиском в очах на нього дивиться О'Дейвен.

— Ну, що я казав? Перемога вже справді не за горами!

— Гадаю, що це сказав Фернау.

— Написав. А скажу я. У завтрашній передачі.

Утворюються групи. Скрізь гамір. Гуттерер викликає по прізвищах. Названі поспішають до сходів, одержують накази. Клацають підборами. Повертаються кругом. Зала порожніє.

— Гауптштурмфюрер Гегеман! Пан О'Дейвен!

Вшанування по рангу. Мундир СС поряд з двобортним цивільним костюмом. О'Дейвен випинає груди, хоче конкурувати, хоче, так би мовити, взяти реванш за свою цивільну неповноцінність. У всякому разі так здається Гегеманові. І Гуттерерові теж, мабуть. Вираз його обличчя стає ще пихатіший. Колишній тісний контакт з ірландцем, здається, давно послабився. Тон різкий.

— З вашою передачею зачекаємо, О'Дейвен. Можна імпровізувати. Цієї ночі ви працюєте в будиночку біля озера. Гауптштурмфюрер, проведіть його!

«Погано», — думає Гегеман.

Вони йдуть на стоянку автомобілів. О'Дейвен прикидається, ніби йому холодно. А може, йому справді холодно. Він зводить комір пальта.

— Вперед до Ваннзеє!

Будинок на Великому Ваннзеє. Центральна станція розвідувальної радіослужби. Там щоденно перехоплюються триста шістдесят передач тридцять одною мовою з усього світу. Перехоплюються, перекладаються, класифікуються по сорока шести рубриках і передаються телеграфом далі.

О'Дейвен теж починав колись тут. Не в будиночку над озером, але в цьому відділі. Тоді, восени 1940 року, усе було розкидане, децентралізоване.

Гегеман знає шлях його становлення. Бо всі ці роки мусив його супроводжувати. Іноді це було навіть приємно. Бо з ірландцем можна було знайти спільну мову.

Ну гаразд, отже, будиночок на озері, там можна почути, що говориться в світі. Чи в нього перехопило подих перед цією диво-зброєю, яка, може, й справді такою і є, треба лиш зачекати?

Ніч не змінилася, вже попахує зимою, наближається різдво. Вулиці темні, вузькі шпарки на пофарбованих у чорне фарах майже не пропускають світла. Пробираєшся ніби навпомацки, дорогу лише вгадуєш, а перешкод більше ніж видно.

Мотор голосно гуркоче. Торохтить кузов. Вікна зачинені погано, протяг зі свистом б'є прямо в обличчя. Їдуть мовчки, обидва невеселі.

Повітряна тривога. Десь у районі Потсдамського майдану завивають сирени, невдовзі машину зупиняє патруль протиповітряної оборони.

— Спецдозвіл! — сердито гукає Гегеман. — Нагальна справа! — Він показує документ.

Поїхали далі. Гегеман відчуває на собі погляд О'Дейнена — якийсь насторожений, підозріливий.

— Вам страшно, Джеймсе?

— Ми краще прислужимось Німеччині, якщо запізнимось туди на дві години, а не тоді, коли навіки залишимось під руїнами!

Доктор Гегеман не відповідає. Машина викочується на Шттемберзький майдан, завертає на вулицю Тауенцієн. Вони бачать спалахи вогню із жерл зеніток, чують і постріли. Визначивши позицію зенітної батареї біля зоопарку, орієнтуються, куди їм їхати.

Швидше, швидше, подалі від центру. Машину кидає в різні боки. Буксують колеса, вищать шини. Курфюрстендам широка, рух тут дозволяється в кілька рядів, проїжджа частина дороги вільна. Одразу за Галензеє стає видно, як удень. Американські бомбардувальники скинули освітлювальні бомби, і ті зависли в небі пірамідами, мов новорічні ялинки, й освітлюють місцевість, яка має стати об'єктом атаки. Це — майже квадратний чотирикутник саме там, куди вони їдуть.

— Ми ж пхаємось прямо у пекло! — кричить О'Дейвен.

Гегеман гальмує, трохи вагається, вмикає задній хід і хоче розвернутися. Здає трохи назад, потім повертає кермо на сто вісімдесят градусів. Помітив перешкоду, коли вже натиснув на акселератор. Надто пізно. Машина врізалась у тумбу з оголошеннями. Скло розлітається на друзки, залізо тріщить, з грюкотом відлітають дві шини.

Гегеман наче в лещатах. Кермо влізло йому під шлунок, лобом ударився в вітрове скло, на обличчі відчуває кров, пін не може ні ворухнути рукою, ні повернути голову. Став важко дихати.

Але свідомості він не втратив, вона реєструє кожнісіньку дрібничку, може, тільки все в перекрученому вигляді — швидке сприймає за повільне, тихе — за оглушливе.

Довкола все ламається й тріщить. Стоїть рев і крик. Ніби розлютувався ураган.

Хтось хапає його. Він починає кричати. Чиїсь пальці міцно впиваються йому в плече. Гегеман вивалюється з машини й потрапляє прямо в ураган.

О'Дейвен допомагає йому встати. Вони біжать вулицею. Скрізь палають будинки, оглушливо завиває вогняна буря. Бомби рвуться ніби перед самісіньким носом.

Падає будинок. З нього вибігають люди, і здається, цьому людському потокові не буде кінця. У кожного на голові мокра ковдра чи хустка, всі вони ледве тримаються на ногах і поводяться мов божевільні. Злякано глипають навсібіч, не знають, куди подітися, бо скрізь вогонь. Повітря кишить під іскор і палаючих головешок. Усіх мучить нестерпна спека. Буря шаленіє, захоплюючи з собою все, трясе людьми, наче кривава заметіль. Багато хто біжить, нагадуючи собою живі смолоскипи. Пронизливий крик долучається до вибухів бомб і гуркоту зруйнованих бомбами будинків.

Бомбосховище! О'Дейвен кричить і розмахує руками. Показує ліворуч, вибігає наперед, зупиняється, знову кричить. Але кричить не до Гегемана, який стоїть поряд із ним, а до отих божевільних людей. Його помічають, ідуть за ним. Не всі. Дехто.

Гегеман здогадується про намір О'Дейвена. Недалеко звідси територія колишнього парку, уцілів клозет, там в вода, а найголовніше — менша небезпека, що на тебе зваляться стіни зруйнованих будинків. Гегеман бачить, як О'Дейвен перехоплює людей, зриває з них палаючий одяг і тягне за собою. Чоловік двадцять збираються в нужнику, де вони думають знайти собі рятунок.

Нашвидкуруч перев'язуються рани. О'Дейвен узяв командування на себе. Якийсь час тут ще можна дихати, але невдовзі чуються крики:

— Ми задихаємось!.. Води!..

О'Дейвен вилазить на унітаз, наказує подавати йому хустки, він намочує їх у бачку й віддає назад. Якась жінка, хитаючись, намагається вибратися з нужника.

— Тату! Урзула!

Її не можна вгамувати. У Гегемана бракує сили спинити її. Вона й далі кричить:

— Тату! Урзула!

Прямо перед входом падає фосфорна бомба. Усіх охоплює паніка. Люди зривають двері туалету і тримають їх, мов щит. Але двері починають горіти полум'ям. Люди-падають у клозеті на підлогу, дим і вогонь проникають усе нижче й нижче. Води в бачках більш нема. О'Дейвен вихоплює в Гегемана пістолет і стріляє у водопровідні труби, сподіваючись, що звідти поллється вода. Ні краплини.

Люди непритомніють. Омахи полум'я вже вихоплюються справа і зліва. Обличчя в людей набрякли, очі розпухли. Вся підлога вкрита трупами. О'Дейвен гукає:

— Все поставити на карту! Нам треба вибратися звідси.

Він бере на руки дитину й вихоплюється через палаючий вихід. Дехто зо страху подався за ним слідом, решта вагається. Тричі пробивається ірландець крізь полум'я, захоплює з собою якісь тіла й вибігає з ними з нужника. Потім ця споруда валиться.

Гегеман тримається за якесь дерево біля клозету. На вулицях — кипінь від червоних іскор. Каміння білих мурів ніби розпеклося до червоного. Шереги будинків навпроти захлинаються у величезних хвилях моря вогню.

Вогняна річка змінює своє русло. Вона сама собі створює попутний і зустрічний вітер і якимось незбагненним чином наближається до парку. Гегеман силкується йти вперед, ступає кілька кроків, спотикається, перечіплюється через безпомічних людей, які лежать ниць, і знесилено падає сим.

Поряд із ним лежить О'Дейвен. Той зненацька підхоплюється, підбігає до якоїсь подружньої пари, вириває у них дитину, дівчинку років чотирьох-п'яти, і загортає її у своє пальто. Майже одразу батько й мати, охоплені полум'ям, надають з ніг і вмить нагадують собою багаття.

О'Дейвен повертається з дитиною назад.

— Що з вами, гауптштурмфюрере? Ви поранені?

Гегеман не відповідає.

— Нам не можна тут залишатися. Через кілька хвилин… — О'Дейвен показує вперед, на міст через канал. Там — вода, порятунок, мабуть, так треба розуміти той жест.

Гегеман саме так і розуміє. Він не певен, що дійде, навіть якщо збере в кулак усі свої сили. Боїться, що відмовлять серце й легені. О'Дейвен хоче дати йому на хвильку дитину. Гегеман відмовляється. Що йому до цієї дитини? Що йому до всіх інших, коли він сам ледве дихає. Він тягнеться через руїни, ледве переставляючи ноги, за О'Дейвеиом. Той іноді оглядається й киває йому, потім чекає і підтримує його.

Вони добираються до моста. О'Дейвен кладе дитину й допомагає Гегеману спуститись до річки. Той вагається. Потім робить над собою зусилля й просто стрибає вниз із висоти чотирьох-п'яти метрів. У чоботи набирається повно води, йому ледве вдається виборсатися на поверхню. Поруч пливе О'Дейвен. Він працює лиш ногами, бо в руках над водою тримає дитину. Сили залишають Гегемана знову, він кричить. О'Дейвен у відчаї гукає йому:

— Вже близько, ще кілька метрів, протримайтесь! Нарешті під ногами дно.

По коліна у воді стоять вони у каналі. О'Дейвен занурює дитину у воду, кілька разів присідає сам. Гегеман робить так само. Минає година, дві, три. Вогняна буря поволі вщухає. Вони вибираються на берег, допомагаючи один одному. О'Дейвен тримає в руках дитину, вони стоять, оглядаються, не знають, що робити.

Нарешті полегшено зітхають. До них підходить патруль, разом з ним медсестра, якій вони й передають дитину.

Далі зривають з себе одяг, полощуть його у воді, а потім сидять на березі, голі-голісінькі, змучені, і кожен думає про своє.

Аж ось Гегеман бере в руки записки. П'ять промоклих аркушів стандартного паперу, копії з надрукованими на машинці цифрами. Самі лиш цифри, страшні цифри. Гегеман добре знає їх: 10.30–28,72 і 31,65; 18.30–37,27 і 40,92; 19.40–37,27 і 40,92; 21.15–43,42 і 50,68.

Час і діапазони передач московського радіо!

Навіщо О'Дейвен носить їх при собі? Заради власної інформації? Таке, здається, виключено. Йому можна читати англійські та ірландські газети. Треба читати! Це необхідно для його роботи. Але ніхто йому не давав розпоряджень слухати радянське радіо. Крім того, чому саме копії, для чого ці листки розмножено? Він хотів передати комусь ці записки? «Я сьогодні не прийду додому, фрау Бендер». Хіба це сказано було не двозначно?

О'Дейвен бачить, як Гегеман бере у руки записки. Він бачить це, не спускає з Гегемана очей, спостерігає. А що ж Гегеман? Він читає їх, складає, віддає йому назад і нічого не каже. Ірландець теж нічого не каже. Він лиш дивиться на нього, складає записки ще раз і, стиснувши губи, знову дивиться на гауптштурмфюрера СС.

Вирішальна хвилина — хвилина пізнання, хвилина оцінки один одного.

Обидва сприйняли її без жодного звуку, кожен мовчки коментує її по-своєму. Гегеман мовчить, О'Дейвен не збирається нічого пояснювати. Вони обмінюються короткими поглядами, намагаючись заглянути в душу один одному, і нічого не кажуть. Жодного слова.

— Ходімо, гауптштурмфюрере. Тепер уже можна йти…

Куди ж вони пішли? Арнольд Гегеман уже не пригадує. Мабуть, до будиночка над озером, але чи дійшли вони туди?

Може, й дійшли. Напевно, таки дійшли. Тільки пригадати цього не можна. Будиночок над озером — то буденність, блякла буденність, вона не мала особливого значення. Запам'яталося незвичне, особливе, те, що сталося тієї ночі: повітряний напад, О'Дейвенові записи, а потім той примарний похід.

Ішли вони крізь жах. Загублені діти в руїнах волали до своїх батьків; матері сиділи, мов скам'янілі, перед обвугленими тілами своїх малюків; літні люди, охоплені панікою, гарячково намагалися щось знайти в руїнах.

Вони підійшли до них, чимось допомогли? Гегеман — ні, це він точно пам'ятає. Пам'ятає він і те, що донесення, яке зробив О'Дейвен, було сповнене похвали. Хвали на його, гауптштурмфюрера, адресу. «Там, де з'являвся партайгеноссе Гегеман, завжди з добре продуманою, розумною порадою, там розгиналися згорблені спини… Доктора Гегемана не можна було вивести з рівноваги… Він міг вийти з найнебезпечнішого становища… Доктор Гегеман врятував багато життів, дав розраду багатьом зневіреним від горя душам…»

Дешеве підлабузництво? Чи спроба підкупу? З тої самої ночі вони обоє були пов'язані спільною таємницею. З тої самої ночі Гегеман дивився на свого підопічного по-іншому, бачив його виразніше, він дещо знав, а про ще більше здогадувався. Може, це йому така плата від О'Дейвена, що не видав нікому те, що знав і про що здогадувався?

Невтішні ці роздуми зараз через двадцять три роки. Та й непотрібні вони. Це нічого не давало. Не було й судді, який міг би розсудити, де добро, а де зло, або ще краще: де правильно, а де неправильно. Чи, може, є такий суддя?

Може, ним було саме життя. Бо хіба те, що вижив він, колишній гауптштурмфюрер СС, доктор філософії Арнольд Гегеман, а не Джеймс О'Дейвен — хіба це не достатній доказ? Хіба не автоматично надається перевага кожному, хто вижив, перед мертвими? «Ми, ми живемо! Наші усі ці години, наші, і правда на боці живого!» Це вже не Ніцше, а Шіллер, але якщо підходить, то чому б і не процитувати?

Раніше він ніколи не думав про такі речі. Та відтоді, як за ним ув'язалася тінь О'Дейвена, його хвилювало все, що стосувалося смерті й мерців. Іноді здавалося, ніби його охопив якийсь психоз. Тоді до нього майже ритмічними кроками наближалися трупи, вони шкірили зуби, стукотіли кістками — полчища мерців, усі однакові з вигляду, і йшли вони теж однаково, підходили все ближче, однак ніколи не добирались до нього. У тих снах він ніколи не втікав. Стояв, чекав, хоч і переляканий, але не дуже, стояв і пильно дивився на них.

Це не спогади про власні вчинки, які перетворились у сновидіння. Гегеман ніколи й нікого не вбивав. Під час війни він не розстріляв жодної людини. Те, що в такі ночі відбувалося з ним, то радше нагадування, аніж загроза. Різницю він уловлював точно. Мерці не переслідували його. Вони наближалися до нього лавами, ввижались йому, ось і все.

Чи був О'Дейвен серед них? Або Беата? Дитина? Оці троє — і лише ці троє — мали б, мабуть, підстави обвинувачувати його. Бо він не стояв осторонь їхньої долі.

Та чи означає не стояти осторонь — бути винним?

Доктор Гегеман любив хитромудрі речі. Вони були йому настільки потрібні, як і Ніцше. Він знову згадав його вислів, видобув із закутку пам'яті й голубив подумки: «Кажуть, це я зробив… Я цього не міг зробити… А пам'ять моя слабне».

Вона й цього разу ослабла. Гегеман глянув на світні цифри наручного годинника, прикинув, коли вони будуть у Бойні, і поплескав Відеріха, водія, по плечу.

— Увімкніть, будь ласка, радіоприймач. Трохи веселої музики.

І лише багато пізніше, уже в межах федеральної столиці, він знову поринув у спогади. І зненацька побачив обличчя. Побачив так чітко й виразно, як ніколи за останні роки, обличчя Беати Келлер.

Це вузьке, безпомічне, маленьке обличчя з блідими щоками, з меланхолійними очима, а в них світилося здивування, яке, здавалося, примирилося вже з усім на світі.

Обличчя їхало з ним поруч, їхало по вулицях столиці. Воно не зникало, не змінювалося, не відбивало ніяких почуттів, окрім неприхованого подиву.

Лише вдома Гегеман відчув себе вільно. Образ і спогади вникли аж тоді, коли він став біля вікна й дивився у сірі ранкові сутінки. Від усіх думок лишилась тільки порожня шкаралуща, та й вона потонула в довгому нудному позіху. З минулим покінчено. На нього вже нічого розраховувати. Це просто баласт, який слід викинути.

10

Вони були задоволені один одним, капітан Госс і професор Кауфгольд. Майнк посприяв, щоб ця розмова відбулася. «Мій колега Кауфгольд займався питаннями зовнішньої політики фашистів. Скоріш за все в нього ви й одержите потрібні дані».

На згадку про це прізвище Госса трохи зсудомило. Він знав Кауфгольда ще зі студентських років. Штефан Кауфгольд був один із так званих незадоволених. Із таких незадоволених, хто весь час прагнув уперед, ненавидів халтуру й невимогливість. Він належав до тих, хто отруював життя усім ледарям, міг лаятись як швець. І таки майже завжди лаявся. Його називали доктором люті. А оскільки вони вчилися в вузі, то висловлювались академічно: доктор Фуроріс.

Кауфгольд не любив цього прізвиська. Ні, не тому, що він проти кличок. «Епоха без кличок — все одно, що їжа без приправи», — казав він. Але йому не хотілося, щоб його вважали лютим. Лють — це, власне, протест і контрудар, але контрудар сліпий. Лють може спалахнути проти багато дечого, навіть проти невинних. Лють — примітивна форма протесту. Кауфгольд це знав. Він обурювався за прізвисько, бо воно іноді відповідало дійсності.

Кауфгольд, здається, не пригадував Госса, і той не наважувався заговорити про лекції й семінари професора. Це й по справило б ніякого враження. Якщо йшлося про професійні справи — а коли про них не йшлося? — для Кауфгольда кожен був рівноправним партнером по дискусії, все одно, чи він розмовляв з міністром, чи сперечався з учнями середньої школи.

Кауфгольд любив, коли йому перечили. Він був діалектиком до глибини душі. Теза — антитеза — синтез. «Потакуючі голови мені гидкі», — твердив він. А Госс знав цей вислів, тож і керувався ним.

Вони говорили про стосунки, які склалися між ірландцями й німцями під час другої світової війни. Про них Госс хотів дізнатися якомога більше, бо це треба знати і йому, і його товаришам, інакше вони не зможуть нічого з'ясувати про О'Дейвена.

Тему для розмови вони визначили швидко, бо не мали потреби переконувати один одного, що сама постановка питання неправильна. Були загалом не ірландці і не німці, а прогресивні ірландці й прогресивні німці. В обох країнах були фашисти й революціонери. Отже, існували різноманітні стосунки й суперечливі обставини. Про що ж говорити? Про офіційну урядову політику? Про дипломатичні й мілітаристські наміри та заходи? Чи про ставлення ірландського робітничого класу до німецького фашизму? Про узгодженість між клерикальними групами, про союз ірландської дрібної й середньої буржуазії з німецькими монополіями?

Так вони ні до чого не домовляться. Їм слід обмежитись певними аспектами. Госс запропонував розпочати розмову з висвітленням воєнних намірів фашистів щодо Ірландії. Кауфгольд пояснив, що ці наміри можна зрозуміти, лише взявши до уваги внутріполітичне становище Ірландії та її позицію щодо Англії, яка базується на цьому. Старе ірландське прислів'я каже: «Що погано для Англії — те добре для Ірландії».

Госс похитав головою.

— Неконкретно, товаришу професор. Так само неконкретно, як і перед тим про ірландців та німців. Добре в Ірландії — для кого? Погано в Англії — для кого?

Правильно й неправильно. Кауфгольд погодився й відповів:

— Якщо це прислів'я нас і не задовольняє, ми повинні виходити з того, що воно відбиває думку майже всіх верств населення Ірландії. Ненависть до Англії — майже традиція. Звичайно, вона викликана не лише абстрактним націоналізмом, а й абсолютно реальним політичним співвідношенням сил. Оскільки ж питання влади — це класові питання…

Госс заперечливо похитав головою, коли Кауфгольд підвівся й дістав з книжкової полиці том з повного зібрання творів Маркса й Енгельса.

— Я знаю слова Енгельса про Ірландію. Він був приголомшений, коли подорожував по острову. Він назвав Ірландію колонією. Однією з найдавніших англійських колоній.

— Не одна з найдавніших, а найдавніша колонія, товаришу Госс. Наших класиків треба читати правильно. У тисяча сто сімдесят першому році Генріх Другий Англійський напав на ірландців і поневолив їх. Тоді, у сто сімдесят першому році, в Англії ніхто ще й не думав про заморські колонії.

Ну гаразд, хай найдавніша. Але він, Госс, не хотів би розпочинати 1171 роком, бо… Він промовисто постукав по наручному годиннику.

Кауфгольд щось пробурмотів і кивнув на знак згоди.

— Якщо потрібно, то я почну з Мафусаїла. Та, може, це непотрібно. Може, ви зрозумієте й без такого екскурсу, що я маю на увазі. А саме: ірландська буржуазія і створений нею державний апарат знали й знають, як на основі минувшини виховувати ненависть до Англії.

— Таким чином буржуазія замасковує те, як сама пригнічує й експлуатує народ. З протиріччя між капіталом і працею вона створює протиріччя між націями. Це не винахід ірландської буржуазії.

— І не єдиний. Подивіться, що зараз робиться в Північній Ірландії. Там з класового питання створюється конфлікт між релігіями. Протестанти проти католиків. Але давайте назад до часів другої світової війни. Фашисти, — пояснював Кауфгольд, — сприйняли бажане за дійсне. Вони думали, що ця фактично існуюча, хоча й штучно підтримувана, ворожнеча між Ірландією й Англією їм на користь, що прислів'я «Вороги Англії — друзі Ірландії» стосується і їх.

— І, мабуть, мали на це підстави. Зрештою, Ірландія була настроєна дуже лояльно до фашистської Німеччини.

— Тобто ви хотіли сказати: ірландський уряд, ірландський капітал, багато дрібних буржуа й шовіністів. Мабуть, і деякі робітники теж. Але прогресивна частина робітничого класу й певні кола інтелігенції зрозуміли, що фашизм — набагато небезпечніший ворог. Визволяти Ірландію за допомогою німецького фашизму — означало вибивати клин клином.

— Сьогодні ясно, а тоді… Ви гадаєте, що більшість ірландського народу виступила б проти відвертого зближення з німецьким фашизмом?

— Я певен. Та чи успішно, то вже інша справа. Все залежало від того, як здійснювалося б це зближення. Ірландський прем'єр-міністр де Валера заявив, принаймні другого вересня тисяча дев'ятсот тридцять дев'ятого року у парламенті, що Ірландія за всіх обставин дотримуватиметься нейтралітету.

— А може, то був фарс? Де Валера — єдиний державець у світі, який у кінці квітня сорок п'ятого року, після самогубства Гітлера, послав «урядові рейху», котрий існував тоді лише на папері, зворушливу телеграму співчуття.

— Це правда. Однак оцінювати діяльність де Валера треба дуже обережно. Ірландський народ багато чим має завдячувати йому. Шлях цієї людини, живої й сьогодні, президента своєї країни, одного з ватажків легендарного великодного повстання тисяча дев'ятсот шістнадцятого року проти британського панування, повний суперечностей. Отже, де Налера проголосив повний нейтралітет Ірландії. Це було и тридцять дев'ятому році, одразу на початку війни. Тоді Ірландія — я маю на увазі ірландський уряд як представника панівного класу — не мала іншої ради. Економічна залежність від Великобританії була така велика, що відвертий розрив з нею призвів би до катастрофи. До того ж треба зважити, що ніхто не знав, як розгорнуться воєнні дії. Лише десь через рік, влітку сорокового року, становище значно змінилося.

Професор Кауфгольд змалював перебіг воєнних дій аж до окупації Франції фашистськими військами.

— Двадцять другого червня сорокового року було підписано перемир'я. Франція розбита, англійська армія під Дюнкерком зазнала нищівної поразки. Вперше більш ніж за сто років по той бік Ла-Маншу з'явився сильний противник. Загрозливе слово «інтервенція» набуло зримих обрисів, лякало людей і непокоїло британський генеральний штаб. Інтервенція здавалась реальною не лише в Англії, але й на зеленому острові. Черчілль писав у своїх мемуарах: «Можливість висадки німецьких військ в Ірландії з моря і з повітря була завжди для нашого генерального штабу джерелом глибокої стурбованості». У ці місяці всю Англію справді охопила лихоманка, і друга частина ірландського прислів'я була цілком слушна: «Що погано для Англії — те добре для Ірландії».

— І скористався там хтось тим добром?

— Певною мірою так. Принаймні ірландські політики не робили нічого, що могло б полегшити становище Англії. Вони відмовили британському адміралтейству користуватися ірландськими портами, вони допомагали фашистським військово-повітряним силам, передаючи їм метеозведення тощо.

— Гарний нейтралітет, еге ж? Я лише запитую себе, чому Гітлер не скористався розумніше цією очевидною допомогою?

— Ну, я сказав би, він робив усе, що міг. Правда, міг він не так багато, як хотів. Ясно, Ірландія відіграла значну роль у фашистській стратегії після поразки Франці і. Гітлер якось сказав на одній з нарад, що захоплення Ірландії могло б мати у цій війні — тобто у війні з Англією — вирішальне значення. Але як захопити Ірландію? Перед фашистським верховним командуванням стояло невирішене завдання. В таємному протоколі було наведено навіть причини. Хочу прочитати вам два уривки. Там значиться: «Що стосується питання підтримки Ірландії у боротьбі проти Англії, то відправка експедиційного корпусу й захоплення ірландського острова з огляду на переважаючі морські сили Англії… і труднощі з доставкою підкріплення неможливі; німецькі війська, висадившись в Ірландії, позбавлені доставки провіанту, зброї та боєприпасів, були б рано чи пізно знищені противником. І водночас неможливо перешкодити ворогові зміцнювати свої позиції». Фюрер погодився з такою оцінкою становища й заявив, що для підтримки Ірландії можна лише підвозити трофейну англійську зброю і боєприпаси. Та цього, зрештою, ніколи не було.

— Чи не випливає з цього протоколу, що Гітлер розраховував на якісь дії Ірландії проти Англії? Він хотів постачати зброю та боєприпаси…

— Не тільки це. Він постачав і людей. І здавна. У військовому щоденнику керівника німецького шпигунського центру адмірала Канаріса зазначено одинадцятого липня сорокового року: «Щодо бретонського питання, то вже було рішення пана рейхсміністра закордонних справ. Згідно з ним прагнення до автономії Бретані підтримувати більше не треба. Співробітництво з бретонцями в майбутньому обмежиться залученням до боротьби проти Англії потрібних агентів і використання їх в Ірландії». Таким агентам у майбутньому приділялась належна увага. Вони повинні були розпалювати в Ірландії ненависть проти Англії, підбурювати ірландців до саботажу проти англійської власності й таким чином спровокувати Англію виступити проти Ірландії. Це б призвело до роздроблення англійських збройних сил.

Професор Кауфгольд назвав багато випадків застосування таких агентів, які на парашутах спускались на ірландську землю або висаджувалися туди з нейтральних кораблів.

— Але жодна з тих акцій не мала успіху. Навіть із цього можна дійти висновку, що гітлерівські стратеги неправильно оцінили ірландське населення. Усі операції залишились поодинокими акціями й не викликали належного резонансу.

— Що то були за люди? — спитав Госс.

— В основному бретонці, як я вже сказав, а також німці, які колись жили в Ірландії й знали країну та людей, однак перевага надавалася ірландцям.

— Ірландцям, завербованим у власній країні?

— Безперечно. Але й ірландцям, завербованим за межами Ірландії. Гітлер уже захопив пів-Європи, отже, йому в лапи, звичайно, потрапили й ірландці. Деякі з них радо йшли на співробітництво з фашистами…

— А поіменно ці люди відомі, товаришу професор?

Кауфгольд назвав декого. Ті імена нічого Госсові не сказали. Він хвильку повагався, перш ніж задати наступне запитання. Воно ніби й не мало ніякого взаємозв'язку з цією розмовою, але він не бачив і причини, щоб іти манівцями.

— А що ви можете сказати про ірландця Стюарта Джеймса О'Дейвена?

— Нічого. Але мій колега Майнк вивчає його біографію. Кілька днів тому я одержав багато статей, і в них згадуються якийсь О'Дейвен — під час війни він служив у Берліні, а раніше був зв'язаний з Іспанією.

— З Іспанією? А в який час?

— Наскільки я пригадую, то в статтях ішлося про сороковий рік.

— Сороковий? — перепитав Госс. — Автор цих статей — професор Мейволд із Дубліна?

— То таки він. Ви добре поінформовані, товаришу капітан.

— Можна їх прочитати?

— Звичайно. Тільки я віддав їх опрацювати своїй асистенці, фрау Петерс.

— А ви не могли б їй сказати…

— Звичайно… Вам пощастило, бо вона сьогодні від'їжджає, але зараз ще на роботі…

Кауфгольд зняв трубку. Сказав: «Алло!», потім: «Я вас розумію» і «Ви можете на це покластись, товаришко Петерс». Він підморгнув Госсу, що мало означати: на ловця і звір біжить… Далі повторив ще раз: «Я вас розумію» й сказав, що до неї прийде один чоловік. «Госс. Госс! Готтліб, Отто і дві Сюзанни. Я що, нечітко говорю? Ідеться про статті Мейволда. Так, він зараз буде у вас!»

Але «зараз» не вийшло. Асистентка працювала в іншому корпусі, а Госс відпустив свій службовий автомобіль, і «зараз» вилилось у майже сорок п'ять хвилин. Свіже повітря добре вплинуло на капітана. Він був радий, що фрау Петерс сиділа не поруч з кабінетом професора. І Госс використав ці хвилини для перепочинку. Він звик між важливими нарадами робити своєрідне провітрювання мозку. Не забивати голову різними здогадками й комбінаціями з приводу почутого, а підготувати її для сприйняття нового. Метод дуже корисний.

А подумати йому було про що. Різних думок просто так не позбудешся.

Професор Мейволд, 1940 рік, Іспанія… І ще багато чого… А про ще важливіше він дізнається через кілька хвилин…

Ага, що там написав Гайнсен у своїй доповідній про фрау Келлер з Нествіка?.. Народилася 12 квітня 1921 року під Касселем, 30 вересня 1945 року переселилась у Нествік. Перебралася туди з берлінського району Нойкельна, Германплац, 7. У графі «професія» написала тоді «студентка». Репутація її на той час була відмінною, до судової відповідальності не притягалася.

Скупувато, любий Гайнсене, в усякому разі, поки що.

Стосунки з лікаркою з лікарні управління поліції поступово налагоджуються.

Влаштуванню цієї приватної справи допоміг випадок з Юргеном Баумгольцом. Госс згадував перебіг його допиту та цінні поради, які перед тим дала йому доктор Каррадт. Звали її Маріон. А офіційно звертались «фрау доктор». Але це нічого не означало. Вона, мабуть, неодружена, вирішив сам собі капітан, інакше б не прийняла його пропозицію зустрітися. Він просто їй подзвонив. «О сьомій перед «Лінденкорсо», згода?» Погодилась без вагання, без зайвої манірності. А це переконливий доказ, що вона вільно й незалежно може розпоряджатися своїм часом.

О сьомій. Тобто рівно через шість годин. До того часу він має встигнути поговорити з асистенткою Кауфгольда, продиктувати звіт, купити квіти, переодягнутися, поголитись і приїхати зі своєї квартири в районі Ліхтенберга до центру. Ну то поспішай же, старий парубче!

Будинок, де працювала фрау Петерс, був у саду. Госс піднявся широкими старомодними сходами і потрапив у довгий коридор. Праворуч і ліворуч були двері, а на дверях цифри. Він знайшов номер 22 і постукав.

Ніхто не відповів.

Він натиснув на ручку, увійшов і побачив струнку жінку з червонуватим блискучим волоссям, яка стояла за письмовим столом.

— Це ти?

— Це я.

Жінка пішла йому назустріч, погляд її був спокійний, лиш губи трохи тремтіли. Госс цього не помітив. Він тільки витріщив очі на неї: Гудрун Керн! Двадцяти семи років, народилася в Берліні, у Берліні таки вивчала філологічні науки, у Берліні ж і познайомилась із лейтенантом Манфродом Госсом. Заручились вони того дня, коли лейтенанта підвищили по службі, а через півтора року розірвали заручини. Тоді вона працювала в академії, а зараз, виходить, тут.

— Сідай, Манфреде.

Той самий голос, правда, трохи жорсткіший, і той самий знайомий жест, яким вона показувала на стілець.

— Як ти живеш, Гудрун?

— Добре. А ти?

— Теж добре. Дякую.

Госс ніяково тримав теку з документами на колінах.

— Мені треба до фрау Петерс.

— Фрау Петерс — я.

— Ти? Ти вийшла заміж?

— Місяць тому.

Він хотів кинути їй щось уїдливе, але переборов себе й сказав:

— Я вітаю тебе!

— Дякую. Ти прийшов заради статей Мейволда? Я поспішаю, Манфреде. Що тебе цікавить?

Він коротко пояснив. Детальніше зупинився на вчинку, у розслідуванні якого могли мати значення висловлювання цього ірландського вченого, отже, хай вона розповість зміст цих статей.

Гудрун тільки руками розвела.

— Цікаво, як це ти собі уявляєш? Я завтра їду за кордон. А до того часу мушу ще передати усі свої справи.

— То дозволь я прочитаю їх сам. Сидітиму тихенько, мов миша, і не заважатиму.

— Я їх саме зараз опрацьовую. Бачиш, ціла гора. Журнали ми одержали лише кілька днів тому. Мені все треба систематизувати: архівні акти, службові документи, відгуки преси… Я й сама ще не уявляю, що воно й до чого. А минуло вже півдня.

— І коли ж ти уявлятимеш?

— Коли все опрацюю.

— А опрацюєш коли?

— До вечора не встигну. Крім того, в мене ще досить багато біганини. Ти ж знаєш, як воно буває в таких випадках. Я ще не спакувала жодної валізки.

— Але ж мусить бути якийсь вихід.

— Так, завтра. Домовся з моїм заступником…

— Мені треба знати сьогодні! Покажи мені хоча б місця, де йдеться про О'Дейвена.

— Ти дратуєш мене! — Вона попорпалась у паперах і дістала кілька вирваних із журналів аркушів. — Ось. Це було надруковано в дублінському журналі «Лідер» тридцятого вересня нинішнього року. Мейволд пише: «П'ята зустріч між ірландським послом в Іспанії, містером Кернеєм, та німецьким зв'язківцем відбулася на французькій території. Офіцер СС дав містеру Кернею лист від О'Дейвена з Берліна. Той просив посла передати йому дещо з його особистих речей, які зберігалися в Кернея. Офіцер не обмовився жодним словом про справжню роботу О'Дейвена, лише сказав щось про німецьку академічну службу обміну, в системі якої працює О'Дейвен. Містер Керней висловив бажання особисто поговорити з О'Дейвеном, на що було дано згоду. Чи відбулася їхня зустріч, невідомо». І так далі… Про О'Дейвена нема більш нічого. Досить тобі?

— Ні, я…

— Я так і знала. Манфреде, по тобі бачу: живою я не доберусь до аеропорту, якщо не відповім тобі на всі запитання. Але ж це абсолютно неможливо. Тому пропоную: сьогодні ввечері я знайду для тебе годину часу. Чекай мене біля сьомої години під «Лінденкорсо», згода? Ну, не кривись так, це мені не до вподоби. О сьомій, гаразд? Це моя остання пропозиція!

Звичайно! Хіба може бути інакше? О сьомій годині біля «Лінденкорсо»! Хай тобі грець! Прощай, Маріон!

Госс подякував, усміхнувшись при цьому — так усміхаються, коли заходять в операційну зубного лікаря.

А вийшло все зовсім інакше. Рівно о вісімнадцятій годині п'ятдесят хвилин Манфред Госс стояв біля «Лінденкорсо». В темному костюмі, при краватці, зав'язаній англійським вузлом, у начищених до блиску черевиках, тримаючи два букети квітів. Хризантеми, інших не було. Довгі й незграбні хризантеми, які він ніс наче віники. Вітер шарпав папір, розгортав його, грався пелюстками, гнув стебла.

Він не міг сказати лікарці, щоб вона не приходила. В лікарні її вже не було, не було її і вдома. Отже, вона прийде. Вона і Гудрун. Дві жінки, два букети.

І два столики! Не міг же він посадити їх обох поруч. Розмова з його колишньою нареченою носила службовий характер. Якщо взагалі фрау доктор Каррадт погодиться, то їй доведеться посидіти за сусіднім столиком. Приблизно з годину. «Будь ласка, фрау доктор, залишайтеся. Хоча я з цією жінкою й був заручений, але ця зустріч… Ні, вона невипадкова, але повірте, службова. Щиро прошу, повірте!»

Отак він їй і скаже. І про заручини теж одразу видасть. По таке згодом призводить до небажаних наслідків, якщо його замовчати.

За п'ять сьома. Освітлені вітрини, автомобільні фари, світлові реклами. Велике пожвавлення. Скрізь парочки. І майже нікого ніде з квітами.

І цієї миті він побачив їх обох. Обох одночасно. Лікарки підходила справа, Гудрун — через вулицю. Госс зрозумів по їхніх очах, що вони його побачили. Котрій іти назустріч?

Він стояв, мов укопаний, тримаючи в обох руках по букету й намагаючись бути спокійним.

— Добрий вечір!

Два голоси, альт і сопрано. Дві простягнутих руки. Два здивованих погляди.

— Дозвольте вас познайомити! — Госс ткнув кожній у руки по букету, промимрив щось, у хвилюванні переплутавши їхні імена й посади — Гудрун назвав фрау доктор, а Маріон Каррадт — своєю колишньою нареченою, з якою йому треба порозмовляти по службі.

Це розрядило атмосферу. Жінки засміялись і виправили те, що наплутав Манфред. Між ними швидко встановився контакт, вони, може, навіть сподобались одна одній і самі запропонували, як вирішити його проблему.

Одначе лікарка за столик не захотіла сідати.

— О пів на восьму в міській бібліотеці розпочинається вечір грамплатівок. Триватиме він не більше години. Якщо ви до того часу впораєтесь, пане Госс, то можете зайти по мене.

Він прояснів на обличчі. Усе знову набуло рожевих барв: світ, життя, а передовсім ці обидві жінки. «Хіба я не щасливчик?»

Госс замовив тістечка, каву, вершки й морозиво. Фрау Петерс дістала аркуш паперу й віддала Госсу.

— Щоб зекономити час, я виписала зі статей Мейволда то, що може тебе зацікавити. Оскільки не було кому писати, то я все зробила сама. Сподіваюсь, ти вчитаєш мої закарлючки.

Труднощів у цьому для Госса не було.

«Ірландський професор, — читав він, — веде зараз диспут и колишнім послом у Мадріді містером Кернеєм. Однобічний диспут, бо Мейволд скаржиться у статтях, що у відповідь на всі його запити та роздуми поки що стоїчне мовчання, І він не знає, що стримує містера Кернея: незацікавленість у з'ясуванні істини, відчуття вини, чи, може, політичні махінації, які, мабуть, проросли з минулого в сьогодні.: Випадок, який цікавить Мейволда, відбувся 27 років тому. Восени 1940 року Керней в Іспанії підтримував зв'язки з фашистською таємною службою. У багатьох розмовах, які наводить Мейволд, ішлося про те, що ірландець Стюарт Джеймс О'Дейвен теж відігравав там певну роль. Мейволд гадає, що там ішлося про нього, і він запитує Кернея, чи й з ним говорили про це. «Які наміри були у вас щодо О'Дейвена, сер, і які наміри були у нього самого?» — запитує він. Мейволд теж, здається, здивований тим, що саме Керней вів переговори про О'Дейвена, а не, приміром, ірландський посол у Берліні. (Посла зрештою звали Варной, саме він після війни був послом у Бонні аж до приходу до влади Кізінгера, гарно, еге ж?) Але Мейволда, здається, найбільше цікавить те, чи можна розглядати пізнішу діяльність О'Дейвена у Берліні як наслідок цих угод восени 1940 року. Не раз він повертається до цього питання і по-різному висловлює свої власні роздуми: для визначення особистості О'Дейвена дуже важливо, чи він на свій страх і ризик подався у Берлін, чи був переконаний, що діє на руку ірландському уряду або принаймні за його мовчазною згодою. Про діяльність О'Дейвена у Берліні сам Мейволд згадав лише раз, та й то мов між іншим. В його останній роботі в кінці вересня зазначено: хоч би як розцінювати діяльність О'Дейвена, безперечно те, що він мав вплив на деяких нацистських верховод і хотів використати цей вплив, щоб прислужитися своїй батьківщині. Для мене це поза сумнівом. Упевнитись у всьому ми могли б, якби заговорив містер Керней. Чому він мовчить?»

Чому мовчить містер Керней, запитував себе і Госс. А навіщо в Берліні розрито могилу О'Дейвена? Чому містер Мейволд перемінив свої погляди? Стаття була опублікована 30 вересня 1967 року. 17 жовтня він зустрівся у Мюнхені з професором Майнком. Як це пояснити? Сім п'ятниць на тиждень? В одній статті: Стюарт Джеймс О'Дейвен — ірландець. Через. два тижні у Мюнхені: це був не О'Дейвен, а англієць. Стюарт Джеймс О'Дейвен загинув у 1937 році в Іспанії — одностайне твердження обох учених.

«Якесь зачароване коло, — подумав Госс. — Воно крутиться й крутиться, не рухаючись із місця, а в поле зору потрапляють весь час одні й ті самі люди».

— Професор Майнк знає ці статті? — спитав він.

— Кауфгольд розпорядився передати їх ученому. Завтра вони будуть у нього.

Госс кивнув, потім провів рукою по волоссю, трохи розкуйовдив його, бо не знав, що робити далі. Він відчув, що не може зосередитись, що печуть очі й наливаються свинцем повіки. Явна ознака виснаженості і втоми.

А може, причина крилася в обстановці? Суцільний галас діяв йому на нерви, різала слух ресторанна музика, дзенькіт посуду…

— Послухай, Гудрун, ти найближчими днями…

— … разом з болгарськими товаришами буду займатися відгуками англо-саксонської преси на процес Димитрова. Я спробую згадати тебе добрим словом, та чи це тобі допоможе…

— Навіть дуже допоможе, — сказав він, сподіваючись, що вона хоч трохи перестане думати про своє відрядження, але помилився.

Фрау Петерс глянула на годинник, зітхнула й пробурмотіла:

— Година вже минула. — Але не підвелась, а тільки засміялася, помітивши його зніяковіння. — Кажи далі! Ти вже завівся, я знаю тебе. Мені б тільки встигнути спакувати валізи. А спати я зможу і в літаку.

Манфред Госс подумав у цю секунду про лікарку. Він не зможе зайти по неї. В голові творилося таке, що він не здатний зараз на якусь іншу розмову. Вона повинна зрозуміти, сказав він собі. Якщо вона мене не зрозуміє, то ми не підійдемо одне одному. Я можу присвятити себе лише одній можливій справі. Ми познайомились у несприятливий час, Маріон. Але я тобі подзвоню і все поясню. Якщо ти така, нк я сподіваюсь…

Манфред попросив Гудрун розповісти про професора Мейволда. Цей ірландський учений дедалі більше перетворювався на центральну постать у справі О'Дейвена.

Вона небагато знає про цю людину, підкреслила Гудрун. І Росе справді почув небагато. Мейволд — авторитетний історик, живе в Дубліні. Опублікував чимало книжок, деякі вийшли й німецькою мовою. Вона назвала кілька заголовків. Згадала, що його звати Вільям і що має він два докторських ступені. Доктор філософії і почесний доктор. І, мабуть, уже дуже старий.

— Скільки ж йому років? Що ти маєш на увазі, кажучи «дуже старий»?

— Десь під сімдесят.

— Сімдесят? — Госс згадав, що йому казав професор Мпіііік. — Звідки ти взяла? Майнк, — а він познайомився з ним особисто, — твердить, що йому найбільше сорок.

— Отже, він надзвичайно добре зберігся. В одній статті Мойнолд, власне, пише, що йому було двадцять три роки, коли трагічно загинув бургомістр Корка: Мак Свінеп у тисяча дев'ятсот двадцятому на знак протесту проти англійського поневолення його країни оголосив голодовку. Усі спроби британців змусити його приймати їжу розбились об його стійкість. Помер він у страшних муках. На молодого Мейволда ця подія справила глибоке враження.

У Госса на мить відняло мову. Він прикинув: якщо Мейволдові в 1920 році було 23, то, виходить, народився він у 1897 році. А зараз 1967… Якийсь абсурд! Не міг же професор Майнк помилитися аж на тридцять років!

— Ти не помиляєшся, Гудрун?

Ну гаразд, вона категорично не стверджує, принаймні отак беззастережно, але гадає… Крім того, можна ж розшукати статтю…

— Ти ж не вимагатимеш від мене ще раз поїхати в інститут і перерити весь архів, Манфреде, правда?

Він хоч і кивнув, але не вимагав. Кивнув просто автоматично. Подумки він узяв слід, який — у надзвичайному збудженні капітан не знаходив інших слів, — вів до кримінального злочину. «Стривай! — думав Госс знову й знову. — Якщо це підтвердиться…»

Гудрун Петерс повернулася цього вечора додому порівняно рано. Капітан Госс різко урвав зустріч і викликав для неї таксі.

— Мені треба побути на самоті.

І він пішов пішки, вимірюючи кроками дорогу аж до Ліхтенберга. Лиш прибувши туди, відчув, що і стомлений, і бадьорий одночасно. Такий стан подобався йому. Фізична втома, а мозок працює прекрасно: в такі хвилини, він знав, можна знайти розв'язання…

11

Найвизначніше місце Дубліна, столиці Ірландії, — велетенський парк «Фенікс», який розкинувся на кілька кілометрів північніше Рояль-каналу. На околиці парку стоїть, напівзаховавшись за маленький пагорбок на Конінгем-Роуд, майже казковий замок. Споруда, оздоблена зубцями й високими баштами, могла бути куплена десь у Шотландії й привезена сюди, так вона не пасувала до тутешнього краєвиду без стрімких скель та хвиль, які б'ються об ці скелі.

У замку, що був, власне, музеєм і утримувався коштом міста, професор Мейволд наймав один поверх. Не для власних потреб, для цього йому вистачило б і двох кімнат. Тут він розмістив свій маленький штаб співробітників: доктора Пірсона, свого асистента, міс Дрейтон, секретарку, та старого Кліффа, який відав архівом і виконував обов'язки кур'єра.

Замок знаходився в парку, в якому були альтанки, ставочки з лебедями та обсаджені живоплотом доріжки. Він був не дуже доглянутий, а в цей, незважаючи на бурю, чудовий, як на кінець жовтня, день здавався зовсім непривабливим. Вітер розгойдував гілля дерев, розхитував обеліски й напівзруйновані статуї, ламав останні, зів'ялі вже квіти. Хоч повітря було ще тепле, над землею витав подих зими.

Мейволд сидів за письмовим столом. Вікна з багатьма шибочками пропускали мало світла. Він увімкнув лампи, хоч була рання післяобідня пора, потім яскраву люстру, світильник у бронзовій оправі біля себе і навіть торшер між канапою та кріслом.

Він любив світло і турбувався про те, щоб жоден куточок кімнати не лишався в темряві. Він не переймався тим, що яскраве освітлення робило його ще непоказнішим, маленьким, якимсь мініатюрним. Ставали помітніші зморшки на його обличчі, біле волосся, недбало зачесане назад, зовсім знебарвлювалось. З вигляду йому можна було дати всі вісімдесят, хоча щойно виповнився сьомий десяток.

Бадьорий підстаркуватий чоловік, казали звично, зі свіжим обличчям, переважно у доброму гуморі, дотепний, життєрадісний та привітний. Для нього не існувало проблем, які не можна було б вирішити. Крок за кроком ішов він до своєї мети, без одержимості, але й без меланхолії. З відвертим характером, однак стриманий у всьому, — так змалювала його міс Дрейтон, яка писала під його диктовку і по-материнському піклувалася про нього, наскільки він це дозволяв.

Вона знала й поважала його девіз — єдина прикраса, що висіла на стіні. Професор вимовляв його рідко, але раз по раз пробігав очима, наче його хвилював не зміст речення, а тільки літери. «The readiness is all». Саме цей афоризм із «Гамлета» він вибрав собі й зробив своїм власним: «Бути напоготові — це все».

Він став його життєвим кредо. Ніщо не могло вибити професора з колії. Ні невдача, ні успіх. Те й те однаково впливало на нього: давало заряд для продовження досліджень, для вирішення нових завдань.

Його остання праця про долю ірландських громадян у другій світовій війні була завершена. Навіть розділ про Стюарта Джеймса О'Дейвена. Професор Майнк із Берліна дав йому, добрий імпульс, і Мейволд присвятив О'Дейвену особливо багато уваги. І ось результат: суперечку вирішено. Вирішено на його, Мейволда, користь, це безперечно.

Книжка викличе схвалення або протест, одне слово, збудить громадську думку. Він до всього підготувався. І не писав нічого, чого не можна доказати, не залишив між рядками жодного місця для того, в чому не був переконаний. Так працював він завжди, інакше просто не міг.

Однак його доймало якесь відчуття невдоволення. І причиною того невдоволення була книжка, бо з поля зору автора випали деякі епізоди. Це були білі плями, які зменшували задоволення від виконаної роботи. Перш за все прогалини в історії життя Стюарта Джеймса О'Дейвена.

Ну гаразд, уже вкотре шукав собі виправдання Мейволд, ну гаразд, я ж не пишу біографій. Моя тема обмежена, а між цими межами нема істинних упущень. Та це мало розраджувало.

Він узяв у руки рукопис і знайшов потрібний розділ. «Стюарт Джеймс О'Дейвен жив безкорисливими ідеями, — так розпочав він свою оповідь. — Він був людиною, яка страждала від соціальної несправедливості у світі й готовий був відстоювати свої переконання. Коли в 1939 році почалася друга світова війна, а через рік фашистські війська стояли біля Ла-Маншу, О'Дейвен обрав таку форму боротьби за Ірландію, яка багатьом його землякам могла видатись незбагненною. Однак саме вона свідчить про далекоглядність цього борця, про глибину його політичних переконань і глибокий гуманізм, про те, що він не втішався на кшталт деяких наших патріотів поразкою, що нависла над їхнім «смертельним ворогом», не дотримувався сліпого гасла: «Вороги Англії — друзі Ірландії». Стюарт Джеймс О'Дейвен розпізнав у нацистській Німеччині найлютішого ворога нашого народу й усіх інших народів. Йому вдалося проникнути на центральний командний пункт фашистів, забезпечити себе довір'ям, звідти зробити значний вклад у створення всесвітньої антигітлерівської коаліції. Як це відбувалося, покажуть наступні сторінки».

Саме так він і написав. «Йому вдалося проникнути». Більш нічого. І жодного пояснення як, жодних вказівок на контакти, що, безперечно, існували і мусили встановитись за надзвичайно складних умов. Чи сприймуть це належним чином читачі? Чи заповнять прогалини у книжці своєю власною фантазією, чи просто наголошуватимуть, що в науковій праці не було місця для другорядних речей?

Другорядні речі? Безглузді слова. Неправильні, принизливі. Хіба за ними не стоять у всій повноті трагедії й страждання, хіба не відчувається в них величі, а може, и легкодухості, яка могла заволодіти тоді цією людиною?

Професор Мейволд підвівся. Задумано й заклопотано пройшов по своїх робочих кімнатах, байдужим поглядом ковзнув по книжках у шафах, а потім довго й пильно дивився у парк за вікном.

Мейволд хотів ліквідувати ці прогалини, наповнити їх життям. І прагнув це зробити всім своїм єством. Не лише заради читачів або заради свого наукового престижу. З ним сталося те, що і з професором Майнком, який одного разу написав, що долю О'Дейвена він переживає усім серцем. Однак Майнк помилився і, мабуть, позбувся радості, а він, Мейволд, залишився сам.

Він шукав і інших спільників. Наприклад, Кернея. Колишнього посла Ірландії в Іспанії. Спочатку у «червоному» Мадріді, а згодом у фашистському.

Що ж той знав про О'Дейвена? Що знав Вільям Варнок, повірений у справах Ірландії під час війни у Берліні? Про що свідчили документи? Чому його, Мейволда, більш не допускають до них?

Уже кілька тижнів скрізь на його шляху виникали бар'єри. М'які, пружні бар'єри, які не можна було подолати, їх не можна було навіть визначити. Все частіше йому відмовляли, зволікали навіть у другорядних справах, тисячу разів вибачались. Незмінно ввічливо, незмінно з повагою. Здавалось, ніби він боровся з медузою. Чим міцніше він її стискував, тим менше залишалося в руці. Професор відчував, що його просто водять за ніс.

Чому? Мейволд знову сів. Обома руками підпер голову й заплющив очі. В будинку тихо. Ніхто йому не заважав. Лише міс Дрейтон принесла кореспонденцію-на підпис, але це не бралося до уваги. Мейволд дав волю своїм думкам.

i оте неприємне «чому» поступово розвіялось. Він думав про досягнуте й про те, що чекало свого вирішення, — про нові завдання.

Мейволд узяв із шухляди лист до професора Майнка. Написати він його написав, але не відіслав, і число на ньому вже давнє.

«Один американський журналіст, — писав він, — у 1941 році зустрічався з О'Дейвеном у Берліні, кілька разів розмовляв з ним. Значення зустрічі для дальшої долі О'Дейвена я докладно описую в своїй праці. Цей журналіст, наскільки я знаю, поки що єдиний свідок того, що О'Дейвен у Берліні і дублінський О'Дейвен тридцятих років — одна й та сама особа. Отже, я сподіваюсь, це питання з'ясоване остаточно».

Справді, американець був переконаний, що це одна й та сама людина, інакше він нізащо не брав би участі у здійсненні його небезпечних планів. Але чи це об'єктивний доказ, що О'Дейвен в Іспанії й О'Дейвен у Берліні справді одна й та сама людина? Таки навряд.

Але не лише цей сумнів був причиною постійних вагань Мейволда. Лист до берлінського колеги знову зробив би життєвий шлях О'Дейвена предметом наукових досліджень і, звичайно, призвів би до ще інтенсивнішого обміну думками. А це його лякало. Книжка закінчена, і що ж — тепер знову розпочинати суперечку з Майнком?

А ще ж оте неприємне відчуття від невизначеного «Йому вдалося проникнути…» А хіба не можна було б разом із Майнком спільними зусиллями з'ясувати ці темні місця?

Професор Мейволд не дійшов ніякого висновку. Всю вину він звалив на Майнка, поведінка якого у Мюнхені дуже його розчарувала й зробила таким чином неповноцінним союзником.

Шкода, сказав він сам собі, відкладаючи листа. Він не порвав його, а зберіг, не знаючи навіть, навіщо. Потім узяв інші документи, заглибився в них і до нього поступово повернувся його звичний спокій.

За півтори години до закінчення робочого дня з точністю до хвилини з'явився містер Пірсон, його асистент. Щоденно о цій порі вони проводили своєрідну нараду, іноді стрічались лише для того, щоб професор дав йому якесь розпорядження, бо Пірсон дуже рідко був готовий чи спроможний вести важливий діалог.

Та Мейволд все одно цінував свого асистента. Він знав його як старанного, енергійного й працьовитого фахівця з багатими знаннями і вмінням застосувати їх. Дуже честолюбний учений, іноді фанатичний, непримиренний, і саме тому з ним дуже важко було спілкуватися. Тільки не Мейволду. До нього він інколи відчував просто-таки антипатію. Антипатію через його надзвичайну послужливість, таку собі автоматично-методичну послужливість. Усе в ньому здавалося пуританським, обмеженим і доктринерським.

Пірсону років сорок п'ять, статура велетня, кремезний і здоровий, як віл. Він зупинився в дверях і дивився на Мейволда згори вниз тупими, порожніми очима.

— Погані вісті, сер!

— Сідайте, Лірсон. За останній час ми маємо чимало поганих новин. А що цього разу?

— Дзвонили з мюнхенського видавництва. Ваша книжка німецькою мовою не може вийти нинішнього року.

— А чому?

— Технічні труднощі. Докладніше написано в листі, який уже в дорозі.

— Але ж згідно з угодою…

— Звичайно, сер. Вони й посилаються на угоду, обіцяють навіть заплатити більший аванс.

— Мені не потрібен аванс! Мені потрібна книжка! Що сталося з Мейволдом? Він крикнув на свого асистента, а потім люто грюкнув по столу. Він глянув на гасло на стіні, але це його не заспокоїло. «The readiness is all». «А в який, власне, спосіб? — подумки спитав він сам себе. — Гамлет розгледів змову, в яку його втягли, отож йому легко було бути напоготові. Але ж я нічого не побачив! Я лиш відчуваю, що в тисячі різних установ у хід пущено речі, які всі без винятку скеровані на одне: на мою книжку!»

І ця думка поставила усі крапки над «і». Його підганяла не просто впертість чи непродумане бажання пробити лобом стіну. Вирішальну роль зіграли тут навіть не його чисте сумління чи відраза до всяких інтриг. У Вільяма Мейволда прокинулась цікавість, та велика наукова цікавість, яка підганяла його вперед протягом усього життя. Безпомилковим інстинктом дослідника він відчув, що перед ним відкривається нове поле діяльності.

Стара мудрість учить, що в сьогоднішньому дні є паростки вчорашнього дня. Те, що відбувалося останнім часом з ним і довкола нього, могло пояснити оте «тоді» і саме це хвилювало Мейволда. Дослідити минуле, щоб зрозуміти сучасність, так він завжди розумів свій фах.

Майже байдуже, без будь-якого пафосу, однак рішуче він сказав:

— Я все почну спочатку.

— О-о, це дуже прикро.

— Ви ж зовсім не знаєте, з чого й чому я хочу почати спочатку.

— Так чи інакше, це прикро, сер.

«Іноді він поводиться, як швейцар», — подумав Мейволд, а вголос сказав:

— Справу з О'Дейвеном я не вважаю вирішеною. Хоч у моїй книжці цей розділ і залишиться, я все одно продовжуватиму пошуки.

— Цьому рішенню можна лиш дивуватися. Особливо знаючи, як ви інтенсивно працювали з матеріалом. Але, коли можна висловити свою думку, сер, то я взагалі не бачу змоги підступитися до нового матеріалу.

— А ми спробуємо. Зрештою, це наша професія. Крім того, ми можемо звернутися до Майнка. Він, так би мовити, сидить біля першоджерел.

— До професора Майнка не добратись. Крім того, у Мюнхені він мене запевнив, що не хоче більше займатися цією справою. Або не може. Я ж вам казав. Він запланував здійснити подорож з циклом лекцій по Радянському Союзу, включаючи й його азіатську частину. Після цього, мабуть, залишить кафедру й виїде з Берліна. Взагалі, зараз абсолютно недоцільно звертатися до Майнка.

— Тоді — в його інститут. Я не можу собі уявити, що він не залишив після себе наступника. Втім, усе це так чи інак видається дуже дивним, я вже вам казав. Ви йому передали, що я не зміг прибути до Мюнхена лише через цей гидкий грип? Може, він сприйняв мою неявку як образу?

— Зовсім ні, пане професор. Я ж був готовий до дискусії з ним у справі О'Дейвена. Та він не виявив анінайменшої зацікавленості. Він дуже поспішав і…

— Це так не узгоджується з його листами. Він завжди здавався мені сміливцем. Фанатичним шукачем правди.

— Одне діло бути, а друге — здаватись, сер! У Мюнхені він не справляв такого враження. Поводився дуже невпевнено, сковано і зовсім не войовниче.

— Усе-таки я хочу поновити зв'язок з його інститутом. Надто багато поставлено на карту.

— Це, звичайно, виключно ваша справа, але я хотів би застерегти, що органи влади, мабуть, не рекомендували професорові Майнку підтримувати контакти з нами. Повторна спроба встановити такий зв'язок з нашого боку могла б завдати йому неприємностей.

— Отже, ви мені не радите цього робити, Пірсон?

— Не категорично. Доручіть мені вести вашу кореспонденцію. У фаховому світі ваше ім'я користується надто великим авторитетом, аби дати вплутати його в речі, котрі хтозна-як можуть закінчитися.

Мейволд відмахнувся. Останнім часом Пірсон пропонував подібне часто. Хоча говорилося це, мабуть, з добрими намірами, однак Мейволд не відчував за це вдячності. Ті пропозиції заважали йому, здавались нав'язливими. Не хотілось ображати людину, але одного разу у Мейволда з'явилось різке бажання поставити все на своє місце. Але він все одно стримався і лише сказав: «Це дуже люб'язно з вашого боку, Пірсон, однак з рішенням ми почекаємо».

Потім вони завели мову про щось інше, але містер Пірсон відчував себе наче не в своїй тарілці. Незабаром він попрощався, і Мейволд почув, як асистент поспіхом вийшов з будинку.

Професор чекав міс Дрейтон. Як правило, о шістнадцятій вона приносила чай, який вони пили разом. Іноді до них навідувався старий Кліфф. Чаювання тривало з півгодини, пристрасних розмов майже не вели, цей проміжок часу минав переважно в мовчанці.

І коли з коридору долинули дріботливі кроки міс Дрейтон, Мейволд одразу встав і попрямував до круглого столу, де вони часто сиділи разом. Але міс Дрейтон без таці зупинилася в дверях і, здається, була трохи розгублена.

— Містер Керней, сер, — вимовила вона одним подяці їм. — Колишній посол.

— З якої речі? Тут? Та що ж ви, запрошуйте, запрошуйте джентльмена сюди.

Несподіванка? Ні, сенсація! Мейволд перестав щось розуміти.

Керней був такий самий, яким професор бачив його востаннє: статечний, високий на зріст, трохи сутулий, з ріденьким русявим волоссям, з розчервонілим обличчям і великим, мов картоплина, носом.

Він довго працював ірландським послом в Іспанії, зараз на пенсії. Мейволд вважав його загалом ненадійною людиною, якій бракувало передовсім того, що було характерно йому, Мейволду: врівноваженості й самозречення. Керней, гадав професор, схильний до надмірностей у доброму й злому, і на шкалі його почуттів було два полюси: найтонша чуттєвість і грубість, навіть брутальність.

Вони привіталися згідно з ритуалом. Гість і господар обмінялися люб'язностями й заговорили про погоду. Роберт Керней похвалив чудовий краєвид, а також кімнату, обставлену зі смаком і, як він підкреслив, раціонально.

Потім спитав:

— Вас не дивує, що я вас відвідав?

Мейволд недвозначно сказав, що так.

— Перш за все тому, що всі мої прохання дати мені відомості досі натиралися на вперту відмову.

— Для цього були причини.

— А їх більше не існує?

— Ні.

— Я радий. Я надзвичайно радий, містере Керней, і вдовольнюся тим, що навіть не запитуватиму, що то за причини. Головне, що ви прийшли. Отже, ви хочете мені розповісти дещо про Стюарта Джеймса О'Дейвена?

— Точніше сказати так: я постараюсь відповісти на ваші аапитання. Якщо це, ясна річ, задовольнить вас… Той О'Дейвен, про якого ви згадуєте у своїй книжці, то не мій О'Дейвен.

— Як вас зрозуміти?

— Так, як я сказав, шановний професоре. Вам, можливо, буде боляче, або ви здивуєтесь, але… Мені справді прикро. Та ви вже мусите сприймати факти такими, які вони є. Я хочу застерегти вас від наукового сорому. Або, якщо «сором» — надто різко, то від помилки, яка зрештою — я цього ні в якому разі не приховую — могла б мати важкі наслідки. І тому, власне, я й прийшов.

— Мій О'Дейвен — не ваш О'Дейвен? Що це має означати? Ви що, хочете стверджувати, що в сороковому році ви не розмовляли з офіцером СС у Франції про того самого О'Дейвена, який пізніше працював у Берліні й про якого я писав у своїй книжці?

Керней засміявся. Це був дипломатичний сміх, який, власне, ні про що не свідчив.

— Одразу видно, що ви, вчений, звикли розсікати, наче ножем. Так чи ні. Але так у житті не буває. І так просто я не можу відповісти й на ваше запитання. Бачите, я тривалий час був в Іспанії. Може, аж надто довго, бо вже майже став іспанцем, принаймні душею. Існує давнє андалузьке прислів'я: «Для корабля, що зазнає катастрофи, всякий вітер ворожий». У нашому випадку це означає, що публікація вашої книжки може викликати вітер, схожий на бурю. Гадаю, ми розуміємо один одного. Ні? Тоді я сформулюю трохи інакше. Стюарт Джеймс О'Дейвен, про якого я тоді клопотався, — мертвий. Його розстріляли. Ірландський уряд, щоб врятувати його, свого часу зробив кроки, які не завжди відповідали дипломатичним тонкощам. І якщо зараз, через двадцять сім років, ви, досліджуючи життя людини, назвете її Стюарт Джеймс О'Дейвен і стверджуватимете, що він ірландець, хоча насправді він і не той і не другий, то, розумієте, цей вітер може перетворитись на ураган.

Мейволд не розумів нічого, хоча ніколи не вважався тугодумом і докладав зусиль, аби побачити тут зв'язок. Але все, що йому спадало зараз на думку, здавалося абсурдним і заплутаним, і всякі подальші роздуми — то лиш марна трата часу й сили. Тому він і не думав.

— Я вас справді не розумію, містере Керней. Але постараюся збагнути в ході нашої розмови. — І подумав: «Ця людина каже мені надто багато, але тон розмові повинен задавати я». — Давайте розглянемо це поступово. Почнімо з самого початку. Хоч як це дивно, але, здається, ви обізнані з моїм рукописом. Можу я дозволити собі спитати: звідки?

— Я його, звичайно, не читав. Але приблизно знаю, що ви написали про О'Дейвена.

— Звідки?

— Я вас прошу! Про це відомо у зацікавлених колах.

— Які кола ви маєте на увазі?

— Осіб, яких із певних міркувань цікавить минувшина. Наприклад, історики або колишні політики. Але хіба це так важливо? Вас набагато більше мусило б…

— Я вже сказав: усе по порядку. Бо, власне, не люблю, йоли хтось порпається в моєму письмовому столі. А саме в останній час… Крім моїх співробітників та видавництв у Дубліні і в Мюнхені, мого рукопису не знає ніхто. І я нікому не доручав вести про нього мову. Отже, звідки ви знаєте характер моїх досліджень?

Мейволд говорив різко, але не поспішав. Зараз він стиснув губи, наче сказав усе, що треба було сказати. Погляд його став твердий.

А Керней? Він, здається, був невдоволений чи навіть ображений. Але це враження дуже швидко розвіялось. На обличчі вималювався вираз зверхності. Та ще самовдоволення. Сидів він цілком спокійно й змовницьки усміхався, для чого, власне, не було ніяких підстав.

— Ви мені подобаєтесь, містере Мейволд. І це полегшує мою справу. Я й уявляв собі вас саме таким. Але ви безпідставно запідозрюєте якісь махінації. Містер Бріт, ваш видавець у Дубліні, запитав мене, чи не написав би я передмову до вашої книжки. І тоді…

— Яку передмову?

— Для вас це, мабуть, мало бути несподіванкою. Але ж ви бачите, я не вмію нічого приховувати. Одне слово, ваша книжка повинна вийти з моєю передмовою, звичайно, схвальною передмовою, яка чітко підкреслить ваші наукові заслуги.

Мейволд підскочив. Це було радше смішно, аніж погрозливо, оте, як він підхопився з великого шкіряного крісла, став не більший, а ще миршавіший і непоказніший.

Від обурення він аж затремтів, перестав логічно мислити, втратив самовладання, позбувся навіть отих кілька гранів дипломатії, які подарувала йому доля. Але серйозне, як і досі, проте надзвичайно вдоволене обличчя його відвідувача вплинуло на нього трохи заспокійливо.

Він сів знову.

— Моє обурення стосується не вас. Вибачте, будь ласка. Я поговорю з Брітом. Так не можна! А ви, ви погодились?

— Вельмишановний професоре! — Керней вимовив ці слова на трохи вищій ноті й зараз докірливо посміхався — так посміхається учитель до свого улюбленого учня, котрий напитав його явно щось безглузде. — Я весь час намагаюся нам пояснити, що книжка у її нинішньому вигляді взагалі не може вийти в світ. Чи з передмовою, чи без неї. Розділ про Стюарта Джеймса О'Дейвена необхідно змінити. Для вашої ж таки користі. Однак тепер, коли пересвідчились, що у вашому творі е серйозна помилка, то могли б і не прикидатися, ніби нічого не знаєте.

Мейволд болісно зітхнув.

— Поки що я насправді нічого не знаю, — сказав він, але це прозвучало досить невпевнено. Він був надзвичайно схвильований. Підвівся знову, вже повільно і з відчуттям власної гідності, хоча це далося йому не легко, пройшов повз Кернея до вікна, відчинив його й вдихнув на повні груди чистого, свіжого повітря.

Відчував, що в нього нічого не виходить. Взагалі він почував себе в цій розмові досить кепсько. Його партнер був дипломатично вишколений, а він, Мейволд, цілком безпорадний у таких справах. Але хіба річ тільки у цьому?

Він зачинив вікно й повернувся назад.

— Ви вирішили відповісти на мої запитання. Що ж, гаразд. Моє перше запитання: чи стосувалась ваша розмова з офіцером СС у сороковому році того самого Стюарта Джеймса О'Дейвена, який згодом працював у Берліні на фашистській радіостанції? Правда, що той офіцер передав вам вітання од О'Дейвена?

— Правда.

— Ви знали О'Дейвена особисто?

— Звичайно.

— Ще з Ірландії?

— Так.

— Ви зберігали тоді його особисті речі, які він хотів одержати назад. Як вони потрапили до вас?

— їх мені вручили іспанські органи влади. О'Дейвен був громадянином Ірландії, а я — ірландський посол у Мадріді. Цілком нормально.

— Нормально лише при умові, якби О'Дейвен перебував в Іспанії.

— Саме так воно й було.

— Коли? Коли ж О'Дейвен був в Іспанії?

— Точних дат я вам не можу назвати. У всякому разі під час війни між урядом Народного фронту і Франко. Я тоді, як ви знаєте, був акредитований у Мадріді. Тобто в республіканській Іспанії, з Франко наш уряд ще не мав тоді офіційних контактів. Одного разу, здається, в тридцять восьмому році, мені показали гребінець. На ньому було вигравійовано: «Save O'Daven!» Тобто «Врятуйте О'Дейвена!» Ми встановили, що цей гребінець таємно передали з в'язниці, яка була на території, захопленій Франко. Ми з'ясували також, що О'Дейвен — це ірландський журналіст і політик Стюарт Джеймс О'Дейвен з Дубліна. Але оскільки його Арештували за політичну чи військову діяльність, то руки н нас практично були зв'язані. Ірландія, як і більшість інших держав, зобов'язалась не втручатися у внутрішні справи Іспанії. Я знаю, що Гітлер і Муссоліні не дотримувались цих угод, але наш уряд не мав права чинити так само віроломно.

— Скажіть, містер Керней, звідки ви дізналися, що О'Дейвена арештували за політичну чи військову діяльність?

— З характеру в'язниці, звідки таємно передали гребінець. Це була військова в'язниця. Власне, колишній монастир, — пояснив Роберт Керней. — Келії на двадцять квадратних футів. Підлога вимурувана з цегли, стіни — з важкого сірого каменю, вгорі, аж під склепінчастою стелею, прорізано двоє маленьких вікон з гратами. Під стіною дерев'яний поміст — щось ніби на зразок ораторської трибуни. О'Дейвен використовував його як ліжко й сидів на ньому.

— Виходить, О'Дейвен боровся проти фашистів, звісна річ, у лавах Інтернаціональних бригад, і потрапив у полон. Здогадувались ви тоді про таке?

— Спочатку я вважав, що це неможливо, бо ж Франко дав наказ розстрілювати всіх полонених бійців Інтернаціональних бригад.

Спершу О'Дейвена мали намір обміняти на котрогось із полонених франкістських офіцерів. Тому й не розстріляли. Чому його пізніше пощадили, коли закінчилась війна в Іспанії, цього посол не знав.

Може, про нього просто забули, а винен у цьому був звичайний бюрократизм. У всякому разі О'Дейвена завжди тримали в одиночці, і він не мав ніяких контактів з іншими в'язнями.

— Його, як уже було сказано, не розстріляли зразу, і це викликало певні сумніви. Але згодом ми знали точно: О'Дейвен був офіцером П'ятнадцятої Інтернаціональної бригади, у тридцять сьомому році, важко поранений у битві за Брунете, потрапив у полон і кілька років провів у в'язниці.

— А це, очевидно, не хвилювало ваш уряд.

— Ви помиляєтесь: нас це дуже хвилювало. Зрештою втрутився навіть сам де Валера, хоч Франко тоді, мабуть, ще не існував для нашого уряду. Він послав йому конфіденціальну телеграму як католик католикові, апелюючи до релігійних почуттів.

— Добився де Валера успіху?

— Відповіді на телеграму не було, однак це ще нічого не свідчить про реакцію, яку вона викликала.

Несподівано О'Дейвен одержав у в'язниці певні пільги. Його виводили на прогулянку у двір двічі на день. Два рази по чверть години. Вранці звичне ходіння по колу, після обіду йому дозволялося виконувати різні вправи. Крім того, щоденно його параша випорожнювалась, її дезинфіковували вапном і карболовою кислотою. Поліпшилось і харчування. Та найголовніше — йому не треба було постійно мовчати: в'язневі дозволили вголос розмовляти — звичайно, з самим собою — і співати. Співав він тоді багато, як сам пізніше розповідав. Кому О'Дейвен мав дякувати за ці пільги, Корней точно не знав. Не знав також, коли вони вступили в силу. Вони не втратили своєї чинності до кінця, причому десь за два місяці перед втечею ще раз було поліпшено харчування, цього разу навіть значно.

— Отже, де Валера послав Франко телеграму. Що сталося далі, містере Керней?

— Тривалий час зовсім нічого. Тобто нічого щодо О'Дейвена. Що ж нам було робити? Становище перемінилося лиш тоді, коли закінчилась війна в Іспанії і ми офіційно визнали Франко. Тепер можна було вести переговори легально, і хтозна, що було б, якби…

— Якби що, містер Керней?

— Якби О'Дейвен перечекав розвиток подій, якби не діяв на власний страх і ризик, довірившись псевдодрузям. Я твердо переконаний, що ми б його витягли звідти живим.

О'Дейвен був зовсім непідготовлений, коли знайшов у камері таємну записку. Там було написано, що наступної ночі він повинен не спати. Та ніч видалась темною, хоч в око стрель. Крізь маленьке віконечко в камеру заглядала зірка. Увесь час лише одна. Він дивився на неї, аж поки почало миготіти перед очима. О'Дейвен не знав, чому він повинен не спати, і передумав усе можливе. Йому здалося, що вже минула північ, коли у дверях камери скреготнув і кілька разів крутнувся ключ. І знову тихо.

Через кілька хвилин він навпомацки добрався до дверей, обережно натиснув ручку вниз. Двері відчинились. У коридорі, ледь-ледь освітленому тьмяною лампою, не було нікого. О'Дейвен не наважувався вийти. Він боявся пастки. «Ви повинні мене зрозуміти, містер Керней, — пояснював він пізніше послові. — Я боявся бути розстріляний при спробі до втечі. Я знав, що таке бувало. Але тоді я почув…»

— Кому довірився О'Дейвен? І чому ви вважаєте, що псевдодрузям?

— Іспанським комуністам, містере Мейволд! О'Дейвен почув голос. «Сатагасіа!», а потім «товаришу!» За рогом коридора стояв чоловік. Він не вийшов звідти, а пише кивнув. О'Дейвен побачив, що той у береті і з бородою. «Camarada» і «товаришу» він сказав ще раз. О'Дейвен повільно пішов до нього. Чоловік ступив йому крок назустріч, схопив його за руку й потягнув за собою.

— Так, іспанські комуністи допомогли йому втекти. Не знаю, як назвати цю операцію, мужньою чи легковажною, н усякому разі, вона принесла О'Дейвену смерть. Нам передали його особисті речі, які залишились після нього — простирадла та білизну. Оскільки родичів він не мав, то я «першу зберігав ці речі в посольстві, а пізніше відправив їх в Ірландію, не знаю, що там з ними сталося.

— Стривайте, містере Керней, це все зараз другорядне.

— Чому? Ви спитали, як до мене потрапили особисті речі О'Дейвена. Я намагався відповісти на це запитання, може, занадто багатослівно, але так уже вийшло.

— Гаразд, я вас запитую, що тут спільного зі смертю О'Дейвена? Він був убитий при спробі втекти?

— Я цього не бачив, містере Мейволд. У березні тридцять дев'ятого року, коли закінчилась іспанська війна й за півроку до початку другої світової війни, ми мали змогу налагодити стосунки з новим урядом, країна перебувала в катастрофічному становищі. Минуло ще чимало часу, поки все трохи нормалізувалося. Але в той час Гітлер уже напав на Польщу, а згодом окупував половину Західної Європи. 1 хоч на рівні урядів з нами обходились запобігливо, однак середні й нижчі інстанції навряд чи були зацікавлені допомагати нам. Відтак нам доводилось, я вже про це згадував, часто братися за досить незвичні речі, щоб взагалі встановити хоч якийсь зв'язок з нашими людьми. Наскільки мені тоді вдалося з'ясувати, втечу підготували добре і спочатку все відбувалося без ускладнень.

О'Дейвен згодом не міг точніше пригадати, як він вибрався з в'язниці. Чоловік провів його по кількох коридорах, вони спускалися й піднімалися сходами, ішли через якісь приміщення, захаращені старим мотлохом, і нарешті пройшли через подвір'я.

За кілька хвилин вони були біля вузького й низького отвору, крізь який О'Дейвен вимушений був лізти ногами вперед. Через три-чотири метри він відчув під ногами твердий грунт: вони були на волі. Не кажучи ні слова, незнайомець узяв його під руку, й вони пішли до населеного пункту, вогні якого виблискували в долині. Перед входом у село зупинились під ліхтарем. Чоловік дістав з кишені штанів і дав О'Дейвену записку. Там було: «Ідіть до майдану біля церкви. З будинку вийде подружжя. Пройдіть за ним». Незнайомець попросив віддати йому записку, порвав її на дрібнесенькі клаптики, а сам зник.

О'Дейвен пішов повз перекособочені глиняні хати, орієнтуючись на шпиль церковної дзвіниці, що височів над дахами. Неподалік від майдану неквапливо йшли чоловік і жінка. Утікач не знав, чи це та сама пара, за якою йому треба йти слідом. Та оскільки більш нікого ніде не було, він і подався за ними. Зненацька ті розійшлися в різні боки, жінка завернула в якийсь провулок.

Такого він не сподівався і невпевнено поплентався за чоловіком. Але невдовзі позад себе почув кроки. Це була та сама жінка, вони взяли його всередину. Тепер уже всі разом вийшли із села й подалися польового дорогою. Зліва й справа стояли високі тополі. Іноді з-за хмари визирав місяць і кидав своє примарне світло на нічний краєвид. Приблизно за півмилі за селом стояв селянський будиночок.

— О'Дейвен, мабуть, десь переховувався, — сказав колишній посол, — бо на його слід напали лише через кілька днів.

Чоловік пішов до будиночка. Невдовзі у темряві крізь прочинені двері бризнуло світло. О'Дейвен зайшов всередину. Чоловік зачинив за собою двері й простягнув руку. «Camarada, товаришу!» — сказав він. Був він високий і дужий, а руки в нього жилаві й мозолясті. Потім зайшла в будинок і жінка. Обличчя її почервоніло від хвилювання. Вона обняла втікача, і на нього звалився потік слів, з яких він не зрозумів нічогісінько. Чоловік показав на рот, поворушив нижньою щелепою, наче жував, і звів догори брови. О'Дейвен кивнув. Жінка принесла хліб, вино, сир, ковбасу. Вони стояли перед ним і задоволено дивилися. Чоловік скинув пальто, зняв шапку, потім узяв у зуби люльку й зручно всівся. Що це мало означати? О'Дейвен захвилювався. Чоловік похитав головою, підняв руку й показав два пальці. О'Дейвен нічого не міг збагнути. Тоді й жінка зробила такий самий жест і приклала обидві руки до щоки, схилила голову й заплющила очі. Нарешті О'Дейвенові дійшло: йому пропонували виспатись і перебути тут два дні.

— Ви кажете, що люди, які допомогли О'Дейвену втекти з в'язниці, комуністи. Звідки ви це знаєте, містере Керней?

— Від службових осіб, яких ми опитали. В усякому ралі вони були противники Франко. Крім того, декого з них упіймали і від них дізналися про приблизний шлях втечі. Цей шлях вів, як і здогадувались, на північний схід, аж до Піренеїв.

О'Дейвен досить швидко оговтався і зрозумів причину свого вимушеного притулку. Багаторічне ув'язнення настільки висотало його сили, що він без перепочинку не зміг би перебороти труднощів, які на нього чекали. Через дві доби на світанку прибув чоловік на мотоциклі. На ньому надто простора шкіряна куртка, а сам він геть не схожий на подружжя: скупий на слово, майже грубий. Прибулий звелів О'Дейвену сісти на заднє сидіння й дав газу, перш ніж той устиг попрощатися зі своїми господарями.

Вони їхали без перепочинку, і вже під обід О'Дейвен міг розпізнати на горизонті темні обриси Піренеїв. Одного разу їм довелось заховатися в лісі, бо по дорозі рухалась військова колона.

— О'Дейвена практично передавали з рук у руки. Все було підготовлено до дрібниць, операція відбувалась майже з військовою точністю. Іспанські чиновники згодом вважали, що тут брали участь навіть деякі підрозділи розбитої республіканської армії, хоч я в це не вірю, а провідник, який мав перепровадити О'Дейвена через Піренеї, був нібито офіцером, принаймні так нам твердили.

Вони сиділи на березі річки й чекали майже три години. Мотоцикліст і тепер не промовив жодного слова, а О'Дейвен не зважувався порушувати цю мовчанку. Стемніло досить швидко, і тут із темряви до них раптом підійшов ще одип чоловік. Волосся в нього майже біле, руки довгі й сухі.

— Adelante! — сказав він. — Ходімо!

Це був страшний марш. Спочатку вони йшли полями, потім піднялися на пагорб, схожий на виноградник, нарешті добрались до сірої стрімкої гірської стіни. Чоловік іноді хапав О'Дейвена обіруч і притискував його до землі. Потім вони довго прислухались, чи старий сам пробирався трохи вперед, а його супутник вимушений був подовгу чекати. Дорога стрімко піднімалася в гори. Земля була грузька, мокра і налипала до взуття. Коли О'Дейвен оглядався назад, то в нього складалося враження, ніби вони відійшли недалеко, бо дуже близько були вогні населених пунктів.

Вони піднімались все вище й вище. Чоловік допомагав своєму супутникові, як тільки міг.

О'Дейвен попросив його трохи перепочити, але провідник не погоджувався. Він підніс йому до очей годинник із світними цифрами. Обидві стрілки показували одиницю. «Ще три години, і тоді буде світло!» — сказав він ламаною мовою й підняв утікача. Дерева ставали дедалі нижчими, нарешті й зовсім змиршавіли, і втікачі добрались до першого м'якого снігу, який у міру їхнього просування вперед твердішав і поступово перетворювався в наст. Голі скелі вкривав густий мох. Нарешті вони опинились на вершині гірського хребта, і О'Дейвен відчув, що не зможе ступити далі ні кроку. Старий теж важко дихав, вони обоє спустилися на землю. «Десять хвилин», — сказав провідник. О'Дейвен розстебнув сорочку аж до пояса, незважаючи на холод. Хвилини промайнули, мов секунди. Вони знову вирушили в дорогу. Гори оповив густий, холодний туман. Стежка збігала тепер рівненько, нею навіть легко було спускатися вниз. Ішли вони з годину, старий раптом зупинився, показав ліворуч, потім праворуч і просичав: «Жандарми!»

Ступали вони зовсім обережно. «Adelante, adelante, — шепотів провідник. — Швидше, швидше!..»

О'Дейвен уже неспроможний був рухатись, але напружив останні сили, бо голос старого звучав стурбовано.

— Їм залишалось дуже небагато. Вони були на північному схилі гір, майже на французькому боці. До них гукнули, але вони побігли, і тоді…

О'Дейвен пізніше розповідав містеру Кернею, що цієї миті вони бігли так, ніби їх переслідував сам чорт. Їх ще ніхто не помітив, але О'Дейвен думав, що переслідувачі вже за спиною в них. Бігли вони вниз, старий — попереду. О'Дейвен ледве тримався на ногах, падав, збирав останні сили й біг далі. Ноги — ніби налиті свинцем, у роті з'явився кислий присмак, горло й легені пекло наче вогнем. У вухах стугоніла кров, він стиснув кулаки, а небо світлішало й світлішало, затягувалось блідою голубінню, отруйною голубінню, так йому принаймні здавалося.

Раптом старий попереду зупинився, уп'явшись очима в напівзруйнований негодою прикордонний стовп, підняв догори руки й затанцював довкола цього стовпа. Він сміявся, щось вигукував. «Франція, Франція… Ми врятовані».

— У них ударило кілька куль, продірявили, зробили з них решето, казали нам. Обидва вони були мертві. Так, містере Мейволд, а цього могло б і не бути. Але, думаю, нам слід знову повернутися в сучасність.

Мейволд дивився прямо перед себе. Він спробував уявити собі мертвого О'Дейвена, але це було нелегко, оскільки ніколи не бачив його живого. Одначе уявив собі ситуацію, і картина, яка виникла в нього перед очима, зіпсувала йому настрій.

Повільно добираючи слова, він сказав:

— У Берліні живе мій колега, він твердить, що О'Дейвен загинув в Іспанії. Правда, він неточно визначив час і місце загибелі, але зараз це несуттєво. Коли, ви кажете, відбулася ця втеча?

— У сороковому році.

— Виходить, О'Дейвен помер у сороковому… На три роки пізніше, ніж думає собі Майнк. Ви бачили труп?

— Так. Звичайно, не в натурі. Нам показували фотографії. О'Дейвена легко можна було впізнати.

Він стояв перед бістро в неокупованій частині Франції. Знімок зробили його французькі друзі. О'Дейвен показував його Кернею, коли розповідав про свою втечу. «Я вже в добрій формі, — сказав він. — Рана на шиї незабаром заживе. Отже, я чекаю вказівок від вас, містере Керней. Ваша пропозиція відправити мене до Ірландії сповнює мене великою радістю. Ви представляєте в Іспанії нашу батьківщину. То в чиї ж руки мені надійніше віддати свою долю? Я вам довіряю так само, як своїм товаришам тут і тим людям в Іспанії, котрі колись допомогли мені. До побачення в Дубліні, містере Керней. Навіть якщо ми залишимося з вами політичними противниками, я вам завжди з великою повагою потисну руку».

Керней не хотів зараз думати про це. Не тому, що його гризли докори сумління. Йому стало трохи неприємно, бо помітив на собі погляд Мейволда, на якого ця розмова, видно, справила сильне враження.

Не відводячи очей, професор Мейволд спитав:

— Ви бачили цю фотографію ще до зустрічі з офіцером СС у Південній Франції?

— Так.

— І вас не здивувало, що вам раптом передали вітання від О'Дейвена?

— Я доклав зусиль, аби не показати цього. Але ж ви розумієте, що його прізвище мені випалили небезпідставно.

Посол і офіцер СС говорили, між іншим, про те, щоб знайти відповідну особу, яка могла б, так би мовити, виступити в ролі посередника між Німеччиною та Ірландією. Посередника не в мовному, а в політичному відношенні.

— Для цього потрібна була людина з великим авторитетом в Ірландії, чия політична репутація не ставилася б під сумнів і яку можна було б використати, мов рекламу для нацистів.

— Щось подібне. Але такі міркування висловили німці, це я хотів би особливо підкреслити. Тому й було названо ім'я О'Дейвена. Я можу лише підтвердити, що в нас на батьківщині, особливо серед простого люду, він був дуже популярний. Але хіба це мало значення? Стюарт Джеймс О'Дейвен був мертвий. І тут мого партнера прорвало. Він, мовляв, не мертвий, а живе собі, розкошуючи, в Берліні й готовий виконувати потрібну роботу, якщо ірландський уряд згоден.

— Ви коли-небудь бачили його?

— Прохання моє відхилили. Спершу німці. Потім і наш уряд порекомендував мені облишити ці спроби.

— Отже, О'Дейвена ви не бачили?

— Як посол Ірландії в Іспанії, ні.

— А як приватна особа, неофіційно?

— Неофіційно я… Неофіційно я таки познайомився з людиною на ймення Стюарт Джеймс О'Дейвен. Але це був не наш О'Дейвен. Схожий на нього, приблизно його віку, але не він.

— То хто ж то був? Шахрай, якому дали ім'я О'Дейвена?

— Такого я не можу твердити беззастережно. Може, він і справді так звався. Адже в Ірландії не один Мейволд, не один Керней.

Професор кивнув. Сидів він нерухомо, заплющивши очі. Тихо спитав:

— Де ви бачили псевдо-О'Дейвена, містере Керней?

— Цього я не хотів би казати. Наш уряд велів мені уникати особистих зустрічей. Я діяв на власний страх і ризик.

— А коли це було?

— У тому ж самому сороковому році.

— Ви його тільки бачили? Чи й розмовляли з ним?

— Я вже сказав, що не хотів би про це давати детальних пояснень.

Професор Мейволд кивнув знову. Але цього разу вже подивився на Кернея.

— А що сталося з американським журналістом? Оскільки ви знаєте мій рукопис, то знаєте, що він неодноразово зустрічався зі Стюартом Джеймсом О'Дейвеном, ірландським диктором радіомовлення у Берліні. Американець ніколи не сумнівався, що це справжній О'Дейвен.

— Ніхто не сумнівався, пане професор. Навіть усі ірландці, які слухали його радіопередачі, були переконані, що до них звертався їхній земляк. Але що це доказує?

— Дещо таки доказує, безперечно. Хоч би те, що ця людина в Берліні, очевидно, дуже любила наш народ і добре його знала. Не лише тому, що так блискуче оволоділа гаельською мовою. Всю нашу історію, наші традиції, навіть наївні дитячі вірші — усе він використовував у своїй роботі. Ви ж знаєте, яку послугу він зробив цим репертуаром антигітлерівській коаліції. — Мейволд підвівся, пройшов туди-сюди по кімнаті. — Якщо лише добре подумати, то чи не заслуговує ця людина такого самого визнання й такої самої вдячності, які належало б висловити й О'Дейвену? Отже, не О'Дейвен, а хтось інший наважився на цю небезпечну гру й заплатив своїм життям. Та хіба наслідки роботи зменшились? Звичайно ви маєте слушність, розділ мені треба переробити. Зрештою, зміни стосуватимуться лише деяких місць. Власне, скрізь там, де зазначено ім'я О'Дейвен, я додам: «або та людина, котра видавала себе за нього». Це на кілька годин роботи. Решта все залишиться. Навіть кінцівка розділу й останнє повідомлення «Grobdeutsche Rundfunk»[10]. Ірландською мовою двадцять п'ятого лютого сорок п'ятого року, коли незнайомий голос, який вийшов в ефір, дав перекручений код. Ви пригадуєте: мир, могила, підвал, склеп? Усе це залишиться. Залишиться і спадщина, спадщина О'Дейвена, чи, якщо хочете, людини, котра себе за нього видавала. Що ви на це скажете, містере Керней?

Колишній посол слухав з явним подивом. Може, навіть;і неприємним відчуттям, бо на лобі в нього прорізалася зморшка невдоволення. Минуло кілька секунд, перш ніж він відповів.

— Я, звичайно, не можу давати вам якихось інструкцій, — сказав він підкреслено мляво, наче це дуже мало обходило його, — але чи не легковажно ви чините?

— Чому? Основна помилка в моїй книжці, про яку ви сказали, буде усунена. З вашою допомогою, за що я вам щиро вдячний. Не бачу причини…

— Гаразд, пане професор. — Керней усміхнувся знову, і зморшка невдоволення зникла. — Це ж не перша ваша публікація. Вам краще знати, що можна, а що — ні. Крім того, я докладно спинюсь на цьому у своїй передмові.

— Не обов'язково. Я далі не можу терпіти жодних зволікань! Книжка повинна нарешті вийти!

— Зволікання так чи інакше будуть, містере Мейволд. Передмову я закінчу не раніше, ніж на початку наступного року.

— Та це ж неможливо! Якщо так, то облиште цю нікчемну передмову. Мені вона непотрібна, я не хочу ніякої передмови! У всякому разі — не такою ціною.

На обличчі Кернея з'явився крижаний вираз.

— Усе-таки я постараюсь написали не нікчемну передмову, — сказав він і підвівся.

Професор Мейволд заквапився виправити свій ляпсус.

— Під словом «нікчемний» я мав на увазі, що взагалі нерозумно передувати текстові книжки будь-які зауваження, навіть Коли вони написані так блискуче, як це можете зробити ви, в чому я абсолютно певен. Книжка повинна говорити сама про себе.

— Не будемо про це сперечатися. Доручення я одержав від вашого видавця і виконаю його. Згода, ба навіть настійне прохання мого колишнього міністерства є.

Мейволд подумав, що чогось не дочув.

— Та чорт забирай! — вигукнув він зі злістю. — Хто ж розпоряджається моєю книжкою? Хто до неї втручається весь час?

Роберт Керней скинув брови вгору. Зараз він знову став справжнім досвідченим, дипломатом. Легенько всміхаючись, трохи гугнявлячи, він сказав розкланюючись:

— Я не роблю нічого іншого, крім того, що робив усе життя: виступаю за інтереси своєї батьківщини. Прощавайте, пане професор!

Мейволд слухав, як віддаляються кроки його гостя, долинуло кілька слів, котрими Керней обмінявся з секретаркою, потім двері зачинилися. Трохи згодом зайшла міс Дрейтон.

— Можна подавати чай?

Він кивнув. Дивився, як вона накривала на стіл, потім обоє сіли. Міс Дрейтон наливала, вони пили й мовчали, цього разу тільки вдвох — без старого Кліффа, та й без містера Пірсона. Мовчання здавалося звичним, однак було в ньому щось своєрідне. З вигляду Мейволд здавався стомленим і постарілим. Коли їхні погляди зустрічались, він ніяково всміхався, одного разу навіть голосно засміявся й похитав головою.

З його поведінки можна було вичитати не зречення, не капітуляцію. Мейволд знав, що він не здасться. Його лиш опосіла вбивча втома, та відчувалося глибоке виснаження. Зненацька він відчув свій вік.

Зрештою професор махнув рукою, що мало означати: та все це байдуже. Потім незграбно підвівся й, трохи крекчучи, пішов до письмового столу. Дістав листа до професора Майнка, переглянув його й віддав міс Дрейтон.

— Порвіть його і принесіть папір. Напишемо Майнкові нового листа.

Міс Дрейтон довелося чималенько попрацювати цього вечора. Послання вийшло довге, до листа додали ще багато сторінок з рукопису Мейволда. Професор вирішив сам віднести пакет на пошту. До нього повернулось колишнє завзяття, він був майже радісний, і цей настрій не покинув його навіть тоді, коли повернувся Пірсон. Він стояв у вітальні в капелюсі й пальті, на одязі блищали краплини дощу, а сам закляк, тримаючи в руках копію листа, бігаючи по пій тупими, порожніми очима. Але Мейволдові здалося, що в них уперше заіскрилося збудження, гнів чи, може, навіть ненависть.

12

— На додачу до псевдо-О'Дейвена з'явився псевдо-Мейволд, товаришу майор. Це вже якось клеїться.

— До чого клеїться? — спитав Лауренцен.

Манфред Госс знизав плечима й виглянув з вікна службового автомобіля, в якому вони сиділи обидва.

— До даного випадку, — сказав він нарешті.

Розмова з фрау Петере у «Лінденкорсо» навела його на одну думку. Якщо професорові Мейволду зараз справді виповнилось сімдесят років, то він аж ніяк не міг зустрічатися з Майнкому Мюнхені. Найважливіше зараз визначити, чи йому таки сімдесят років.

Оскільки фрау Петерс перебувала за кордоном, то Госс звернувся до її шефа професора Кауфгольда і, звичайно, до Майнка. Усі публікації ірландського вченого, які можна було дістати, одразу ж переглянули, аби дізнатися хоч що-небудь про вік автора. Але, крім одного речення, де Мейволд згадував голодовку ірландського бургомістра міста Корка у 1920 році, там більш нічого не було. Результат пошуків хоч і не підтвердив, але й не заперечив здогадів Госса.

Майнк сприйняв це повідомлення з суперечливими почуттями. Воно зачепило його за живе і водночас розчарувало.

— У ваших словах є певний сенс. За багато років листування з Мейволдом у мене склалося враження, що я маю справу з немолодим і багатим на життєвий-досвід ученим. У Мюнхені я побачив майже свого однолітка, у якого ні життєвого досвіду, ні зрілої врівноваженості, а сам він радше схожий на регбіста. Та й жив він не в тому готелі, де решта учасників симпозіуму. Я не кажу, що він видався мені несимпатичним, бо шукав би виправдань заднім числом, а це не так. Я був розчарований, зізнаюся вам щиро. Розчарований, бо він зі своїм світоглядом не відповідав моїм уявленням про нього. Однак усе винагороджувалося науковим успіхом, якого, як тоді мені здалося, я досяг. Але тепер він опинився під сумнівом.

Це був дуже важливий момент, і Госс знову згадав його зараз. Автомобіль їхав вздовж Карл-Маркс-алеї, нарешті звернув на Кепенікерштрассе. Майор уважно слухав, іноді щось уточнював, але утримувався від будь-яких коментарів. Тому Госс весь час гарячкував, наче йому неодмінно треба було когось переконати.

— Неправильні передумови обов'язково призводять до неправильних висновків. Якщо той чоловік у Мюнхені не професор Мейволд, то він і не передав його поглядів. Інакше цей трюк не мав би ніякого сенсу. Отже, справжній професор Мейволд дотримується іншої думки, аніж та, яку від його імені висловили у Мюнхені. Виходить, він не відстоює точки зору, що Стюарт Джеймс О'Дейвен загинув в Іспанії. Отже, Майнка (а через нього й нас!) хотіли ввести в оману. А це може означати одне: ми не повинні знати, що О'Дейвен перед закінченням війни жив у Берліні.

Майже у відчаї Госс ледь не вигукнув: «Боженьку, як важко збагнути те, чого він насправді не зробив!»

Свого начальника він знав досить добре. Вони вже працювали разом кілька років, набули однакового досвіду, досягли однакових успіхів, знали один про одного все і не могли приховувати нічого між собою чи про себе.

А що Лауренцен ніби лиш поверхово зупинився на словах Госса, не було, звичайно, ознакою байдужості. Госс здогадувався, що майор намагався узгодити щойно почуте з власними думками, які були спрямовані на інше.

Отож-бо він і не здивувався, коли через кілька хвилин Лауренцен раптом дістав з кишені піджака записник. Подив прийшов згодом. Лауренцен не почав, як сподівався Госс, викладати нові дані, не ставив він і додаткових запитань. Він лише дістав з книжечки фото й подав його капітанові.

— Це він.

— Хто?

— О'Дейвен. Фотографія з його особової справи, яка зберігається в Потсдамському центральному архіві.

Манфред Госс далі не розпитував. Він відчув, як зупинилось його серце, сковане неймовірним напруженням. Він обережно взяв фото в руки. Розглядав його наче скарб, наче величезну коштовність.

Стюарт Джеймс О'Дейвен. Вузька голова, худорляве обличчя. Світле волосся зачесане на лівий бік й ледве трималося купи. Міцні вилиці, щільно обтягнуті гладенькою шкірою. На лобі зморшки. Великі очі, погляд трохи задумливий. Звичайна посмішка, яка буває на фотографіях для документів, напружена, — з неї нічого не прочитаєш. Гостре підборіддя, на шиї темна пляма, мабуть, шрам. Темний піджак, картата сорочка, однотонна краватка.

Чи могла відповісти фотокартка хоч на одне з багатьох запитань? Госс розглядав її довго й уважно. Він думав, що щось роздивиться на ній, щось розпізнає, може, оту незлу лукавість, якою світилося все обличчя. О'Дейвен не був, очевидно, позбавлений гумору. У ньому вгадувалося щось відверте, майже доброзичливе. Отже, людина без прихованих думок. Потім знову перемагало враження, що він був коли й не залізною, то дуже рішучою людиною. Причому без простодушної впертості, в ньому переважала привітність.

Але чи справді все це побачив Госс на фотокартці? І про що воно могло свідчити?

Капітан підвів погляд і глянув на Лауренцена. Той мовчки кивнув у відповідь. Можна гадати, що почуття в обох були однакові, що ж до думок, то вони в них безперечно однакові: то величезний успіх, що в них є фотографія, незалежно від того, яке враження вона спершу викликала.

Госс віддав фотокартку. Вони про неї не говорили, зате Лауренцен прочитав свої записи:

— «Стюарт Джеймс О'Дейвен, народився двадцять восьмого червня тисяча дев'ятсот першого року в Дубліні, національність — ірландець, професія — журналіст, віросповідання — католик, родинний стан — неодружений. Особова справа в імперському міністерстві пропаганди ведеться з сьомого грудня тисяча дев'ятсот сорокового року. Платня — згідно з римським чотири «В» дванадцять, спецплатня згідно з ДТА три, додаткові пільги за цифрою п'ять». Жодного запису про порушення чи заохочення. У заяві, написаній власноручно, зазначено, між іншим: «З 1936 року живу у Великій Німеччині… Спочатку працював на ірландські й англійські газети, з 1939 року пишу переважно для націонал-соціалістичної преси… Арійського походження… Знання мов: ірландська й англійська — досконало, крім того, німецька…. переконаний, що можу найкраще послужити своїй батьківщині, коли беззастережно виконуватиму розпорядження фюрера в його героїчній боротьбі проти нашого спільного ворога — Англії. Берлін, п'ятого грудня 1940 року». Автобіографії чи анкети в особовій справі нема.

Госс сказав:

— П'ятого — заява, а сьомого вже на роботі. Варто уваги, чи не так?

— А ще одна деталь?

— Ви маєте на увазі: «З 1936 року живу у Великій Німеччині»? Не можу нічого сказати. Невже професор Майнк помилився? Обманути так, як це зробили з ним у Мюнхені, могли кого завгодно, а за те, що він не додумався попорпатися у Потсдамському центральному архіві, йому ніхто не докорятиме. Його О'Дейвен боровся й загинув у Іспанії. Для такого висновку в нього є досить надійні джерела.

— Отже, два О'Дейвени. Один — в Іспанії, другий — у Берліні. І два Мейволди. Один у Дубліні, другий у Мюнхені. Може, й дві Беати Келлер?

— Чому ви так подумали про фрау Келлер? — здивовано спитав Госс.

— Бо це прізвище теж значиться в особових справах геббельсівського міністерства пропаганди. В тому самому списку, що й О'Дейвен. Очевидно, обоє працювали в одному відділі. Беата Келлер народилася дванадцятого квітня тисяча дев'ятсот двадцять першого року.

— Тоді ж народилась і фрау Келлер з Нествіка!

— Авжеж…

— Але…

— Що «але»? Ніяких «але». Фрау Келлер запевнювала, що не знає ніякого Стюарта Джеймса О'Дейвена, а це не витримує критики. Вона брехала. Принаймні дещо замовчала. Правда, прогалини в її свідченнях було й так видно. А тепер вони просто безперечні, та й годі.

— Ясно, товаришу майор. Не пастор Нійтман, а фрау Келлер опікувалася всі ці роки могилою О'Дейвена. І саме вона, мабуть, і є ота дівчина, яка брала участь у його похороні. Пригадуєте: молоденька дівчина в літньому пальті і таке інше. Але чи не слід нам якомога швидше…

— Уже зроблено. Товариш Гайнсен поїхав у Нествік.

— Як він сприйняв це повідомлення?

— Ви ж його знаєте. Він завжди почуває себе трохи ніяково, коли помиляється в людині, до котрої раніше ставився з довір'ям. Цю якість я в ньому особливо ціную. Він узяв з собою фотокартку з особової справи Келлер. Отже, ота фрейлейн Келлер з Берліна. Він сказав, що там взагалі нема ніякої подібності. На фотографії молоде, наївне обличчя з сяючими очима, котрі безтурботно й радісно дивляться на світ. Фрау Келлер у Нествіку зовсім, мовляв, не подібна до цього типу людей. Розумна й милосердна жінка, в очах у неї світиться доброта, але ці очі аж ніяк не радісні. Я нічого не зміг сказати, бо жодного разу не бачив фрау Келлер. Але це, гадаю, можна підправити.

Манфред Госс кивнув.

— Я теж так думаю. — А за кілька хвилин додав: — Не можу збагнути, чому ця жінка не сказала зразу правди. Вона ж, очевидно, могла здогадатися, що ми рано чи пізно самі доберемося до її таємниці.

— Так однозначно я б цього не формулював, товаришу Госс. Не забувайте, що Гайнсен розпитував її лишень у загальних рисах. У нього й завдання тоді іншого не було. Я певен, що тепер, коли Гайнсен запитуватиме конкретно, н це він зробить неодмінно, вона вже не мовчатиме. Бо це означало б…

Лауренцен не продовжував думки, і замість нього це зробив Госс:

— Бо це означало б, що в неї є підстави мовчати. А я не розумію… Якщо буде доведено, що вона брала участь у похороні О'Дейвена, людини, яку вбили нацисти, то…

— Тут ще треба дещо з'ясувати, товаришу Госс. Здається, цей випадок набирає масштабів, і наші колишні міркування… Хвилинку, я гадаю, ми вже приїхали. Поговоримо про це пізніше.

Машина зупинилась перед котеджем. На воротях, що вели в сад, виднілася цифра «12», вивіски з прізвищем не було. Не запитливий погляд Госса Лауренцен пояснив:

— У Потсдамському центральному архіві я знайшов адресу, за якою О'Дейвен жив під час війни. Це ось тут, на Фрідріхсгагені. Як пощастило встановити, він наймав помешкання у родини Бендер. Старих Бендерів уже немає в живих, а будинок вистояв усю війну без серйозних пошкоджень. Зараз у ньому живе їхня дочка. Я попередив, що ми навідаємо її. Вона заміжня, прізвище її тепер Мургау. Роземарі Мургау, сорока двох років.

«Сорок два, — подумав Госс, виходячи з машини. — Отже, в кінці війни їй було двадцять. Ще одна молоденька дівчина на той час, коли загинув О'Дейвен».

Манфред Госс з великим інтересом очікував розмови.

Спершу вона справляла враження заводної ляльки, пружина якої накручена навічно. Вона не могла спокійно сидіти, майже не могла спокійно слухати і починала торохтіти ще до того, як Лауренцен закінчував запитання. Була вона уособленням самої радості, а свіжістю, здавалося, могла заразити будь-кого.

— Джеймс О'Дейвен? Та ще й як я його знала! Це ж моє перше кохання. Мені тоді було п'ятнадцять, лиш подумайте, ще дівчисько. Йому під сорок. Поселився він у нас V сороковому. Десь перед різдвом. Я страшенно в нього запихалася. Першого ж дня. З вигляду він був чудовий. Високий, стрункий, не худий, справжній мужчина, таким він був у моїх очах. Коли починав сміятися, то в мене наморочитись голова. Слово честі. А він сміявся часто. Можете собі уявити… Для нього я, звичайно, була дівчинкою, майже дитиною. Але я могла звертатись до нього на «ти», іноді він навіть мене цілував, наприклад, у день народження чи на Новий рік. Мені тоді було так смішно!

Цьому торохтінню не видно було кінця-краю, і офіцери й не мали б нічого проти, бо в такій балаканині іноді можна почути цікаві деталі. Але зараз вони вирішили з'ясувати найголовніше.

— Хвилиночку, фрау Мургау. Давайте спершу уточнимо, чи ми маємо на увазі одну й ту саму особу. — Лауренцен поклав на стіл фотографію з особової справи О'Дейвена. — Цей чоловік жив тоді у ваших батьків?

Вона лиш мигцем глянула на фотокартку.

— Ой, Джеймс! Він тут трохи худіший, але це він.

— Ви його запам'ятали іншим?

— Повнішим, я б сказала. Та ви самі можете переконатись. У мене багато його фотографій. Не хочете подивитись?

Перш ніж Лауренцен встиг відповісти, вона підстрибом кинулась до шафи, присіла перед нею й почала порпатись у шухлядах, не замовкаючи ні на хвилину.

— Джеймс став майже членом нашої родини. Мої батько й мати чудово з ним ладнали. Він був чуйний, добродушний і завжди щось приносив із собою. Каву, цигарки, масло, муку. Все, з чим щораз ставало трудніше. У Джеймса були добрі зв'язки. Тільки ви не подумайте, ніби мої батько-мати жебрали. Він робив це все з власної волі. Він зразу бачив, коли потрібна чоловіча допомога. Рубав дрова, допомагав батькові на дачі, одного разу навіть повісив нові штори для затемнення вікон. Джеймс усе робив дуже вправно.

А чому б і ні? Лауренцен і Госс кивнули погоджуючись.

Потім фрау Мургау сіла між ними, поклавши на коліна справжню гору фотоальбомів, які вона поспіхом перегортала, трохи нервово й різко, та це, здавалося, було в її звичці.

— Гляньте сюди. Оце — Джеймс. Це — моя мати, а оце у баварській літній сукні — я. Батько фотографував. Це було на різдво сорок першого року. Ви звернули увагу, що Джеймс тут значно повніший на обличчі, ніж на вашій фотокартці?

Вони погодились. І їм весь час доводилось погоджуватись, бо знову й знову бачили його, Стюарта Джеймса О'Дейвена. Він у самій сорочці сидів за столом, у коротких штанях рвав вишні, читав, ходив на прогулянку. Чим частіше вони його бачили, тим більше звикали до нього, тим звичайнішим видавався він їм. Не було в ньому нічого особливого, нічого героїчного й нічого демонічного. Людина, як і тисячі інших, сказав собі Госс.

Ось О'Дейвен грає на гітарі. Дуже виразний знімок, Джеймс дивиться прямо в об'єктив. Тут він у спортивній сорочці з розстебнутим коміром. Госс пошукав шрам, який видно було на архівній фотокартці, але не знайшов його. Під знімком олівцем було написано: «Шовковий парасоль, віник, вони ходили разом молитись — зімзела, замзела, дурла зін, гора йде до Магомета. Джеймс у свій сороковий день народження».

Фрау Мургау пояснила:

— Він грав з задоволенням. Стара ірландська народна пісня. Я її ще й сьогодні наспівую своїм дітям.

Вона вже хотіла була заспівати, але Лауренцен перепинив її.

— Пан О'Дейвен розповідав про свою батьківщину?

— О так, безперечно. При нагоді. Але, здається, не дуже охоче.

— Були у нього власні фотокартки? Маю на увазі знімки з Ірландії, може, пори юнацьких років?

— Ні. Жодної. Абсолютно нічого. Мені це здавалося трохи дивним. І те, що з Ірландії він ніколи не одержував ніякої кореспонденції.

— Це вас дивувало?

— Так, звичайно. Моїх батька й матір теж. Коли вони його запитували, то він казав, що він самотній на цілому світі. Але це він говорив, так би мовити, не зі слізьми на очах, а цілком нормально. Маю на увазі — зовсім не скорботно.

— А були в нього… Ох, стривайте, фрау Мургау. Перегорніть, будь ласка, назад. Ось пан О'Дейвен стоїть біля вас перед дверима. Це в цій кімнаті?

— Так, а що?

— Це ті самі двері? Ви тут щось перебудовували?

— Перебудовували, так. Розширили дитячу кімнату, таким чином кімнати, де жив Джеймс, не стало. Але оці двері, ні, вони залишились такі самі, як і були.

Лауренцен звернувся до Госса.

— Зміряйте, будь ласка, висоту.

Фрау Мургау, мабуть, здивувала загадкова поведінка її гостей, проте дюймову лінійку вона принесла.

— Метр дев'яносто, — доповів Госс.

— Вони вищі від нього на десять сантиметрів. Отже, зріст О'Дейвена приблизно метр сімдесят вісім — метр вісімдесят.

Госс кивнув. Зріст збігався з даними доктора Зенфтмана.

— Дякую, фрау Мургау. Дякую і за альбоми, — сказав Лауренцен. — Згодом ми їх детально подивимось, якщо ви дозволите. А зараз я хотів би вас дещо спитати. Ви знаєте, де працював О'Дейвен?

— На радіо. Ірландською мовою передавав німецькі, вісті.

— Це він вам сказав?

— Мені чи батькові, я вже не пам'ятаю. В усякому разі це не було таємницею.

— У нього був якийсь визначений робочий час?

— Думаю, що ні. Крім вечорів. Вечорами він рідко бував удома.

— Ви можете щось сказати про його політичні переконання?

— Він був нацистом. Точніше, прихильником нацизму, бо в нацистській партії, мабуть, не перебував. У всякому разі не носив їхнього знака. Але за переконаннями… Був навіть дуже фанатичний…

— І в чому полягав його фанатизм?

— Власне кажучи, в усьому. Якогось особливого прикладу назвати не можу. Принаймні зараз1 не можу згадати жодного. Але якщо поряд з людиною проживеш добрих три роки, то вже маєш про неї певне уявлення. Джеймс часто керувався своїми почуттями, знаєте? Або ні, я не так висловилась. Маю на увазі ось що: у нього були переконання, і він їх вперто дотримувався. Та й тут більше керувався почуттями, аніж розумом. З ним іноді майже не можна було розумно порозмовляти, коли йшлося про такі питання.

— Про які питання, наприклад?

— Чи ще можна виграти війну. Коли фронт підходив дедалі ближче, то в кожного з нас з'являлись такі думки. У моїх рідних теж. І якщо вони заводили про це розмову з Джеймсом, то вона виливалася у справжню суперечку. Джеймс не наводив ніяких аргументів, він сипав фразами. Він нікого не міг переконати. Іноді в мене складалося таке враження, ніби йому цього аж ніяк не хотілося, а все говорилося лиш для того, аби показати, що він вірний своїм переконанням. Вони йому, мабуть, дуже й дуже були потрібні. Бо, певне, усе поставив на одну карту.

— Що ви маєте на увазі, фрау Мургау?

— Мені здається, він боявся, що після того, як війну буде програно, йому доведеться повертатись на свою батьківщину.

— Це він таке сказав?

— Про таке він зі мною не розмовляв. Мої батько й мати згадали якось про це.

— Ну що ж, фашисти програли війну. А О'Дейвен? Повернувся він на свою батьківщину?

— Ні. Він мертвий.

— Звідки ви знаєте?

— Хіба це не так? Я про це знаю від своїх рідних. Вони мені про це написали. У сорок третьому мене мобілізували. Спочатку у батальйон трудової повинності, а потім я стала зв’язківцем. Звістку про смерть Джеймса я одержала на початку сорок п'ятого року.

— І що писали ваші рідні?

— Що Джеймса вже немає в живих.

— Ви не можете згадати точніше? Напевно, ж вони не написали отак просто: «Джеймса вже немає в живих».

— Звичайно, ні. Але я не пам'ятаю подробиць. Однак тривайте-но. Мама написала приблизно таке: «Війна вимагає й від нас щодня дедалі більше жертв, а минулого тижня не стало нашого любого Джеймса». І більше нічого.

— Ви нікого про це не розпитували?

— Може, й розпитувала, але згадайте, що то був за час. Крім того, в останні роки я дуже рідко бачила Джеймса. Переважно тоді, коли він був у відпустці. У кожного були свої клопоти. Я стала старшою, жила в іншій обстановці, тому й моє захоплення ним потроху зникало. Перш за все, симпатія. Я більше не могла терпіти його фанатизму й чимраз частіше запитувала себе, чи справді він чесна, порядна людина, за яку я його вважала.

— І змогли ви тоді відповісти на своє запитання?

— Тоді, мабуть, ні. Та й він цікавив мене вже не л уже, щоб я днями думала про нього. Але відчуженість, у всякому разі, вже була.

— З вашого боку?

— Так. Джеймс не змінив свого ставлення до мене. Він до певної міри залишився таким самим люб'язним, чуйним, як і раніше.

— А сьогодні ви можете сказати, чи пан О'Дейвен був чесною, порядною людиною, за яку ви його вважали?

— Скажу так: розум диктує мені одну відповідь. Я знаю, що людину не можна розкласти по поличках: чисто по-людськи — він був чудовою людиною, з політичної точки зору — у нього наскрізь злочинницький світогляд. Одне, зрештою, впливає на друге, гадаю. І оскільки у Джеймса врешті-решт завжди брала гору політична позиція, то це, мабуть, впливало й на його характер. Гірка правда, я знаю, але це єдине пояснення, яке я знаходжу для поведінки Джеймса.

Фрау Мургау добре зважила всі свої відповіді. Вона стала розважливішою, обмірковувала слова. Видно, на неї справила враження серйозність, з якою вели цю розмову її гості. Вона відчувала, що йшлося про дуже важливі питання, де не повинно бути місця поверховій, легковажній балаканині.

Може, від того постраждала трохи її самобутність, але то вже втрата не дуже велика.

Лауренцен на хвильку замовк. Маленький перепочинок він використав для того, щоб дещо занотувати. Потім сказав:

— Ну, давайте ще раз повернемось до часу його загибелі. Ваша мати написала вам: на минулому тижні. Коли це приблизно могло бути? Ви перед тим сказали, що звістку одержали на початку сорок п'ятого року. У січні, у лютому?

— Не пам'ятаю вже.

— У вас зберігся той лист?..

— Ні. Коли в червні сорок п'ятого року я повернулася в Берлін, то в мене було лиш те, що на мені. А батька й матері вже не могла запитати, бо вони загинули під бомбами.

— А в інших знайомих? Були ж, зрештою, у пана О'Дейвена друзі, він був товариський?

— Думаю, що Джеймс за своєю вдачею був дуже товариський. Він часто ходив на звані вечірки, куди його запрошували. Але в нас він жив ніби відлюдько. Якщо хтось д нього і приходив, то лише по службі. Навіть своєї подружки він ніколи до себе не запрошував. Наскільки це меті принаймні відомо, бо від сорок третього року я рідко бувала вдома.

— Ви знали його подругу?

— Знаю лише її ім'я, кілька разів мигцем бачила. Звати її Беата Келлер, мабуть, його колега по роботі. Він був до неї дуже прив'язаний. Вона мала дитину. Але не від нього. Хто батько — не знаю. Під кінець війни вона загинула.

— Хто? Фрейлейн Келлер?

— Так. Дитина, здається, теж.

— Ви в цьому певні?

— Мені сказав пан Шладовський. Коли я…

— Хто такий пан Шладовський?

— Він — єдиний близький знайомий Джеймса. Може, навіть друг. Я його тоді досить добре знала. Він був офіцером, льотчиком. Ще до війни. В Іспанії його поранило, з авіації звільнили, і відтоді він тримав маленьку радіомайстерню. Це недалеко звідси. А зараз працює на народному підприємстві.

— Ви сказали, його поранило в Іспанії?

— Так. Він служив у легіоні «Кондор», у фашистській частині, яка боролася на боці Франко. Десь під Мадрідом йому відірвало ногу.

Капітан Госс записав собі адресу. Лауренцен повторив:

— Отже, про те, що Беата Келлер загинула, ви дізналися від пана Шладовського?

— Так, це він мені сказав. Ми якось зустрілися влітку сорок п'ятого, і він сказав, що її разом з дитиною засипало під час авіаційного нальоту. Я його більш нічого не питала. Так само загинули й мої рідні, у кожного було тоді своє власне горе. Безпосередніх зв'язків у мене з нею не було.

— У вас немає її фотокартки?

— Нема. Та, зрештою, я бачила її кілька разів.

— Ви впізнали б фрейлейн Келлер на фотографії?

— На тодішній? Важко сказати. Може, і впізнала б.

— Скільки їй було років? Приблизно.

— Цього не можу сказати. У всякому разі, вона значно молодша, ніж він.

— Ще одне запитання. Пан О'Дейвен був іноземець. А не виникало у вас підозри, що він під наглядом?

— Під чиїм наглядом?

— Не знаю. Гестапо, кримінальної поліції, служби безпеки. Ви нічого не помічали підозрілого?

— Ніколи. Подібна думка мені взагалі і в голову не прийшла б. Джеймс користувався, таке у нас принаймні склалося враження, цілковитим довір'ям. Він був знайомий з високими фашистськими вожаками.

— І що, міг вільно пересуватися?

— Вільніше, ніж ми. Він багато подорожував. Їздив у різні країни не лише по службі. Навіть свою відпустку проводив за кордоном, якщо не у Фрідріхсваллі, де він бував залюбки.

— Ви не знаєте, де саме? Маю на увазі, чи не пам'ятаєте адреси?

— Адресу я тоді, безперечно, знала, але зараз? Пам'ятаю, що там був будиночок, який призначався для іноземців.

— Гаразд, фрау Мургау. — Лауренцен підвівся, Госс теж. — Ви нам дуже допомогли. Ми ще звернемось до вас. Будь ласка, зрозумійте нас правильно, ми не можемо поки що сказати вам усього, що пов'язане з цією справою. А коли ви згадаєте ще щось про пана О'Дейвена, повідомте, будь ласка, нам. Може, у вас є якісь його речі, листи, підготуйте їх. Те саме стосується і фотографій. Своєму чоловікові можете розповісти про наш візит, а більше нікому ні слова. Нікому, у кого немає посвідчень нашого міністерства, не давайте ніякої інформації. І ще одне: Стюарт Джеймс О'Дейвен — мертвий. Тут нема жодного сумніву. Моє запитання про те, чи він, часом, не повернувся на батьківщину, хай вас не лякає. І велике вам спасибі за все.

Фрау Мургау кивнула, подала обом руку, провела до дверей і там сказала:

— Не хочу видаватись надто цікавою, та й, мабуть, це не має ніякого сенсу. Але можна до вас звернутися з проханням: якщо ви дізнаєтесь про Джеймса щось таке, чого не знаю я, і вважатимете, що мені можна знати, то скажіть мені.

— Я обіцяю. І, будь ласка, не хвилюйтесь. Для цього нема жодних підстав.

Лауренцен заквапився. Госс, розраховуючи, що його пошлють до Шладовського, хотів уже на вулиці попрощатися. Але Лауренцен затримав його ще на кілька хвилин.

— Річ ось у чому: цій жінці потрібно гарантувати безпеку, слід встановити за будинком нагляд. Я дам необхідні розпорядження. Дам також вказівку розшукати той будиночок для іноземців у Фрідріхсваллі. Залишається в силі все, що стосується Беати Келлер. Я негайно зателефоную Гайнсену в Нествік і передам йому свідчення фрау Мургау. А ви тим часом розшукаєте пана Шладовського. Завдання ясне? І ще ось те, до чого ми раніше не добралися. У Потсдамському центральному архіві лежить протокол таємного засідання, яке відбулося під час війни у фашистському міністерстві закордонних справ. У пункті п'ять там зазначено: «Доктор Кізінгер повідомляє, що є потрібна людина для передавання вістей гаельською мовою». Протокол, на жаль, без дати, але товариші у Потсдамі можуть встановити, коли приблизно відбулося засідання. Чи є ще якісь подібні документи? Там це з'ясовують. Я хотів би лише познайомити вас із цією справою, не роблячи поки що ніяких висновків.

— Доктор Кізінгер — це нинішній боннський федеральний канцлер і голова ХДС?

— Безперечно. Ви вже знаєте від професора Майнка, що фашистськими радіопередачами на закордон займалося міністерство Геббельса, але вплив на нього мало й контролювало його роботу міністерство закордонних справ Ріббентропа. З цією метою воно тримало власний радіовідділ політичної інформації, заступником завідуючого в цьому відділі був доктор Курт Георг Кізінгер, який вступив у нацистську партію в травні тисяча дев'ятсот тридцять третього року.

— Ну, тоді у нас…

— Хвилинку! Поки що немає певності, що згадана особа — саме О'Дейвен і що він та Кізінгер зналися. І коли наші здогади слушні, що не виключено, то спільне минуле обох пояснить нам причину, — чому було розкопано могилу.

Але це лиш для інформації. Ну а тепер до пана Шладовського. У секретаріаті я скажу, де мене шукати. Зичу успіху, товаришу Госс!

Гаррі Шладовський, середній на зріст, був стрункий і жилавий, незважаючи на недугу. Здавався він скромним і щирим. Обличчя не виражало нічого незвичного. Звичайна собі розумна людина, так оцінив його Госс під час розмови.

— Охоче відповім на ваші запитання, — сказав він. — Я прямо-таки радий, що можу з кимось поговорити про Джеймса та Беату. Обох я дуже добре, знав, а Джеймс був відчайдушний хлопець.

Шладовський глянув на архівну фотокартку, яка лежала перед ним на столі і, мабуть, вгадав думки капітана, бо додав:

— А по ньому цього не скажеш. Скоріш — звичайнісінький банківський службовець.

— А ким він був насправді? — спитав Госс.

— Ким був Джеймс насправді? Чесний, у всякому разі. Але двома словами не пояснити. Бо довга це історія, товаришу капітан.

Гаррі Шладовський познайомився з О'Дейвеном у 1942 році, розповів він.

— Джеймс прийшов до мене в майстерню і приніс на ремонт радіо, масовий радіоприймач, «геббельсівську пельку», як його тоді називали. Ну, з такими приймачами ми мали особливу мороку, вона, зрештою, й стала причиною того, що ми з Джеймсом згодом познайомилися ближче. Ні, приймач не був своєрідною зачіпкою, його ремонт затягнувся надовго. Поступово це призвело до того…

Госс перебив його. Він запитав про особливості мороки з цим масовим радіоприймачем.

Це було так: влітку 1933 року таємна експертна комісія нишпорила по всій Німеччині. В її розпорядженні була спеціальна машина, оснащена високочутливими вимірювальними й радіолокаційними приладами. В комісію входили представники електропромисловості, а також фахівці з «імперського радіотовариства» та інституту імені Генріха Герца. Радистом на цій машині був тоді 21-річний Гаррі Шладовський.

— Наше завдання полягало в тому, щоб у всіх районах Німеччини перевірити умови прийому для невеликих радіоприймачів. Вважалось, що такі умови є, якщо чутно було найближчу вітчизняну радіостанцію — Мюнхен для Баварії, Лейпціг для Саксонії й так далі, а крім того, загальнонімецьку радіостанцію. Але більш ніяких, що перш за все означало: ніяких закордонних радіостанцій. На основі наших вимірів тоді було сконструйовано масовий радіоприймач і в величезній кількості викинуто на ринок. Ціна — сімдесят шість марок разом з антеною. А згодом навіть шістдесят п'ять марок. І все одно концерни робили на цьому величезний гешефт. Таємницю апаратів, звичайно, довго приховувати не вдалось. Анекдотів виникло — не переслухаєш. Яка різниця між масовим радіоприймачем і великим радіоприймачем? За допомогою першого можна почути «Німеччина над усе», а за допомогою другого — усе про Німеччину. Цей анекдот розповів мені О'Дейвен. Але тоді ми вже зналися трохи ближче. Він, власне, приходив зі своїм радіоприймачем через кожних кілька тижнів. Спершу він видався мені якимось дивакуватим. Але незабаром я збагнув, чого він насправді хотів, і тому й розповів вам усю цю попередню історію. Джеймс хотів удосконалити апарат. Підвищити його діапазон сприймання. У звичайний корпус вмонтувати своєрідний супер. Ви запитаєте, навіщо. Про це я теж себе тоді запитував. Ясно, добрий радіоприймач важко було дістати, але Джеймс іноземець, і йому без особливої мороки дозволили б придбати більший приймач. Але він не використовував своїх зв'язків. І сьогодні я вже знаю, чому!!

Останнє речення Шладовський вимовив з таким притиском, що Манфред Госс добре почував не лише подвійний знак оклику, але й намір ще трохи зберегти таємницю.

— Джеймс поводився, власне, дуже хитро, і поступово я це почав розуміти. У його масовому радіоприймачеві весь час виявлявся якийсь дефект. Я ремонтував його, а він спостерігав. Згодом він приходив знову: «Машинка усе ще погано грає…» Я дивився: цього разу дефект був в іншому місці. Я знову ремонтував апарат, а він знову спостерігав. Так біля мене він поступово став радіомеханіком.

— Отже, виходить, усі ці дефекти він робив сам?

— Виходить, що так. У цьому я твердо переконаний.

— А чи не надто складно набувати таким чином фах? Гадаю, він міг би піти на відповідні курси, придбати собі спеціальну літературу.

— На це звернули б увагу, товаришу капітан. Джеймс був диктором радіо, ви знаєте. Він слухав ірландські, англійські, може, навіть американські вісті, читав багато іноземних газет. Але цього йому було мало. Джеймс хотів знати більше, ніж повідомляли західні газети й радіостанції. Як він це пояснив би своєму начальникові? Отож О'Дейвен і вмонтував у свою маленьку скриньку високочутливий приймач, за допомогою якого міг, скажімо, слухати московське радіо. Хитро, чи не так?

Госс кивнув, але його кивок висловлював не лише згоду. Він був дуже повільний, той кивок, і розгублений, як і його думки: О'Дейвен, фанатичний нацист, як сказала фрау Мургау, таємно слухав московське радіо?

— Як би ви охарактеризували його політичні погляди, пане Шладовський? — спитав він.

— Я сказав би так: для всіх, навіть для мене, Джеймс був переконаний нацист. Це видно по його зв'язках: дружив з офіцерами СС, з високопоставленими партійними бонзами, його запрошували на прийоми, він брав участь у багатьох урочистостях і взагалі бував переважно саме в таких колах.

Госс згадав про те, що сказав йому трохи раніше майор, Лауренцен.

— Ви можете пригадати людей, з якими водив дружбу О'Дейвен?

Шладовський почав називати різні прізвища, але вони не говорили Госсові нічого. Кізінгера серед них не було.

— Звідки ви так добре знаєте людей з його оточення? О'Дейвен сам про це розповідав вам?

— Бувало й таке. Але про це я дізнавався випадково. Як ви, мабуть, знаєте, я до поранення служив в авіації, воював в Іспанії. Відтоді збереглися певні зв'язки.

— Ви були в легіоні «Кондор»?

— Так, радистом. Тепер ви, певне, запитаєте, чому…

— Це мені й справді цікаво, але поки що я хотів би знати, чи говорили ви з О'Дейвеном про Іспанію і що саме?

— Про Іспанію? Ні, наскільки я пам'ятаю. Я перший не починав розмов на цю тему. Знаєте, події там мене добряче потрясли. Я наситився фашизмом назавжди. Коли бачив, в якою запопадливістю, з яким задоволенням там винищували мирних беззахисних людей, то краще притримати язика за зубами. Маю на увазі, що тоді Іспанія не була для мене предметом для розмов. Навряд чи взагалі я говорив з ким-небудь про неї.

— А О'Дейвен про неї не заводив розмов?

— Ні. А з якої речі?

— Але ж про Ірландію він розповідав?

— Про Ірландію — так. Не дуже натхненно, але іноді розповідав.

— Ну гаразд. Отже, О'Дейвен поводив себе, як переконаний нацист, кажете. Але в душі він, мабуть, не був ним. Я правильно вас зрозумів?

— Джеймс був артист. Ніколи не можна було достеменно знати, що в нього справжнє, а що лиш награне. Він одурив усіх, чисто всіх, скажу явам. Включаючи, звичайно, й мене. Лиш поступово я почав розуміти, що все це виверти. Я й досі бачу, що він витворяє у мене в майстерні. Він міг; на повен голос горлати про перемогу нацистського вермахту, а наступної хвилини завести зовсім іншу пісню — наприклад, іти йому в кіно чи ні. Пам'ятаю, одного разу він розповідав мені про страшний наліт британської авіації, під який потрапив і він, а наступної миті почав висловлювати свої міркування про різні типи друкарських машинок.

— І ви гадаєте…

— Звичайно, все це була гра. Маскування. Джеймс говорив про друкарські машинки, а насправді думав про щось інше.

— Та тут немає нічого особливого, — сказав Госс. — Ми з вами теж часто говоримо не про те, що у нас у голові. А за тодішніх часів…

— Власне, саме це я й мав на увазі, товаришу капітан. Тодішні часи. А що ж то були за люди, які не могли сказати те, що думали? Повірте мені, О'Дейвен жив подвійним життям. Зовні фашист, але фактично був проти нацистів.

Госс похитав головою.

— Ваші твердження треба доказати, пане Шладовський. Або хоча б точніше пояснити.

— Доказати я абсолютно нічого не можу. Джеймс ніколи мені повністю не довірявся. Я це тільки відчував. А з сорок четвертого року майже був переконаний. Коли він мені розповів про адмірала Канаріса, шефа фашистської розвідки. Було це у квітні, коли в будинок на Тірпіцуфер влучила перша бомба. Джеймс бував там часто, я знав. Під час того авіанальоту у квітні — теж. Через кілька днів він мені розповів, що з ним сталося. «Невже? — перепитав я. — А я думав, що ваш патрон — Геббельс. А виходить, ще й адмірал?» Він хвильку задумливо подивився на мене, потім сказав приблизно таке: «У нас, в ірландців, патронів завжди багато». Він ухилився від прямої відповіді й заговорив чомусь про святого Патріка та ще про щось. І я зрозумів, що розмову на цьому закінчено. Але потім він повернувся до мого запитання й сказав: «Я їм обом завдячую. Канарісу просто за життя, Геббельсу — за добро». І ось тепер я вас запитаю, товаришу капітан: що тоді мав на увазі Джеймс?

— Я не знаю, — відповів Госс. — Але й не можу збагнути, як на основі цих слів можна зробити висновок про його антифашистську позицію.

— Можна! Якщо Джеймс завдячував комусь за своє життя, то цьому життю, виходить, колись загрожувала небезпека. А якщо того «когось» звали Канаріс, а він до того ж верховний шеф військової розвідки, то тут, очевидно, вплутане шпигунство. Отже, Джеймс, мабуть, накоїв щось проти нацистів, його застукали, а Канаріс відпустив з умовою, що кін працюватиме на фашистів. Джеймс погодився — бо хто. зрештою, не цінує власного життя! — але загалом залишився вірний своїм давнім переконанням. Отак я це розцінюю. А ви — ні?

Ні, Манфред Госс дивився на це не так. У всякому разі не так однозначно, як Шладовський. Звичайно, він не виключав можливості, що О'Дейвен був у душі антифашистом. Це чудово узгоджувалося з образом, який вони намалювали собі з цієї людини. Політична діяльність О'Дейвена в Ірландії, його участь в іспанських подіях… Хвилинку: участь О'Дейвена в іспанських подіях і його візити до Канаріса? Думка зненацька сяйнула капітанові, і він розхвилювався, як і тоді, кілька днів тому, коли фрау Петерс вирахувала йому вік професора Мейволда.

Але зараз він не міг реагувати так, як тоді, тобто круто обірвати розмову й пройти пішки кілька кілометрів по місту, щоб упорядкувати думки. Тому дістав записника, розгорнув на чистій сторінці й занотував: «О'Дейвен в Іспанії проти Франко; О'Дейвен завдячує Канарісові своїм життям; Франко й Канаріс друзі-нерозлийвода ще з 1-ї світової війни». І далі: «Може, саме в цьому й полягає вирішення загадки?»

Манфред Госс не зміг одразу приборкати свої думки, які клубком перекочувались у голові й заперечували одна одну. Йому потрібно було уточнити зовсім мало, щоб перейти до наступного питання, і він сказав:

— Ви часто бачилися з О'Дейвеном, пане Шладовський, і, звичайно, знаєте його краще, ніж я. Як би ви, власне, назвали свої стосунки? Ви були друзями?

— Ні. До справжньої дружби не дійшло, для цього бракувало відвертості. Але я йому симпатизував, і він мені, мабуть, теж. Ми дуже рідко наважувались бути близькими. У мене було таке відчуття, що він цього не хотів. Правда, іноді він здавався мені дуже довірливим, дуже відвертим. Ви розумієте, що я маю на увазі. Але тільки-но я намагався відповісти на це раптове довір'я тим самим, він сахався. Замикався в собі. Як, приміром, тоді, коли відбулось оте приведення до присяги. Розповісти?..

— Так, будь ласка, пане Шладовський, розкажіть.

— Ну гаразд. Мушу сказати, що на початку сорок п'ятого добралися й до мене. Хоча у мене не було ноги, мали й мене забрати в народне ополчення. О'Дейвен перешкодив цьому. «Гаррі, — сказав він, — ми не будемо учасниками цього. Ви — радіоспеціаліст, я заберу вас до себе». Так я став радистом у міністерстві пропаганди. Роботи мало, просто таке собі типове тепленьке місце. Моя майстерня містилась у напіврозваленому бараці. Отож я практично став колегою Джеймса й тому був разом з ним у той день, про який хочу розповісти…

Це було в кінці січня сорок п'ятого року, в неділю. Міністерство пропаганди, як і всі службові установи в Берліні, розділило частину своїх співробітників на військові підрозділи. На церемонії приведення до присяги батальйону «Вільгельмплац-1» був особисто сам рейхсміністр. Після рапорту командира й проголошення присяги слово взяв Геббельс. Він запевнив вишикуваних «солдатів», що ворог втомився від війни більше, ніж будь-коли, ба навіть упав у страшну паніку, а боєздатність німецького вермахту натомість відновилася повністю. Цей призов, вихвалявся він, не просто збіговисько стариків, а велика сила в політичному й перш за все військовому відношенні, що це сучасний у повному розумінні слова військовий підрозділ, сповнений духу 1933 року і зі зброєю 1944-го.

— На цьому видовищі було багато глядачів, — розповідав Шладовський. — Ми з Джеймсом теж стояли збоку й дивилися. Коли балаган закінчився, а батальйон розійшовся, я хотів повернутись до свого барака, бо пора було заступати на чергування. Я подав Джеймсу руку, але йому не хотілося, щоб я йшов. Він мовчав, навіть не глянувши на мене, і тільки потиснув мою руку. Так ми постояли з хвилину. Було холодно, вітер пробирав до кісток. Тут я помітив, що Джеймс когось чекав. До нього підійшов гауптштурмфюрер СС доктор Гегеман — опікун або охоронець О'Дейвена чи те й друге разом. Але перш ніж він підійшов, Джеймс сказав мені: «Потурбуйся про Беату й про її дитину, коли зі мною щось трапиться». Він сказав це якось незвично. І не лише тому, що вперше звернувся до мене на «ти». Його дуже тихий голос ніби аж надривався від ридання, а на обличчі водночас читалися суворість і твердість, це взагалі було для нього характерно. Гегеман і він захоплено повторили деякі фрази Геббельса, прокоментували їх, причому Джеймс зробив це ревніше, ніж Гегеман. А потім між ними виникла коротка суперечка, якої я ніколи не забуду. Гегеман спитав: «Що б ви сказали, Джеймсе, аби я й вас запхнув до цього батальйону?» О'Дейвен стукнув підборами, що він, зрештою, робив з задоволенням, і хвацько відповів: «Для мене було б великою честю воювати пліч-о-пліч з вами, гауптштурмфюрере!» Відрізав він йому прекрасно, і Гегеман був явно спантеличений. Але потім таки спромігся на слово: «Не завжди можна так дешево відбути, як тоді. Маленькі записки можна й не добачити. Але чи завжди все можна не дочути?.. Вважаю, це залежить від ниє, самого. Подумайте про це, поки сюди не прийшли росіяни!» Гегеман лише прошепотів, але я все одно почув кожне слово. Тон його ще й досі бринить у мене в вухах. Мін був загрозливий і водночас запобігливий. Джеймс, і оком не моргнувши, знову стукнув підборами й сказав: «Ніхто н наших ворогів ніколи не дійде до Берліна, гауптштурмфюрере. Як щойно сказав рейхсміністр доктор Геббельс…», и далі знову посипались фрази, це він умів робити блискуче. II стояв поруч і почував себе тут чужим, оскільки на мене ніхто не звертав уваги, то подумав, що краще піти звідси й не бути свідком цієї розмови. Я попрощався й пошкутильгав до барака. Але перш ніж я туди добрався, Джеймс уже був поряд зі мною. Він мовчки провів мене аж до дверей і там сказав таке, чого я й досі не можу збагнути. Він ніби «вертався й не до мене, але все одно воно адресувалося мені, я добре відчував. Він сказав лише дві фрази: «Після війни Беата повинна поїхати у Фрідріхсвалль». А через хвилину знову пробурмотів: «Але скажеш їй це тільки після війни, інакше накличеш на неї небезпеку». Думаю, якби н тоді знайшов потрібне слово, то, може… Але я вчинив геть необережно, здається, навіть прошепотів по-змовницькому щось на зразок: «Спокійно, можете бути зі мною відвертим» і ще щось таке, але тут — хрясь! — двері зачинилися.

— А потім? Ви жодного разу не поверталися до цієї розмови?

— Ні. Від того дня Джеймс почав уникати мене. Я тоді не знав, що це має означати. Сьогодні мені його поведінка, звичайно, зрозуміла.

— Тобто що саме?

— Він не хотів уплутувати мене. Джеймс уже знав, що все це коштуватиме йому життя. Отже, він порвав усі зв'язки. Маю на увазі зв'язки, які могли стати небезпечними для інших.

Капітан Госс слухав з великою увагою. Чи не перебільшує трохи Шладовський? «Потурбуйся про Беату й про її дитину, коли зі мною щось трапиться». Подібні прохання висловлювали тоді дуже багато людей, тут не було нічого особливого. Найважливіші тут слова про Фрідріхсвалль. Фрау Мургау теж назвала цю місцевість.

— Вам про щось говорить назва «Фрідріхсвалль» у зв'яну з О'Дейвеном чи з фрейлейн Келлер?

— Ні.

— Нам відомо, що О'Дейвен часом проводив відпустку у Фрідріхсваллі. Ви щось знаєте про це?

— Вперше чую.

— О'Дейвен та Беата Келлер проводили свої відпустки разом?

— Ви закидали мене запитаннями, товаришу капітан. Я ніколи не знав, коли в нього відпустка. Звичайно, іноді Джеймс вибирався за межі Берліна, але куди і в яких справах — у службових чи в особистих, — уявлення не маю.

— Гаразд, пане Шладовський. Перш ніж почати розмову про фрейлейн Келлер, ще одне запитання: ви знаєте, як тоді йому обійшлося оте «коштуватиме життя»?

— У лютому сорок п'ятого його знищили.

— Точніше нічого не можете сказати?

— Ні. Його раптом не стало. І ніхто про нього не згадав. Здається, зникла й Беата. В усякому разі я довго не бачив її. Я пішов до старих Беидерів, у яких колись мешкав О'Дейвен. Вони теж тільки-но дізнались, що його вже немає в живих.

— Це сталося в лютому сорок п'ятого року?

— Так.

— А коли ви знову побачили фрейлейн Келлер?

— Теж у лютому. Дівчина ридма ридала й увесь час докоряла собі: мовляв, я винна, через мене він загинув, і верзла всілякі нісенітниці. Я неспроможний був її заспокоїти, та й не міг відверто говорити з нею, оскільки завжди десь поблизу був Гегеман.

— Стривайте-но! Беата Келлер сказала вам, що вона винна у смерті О'Дейвена? Як це зрозуміти?

— А тут нічого розуміти, товаришу капітан. Вона й сама не знала, що казала.

«А може, й знала, — подумав Госс. — Бо якщо в цих словах криється хоч крихта правди, то це й буде причина!

Причина, чому фрау Келлер заперечує сьогодні своє знайомство з О'Дейвеном.

— Які ще нісенітниці вона розповідала вам, пане Шладовський?

— Ніби Джеймса поховали урочисто, а в похороні брав участь ірландський посол, і вона була там, молола щось про арешти, про арешти на цвинтарі, але, як я вже сказав, усе настільки переплуталось і не мало взаємозв'язку, що я подумав: людинонько, та в тебе не все гаразд із нервами Я не повірив жодному її слову. Ну, подумайте самі, до чого б Джеймсу організовували такий похорон?

— Так воно й було, пане Шладовський.

— Що, власне? Отак, як вона розповідала?

— Отак. Ви тоді не передали їй останнє бажання О'Дейвена?

— Я повинен був сказати Беаті про Фрідріхсвалль лиш тоді, як закінчиться війна. У лютому сорок п'ятого ще точилися запеклі бої. А коли це божевілля нарешті в травні закінчилося, то фрейлейн Келлер уже не було в живих.

— Ви це добре знаєте?

Госс уявляв собі реакцію на таке запитання. Тому свідомо хотів поставити його обережно. Але не розрахував. Шладовський злякано витріщився на нього, зморшки на його обличчі враз поглибшали, так тривало кілька секунд, поки пін спромігся щось відповісти.

— Ви якось своєрідно запитуєте, товаришу капітан. Якщо маєте на увазі, чи бачив я її мертвою, її труп… то ні. Але для мене немає сумніву, що вона загинула разом з дитиною. А ви знаєте щось інше?

Госс проклинав свою невправність. Шладовський запитував не лише обнадієно, це запитання було майже вщерть повне упевненості. В очах людини засвітилось щось зворушливе, велика радість, навіть вдячність, наче Госсові вдалося сотворити диво. І Шладовський не чекав дальших пояснень.

— Вона жива, — промимрив він. — Вона жива, хіба не так? Беата жива. Я бачу по вас, що вона жива.

Своїм запитанням Манфред Госс створив ситуацію, яка змушувала його діяти, бо йому просто не вдалось би загальними фразами підтримувати далі цю розмову. Він мусив дати відповідь, яка не тільки не призвела б до непорозумінь, але й була б на рівні вимог розслідування.

Він глянув на годинник і подумав, що встиг дізнатися старший лейтенант Гайнсен у Нествіку. Знав, що кажучи наступні слова, він брав на себе велику відповідальність, знав, що багато міг втратити, але й міг виграти все. Багато проти всього! Це мало вирішальне значення, і воно перехилило шальку терезів.

— Є одна Беата Келлер, пане Шладовський, вона живе в маленькому селі Нествік під Мекленбургом. Ми знаємо, що вона багато років турбувалася про могилу О'Дейвена. Ви згодні побачитися з цією жінкою? Уже через кілька годин? Ви нам цим дуже допомогли б.

Шладовський підскочив раніше, ніж Госс закінчив своє речення, й пошкандибав з кімнати. Коли він повернувся, його очі сяяли.

— Я готовий, товаришу капітан. Ще й як готовий!

— Гаразд. Я зателефоную своєму начальству. По дорозі ви мені розкажете, що тоді сталося з Беатою Келлер. А коли побачите її й упевнитеся, що це саме вона, то скаже їй останнє бажання О'Дейвена. Тобто те, що Джеймс хотів аби Беата Келлер поїхала у Фрідріхсвалль. Навіть зараз, через двадцять два роки після його смерті, ця подорож може мати велике значення.

13

Коли доктор Гегеман дізнався про це, перед ним захитався світ. Упав його світ, і розверзлася прірва, а він не був певен, що вона його не поглине.

Вона жила. Беата. Жила там, по той бік, під Мекленбургом, може, навіть з дитиною, з його дитиною. Хтозна, як там їй велося, але вона жила. Мабуть, незаміжня, бо прізвище й досі Келлер, Беата Келлер, колишня дівчина, а сьогодні сорокашестирічна жінка.

Сказав йому про це доктор Шарф з Федеральної розвідувальної служби.

Прийшов він без попередження, сів навпроти нього, на отому он стільці перед широким письмовим столом у його кабінеті, не здавався маленьким, як решта відвідувачів, не був ні боязким, ні запобігливим. Поводив себе майже так, як людина, що принесла добру звістку, і випалив своє повідомлення, здається, нічого не запідозривши, не зловтішно, навіть з відтінком привітності.

— А жіночка жива-здорова, пане доктор Гегеман. Виходить, провідати її можна. Звичайно, особисто ви, з вашою репутацією, туди поїхати не зможете. Це зробить хтось інший, але добре поінформований. Про вас, звичайно, ви розумієте. Прізвище жінки те саме, що й колись, — Келлер. Не забудьте цього.

Гегеман второпав одразу. Остання тодішня передача ірландською мовою, спроба професора Мейволда розшифрувати її, оте слово — Keller, але ж не підвал, а Беата Келлер.

Ранник міністерства сказав:

— Звичайно, вам треба піти по цьому сліду, пане доктор Шарф, хоча я особисто майже не вірю…

Та це вже занадто. Він умовк і зітхнув, мовляв, зробити щось важко.

Шарф недбало махнув рукою, наче те, що думає Гегеман, не має ніякого значення. Він багатозначно всміхнувся, як усміхаються, коли знають більш, ніж хтось здогадується. Це дратувало й сіяло невпевненість. Гегеман вагався: закінчувати речення чи починати нове. Власна нерішучість дратувала його.

— Про яку інформацію йде мова?

— Та ви ж добре знаєте! Але щоб не виникло непоромумінь, я хочу пояснити вам свої міркування. Ми поки що и и ходили з того, що Беата Келлер невдовзі після смерті О'Дейвена теж загинула. Таким чином вона вибула з кола тих, хто міг дати інформацію. А тепер усе перемінилося. Нам треба знайти засоби й можливості спонукати її дати свідчення. За певних обставин це може викликати сенсацію, і ми повинні заздалегідь переконатися в тому, чи взагалі парто ризикувати. Згідно з тим, що я знаю про О'Дейвена, не вважаю, щоб він від самого початку знайомив свою подругу зі своїми справами. Це наражало б її на небезпеку. Але, з другого боку, вся його робота пішла б собаці під хвіст, якби він забрав з собою на той світ те, що знав. Отже, по пізніше тої хвилини, коли він збагнув, що подвійну гру викрито, він міг знехтувати всіма правилами конспірації й довірити їй свою таємницю. Але коли ж це сталося? Безпосередньо під час його арешту? Якщо він був несподіваний для нього, то, безперечно, лиш тоді. Отож треба згадати обставини його арешту ще раз у всіх подробицях, щоб, може, на основі поведінки обох відповісти на наші запитання. Це одне. По-друге, слід поміркувати про те, що за думки и почуття сповнювали цю дівчину, якій тоді було неповних двадцять чотири роки. Раптом, так би мовити, за одну ніч, вона потрапила в жахливе становище. О'Дейвена арештували, викрили, розстріляли. Цілком очевидно, що й вона опиняється в лабетах гестапо. Довгі роки була подругою, ба навіть супутницею життя зрадника, вони працювали разом. Мабуть, вона також і його спільниця? — безперечно спитають її. Отже, Беата Келлер опинилася в такому становищі, яке люди нашого фаху називають просто класичним: вимучена болем від смерті О'Дейвена, сповнена страху за своє власне життя й за долю дитини. А сюди можна додати й четвертий складник, але про це поговоримо пізніше. Я хочу сказати: Келлер була доведена до такого стану, що, очевидно, психічно надламалась. Навряд чи хтось сильніший, а тим більше така слабка, недосвідчена істота може витерпіти подібні тортури й не втратити гідності. Бо завжди щось втрачається, а найчастіше — обережність і холодна розсудливість. Досвідченому й вишколеному оку варто лиш зачекати, поки жертва сама себе видасть. Та кому це я кажу? Адже цей випадок теж можна назвати типовим, бо не дрімало вишколене око, маю на увазі ваше око, пане раднику міністерства. Отже, давайте спробуємо проаналізувати поведінку Келлер після смерті О'Дейвена. Можна припустити, що в ті дні вона, очевидно, шукала перш за все людей, перед якими могла б вилити душу. А чому б їй, власне, не прийти до вас? Зрештою фрейлейн Келлер був не лише подругою О'Дейвена, але й вашою коханкою, може, я помиляюсь?

Останнє речення Шарф сказав не так, як роблять, щоб когось звинуватити. Його слова звучали безневинно. На обличчі в нього не проступило ні вдоволення, ні зловтіха. Лише ледве вловима усмішка засвідчувала, що він дозволив собі зробити таке зауваження.

І саме оця впевненість у своїй перевазі мала вирішальне значення. Гегеман був досить досвідчений, щоб правильно оцінити своє становище. Він знав, що його вже нічого може захистити — ні приймальня з референтами й секретарками, ні сигнальний дзвінок під письмовим столом, три телефони.

— То довга історія, — сказав він і махнув рукою. Але цей жест так само мало допоміг, як і його погляд на годинник, котрий мав означати, що він поспішає і має обмаль часу.

— Розкажіть мені цю історію, — почав наполягати Шарф.

— Але ж не зараз! Мені треба до заступника міністра.

— О, звичайно, на це є час. Я залишусь на кілька дні у Бонні. Коли й де ми могли б зустрітися?

Коли й де? Хіба це так важливо? Яке значення мали час і простір, якщо вони лише створювали бутафорію? Хіба увечері легше сказати правду, аніж протягом дня? У задушливих від тютюнового диму барах зручніше, ніж під відкритим небом? Може, й так!

Арнольд Гегеман ненавидів надвечір'я. Він їх ненавидів завжди. Якщо всяка інша пора доби мала колір і контур, то надвечір'я — лише безбарвну млявість. Рано-вранці, коли ти відпочив, усе тобі здається свіжим, ти почуваєш себе, мов новонароджений. Темрява приносить спокій і розслаблення, ніч — завжди жадана. Але те, що було поміж днем і ніччю, отой відрізок часу без певних кольорів, без душевної рівноваги, який навіть описати важко, оті години були йому огидні, непотрібні, марні. «The slow smokeless burning оn decay», — сказано у Роберта Фроста, американського поета-лірика, твори якого Гегеман навчився розуміти в полоні, — повільне, бездимне тління. Хіба ці пояснення не імпонували такому настрою? Хіба це не взаємопов'язано?

Доктор Гегеман ходив туди-сюди по своєму кабінету. Займав кругову оборону, як він це називав.

— Гей, змотуйте вудочки! — гукнув він у приймальню звично різко і трохи грайливо, вдаючи із себе простака, сподіваючись таким чином заручитися їхньою прихильністю.

Він ходив по великій кімнаті, всунувши руки в кишені піджака й злегка човгаючи ногами. Кабінет його був звуконепроникний, підлога вистелена товстими килимами, на стінах — теж килими. Маршрут по кабінету давно визначений — спершу по діагоналі від вогнетривкої шафи в кутку довкола стола, далі — до протилежного вікна, там він зупинявся, виглядав, нічого не бачачи, повертався назад. Іноді пін міняв напрямок, ступав крок убік, підходив до картини, якої не любив, не розумів і ніколи по-справжньому не цікавився нею, цією старовинною мазаниною, на якій пихаті дами й знекровлені кавалери з минулих часів викаблучувались перед канделябрами, натюрмортами та перед граціозними гномами.

Він не давав розпорядження вішати тут картину. Бо хоча й любив комфорт, та не любив чванькуватості. Місце картин — на виставках, а вистави мають відбуватися в театрах, це був його девіз. Девіз, за який, зрештою, не варто було боротися.

Навіть у Берліні, в колишніх кабінетах, вважали за необхідне спотворити у такий спосіб стіни. Поруч з портретом фюрера — витвір у золотій рамі одного з сучасних апостолів під мистецтва: опасиста товстонога німкеня у спідниці по щиколотку, зі снопом колосся на руках серед своїх радісних дітей співає гімн про чистокровність раси. А у святковій залі міністерства пропаганди, цього Гегеман не забув, висів справжній «Ціглер» (автора називали творцем пангерманських сороміцьких полотен, він був улюбленцем не лише Геббельса, а й самого Гітлера) — одна з тих картин з оголеною натурою, які відштовхували своєю огидливою непристойністю.

Гегеман стояв перед цією картиною разом з Беатою. Йому було мило, що вона почервоніла, він насолоджувався її ніяковістю і не втримався, щоб не прокоментувати цю картину і не запитати Беату про її враження.

Він пам'ятав, як Беата вперше сиділа навпроти нього. Це було невдовзі після того, як вона прийшла на роботу. Йому тоді закортіло похизуватися перед нею своєю конторою. «У цьому відомстві я виконую такі самі функції, як і партайгеноссе Гіммлер у всій Німеччині». Щось подібне він їй тоді сказав. Хоча в його компетенції була лише невеличка ділянка роботи у велетенському пропагандистському апараті, але ця характеристика повністю відбивала його діяльність.

Дівчина йому сподобалась. Він милувався її очима, ії неспокійним поглядом, який завжди чогось шукав, звичкою рівно, майже нерухомо сидіти, і в цьому він вбачав не страх чи прояв поваги, а добре виховання. Милувався дитячими вустами, підборіддям, яке воно періодично витягувала вперед, наче не могла його втримати. І ще її голосом, яки дуже пасував їй та гармонійно узгоджувався з її поведінкою, цим дзвінким, чистим голосом, який проймав теб наскрізь, наче шукаючи захисту і водночас пропонуючи за хист.

А взагалі йому здавалось, що він помітив у ній деяк протиріччя. Відчув у ній щось приваблююче і водночас відштовхуюче. Хоч вона не мала й крихти кокетства, проте н була позбавлена й певної жіночої спокусливості.

Своєрідні почуття виповнили тоді його душу, здається вони й досі не дають йому спокою. Він ніколи не уникав жінок, а зовсім навпаки. Але його не приваблювали оті хіхікаючі або чванькуваті дівчата-підлітки; не любив він і дурок, котрі викидали різних коників, коли наступала слушна година. Гегеман надавав перевагу жінкам років під тридцять, заміжнім, не уникав і самотніх, тих, що знудились чеканням і були розчаровані, любив він жінок зрілих, досвідчених.

Але з тією дівчиною усе сталося інакше. Беата збудила в ньому пристрасть, чого не добилася майже жодна інша жінка.

Він згадав, як попервах, мов заворожений, пильно дивився у виріз її кофтини, як подумки роздягав її, зваблюваний надмірною цікавістю, майже шаленством до її грудей, а вони йому уявлялися круглими й твердими, проте негарними, наче маленькі, ще невизрілі перса Єви в Лукаса Кранаха; а він силкувався захищатися проти примарних галюцинацій. Одного разу ледь не накинувся на дівчину, аби лиш переконатися в цьому.

Пізніше він таки переконався і з радістю міг підправити свою уяву. У неї нічого не було незрілого. Вона йому дісталась легко. В буквальному розумінні цього слова. Не вільно, але й не чинила опору, без недовіри. Навпаки, здається, вірила в його порядність. І тоді, коли дали про себе знати наслідки, навіть його рішення юридично не узаконювати їхніх стосунків не вибило її з колії. Щодо нього вона залишилась тою самою: ніжною дівчиною, яка лиш стала матір'ю. Не мала до нього злості, не ставилась із презирством, хоча, безперечно, й не любила більше, відвернулась від нього, спершу нерішуче, може, навіть доклала неабияких зусиль, потім почала шукати свою власну дорогу і врешті-решт знайшла її. Поряд з О'Дейвеном. Гегеманові б тоді негайно втрутитись! Адже це просто не годиться, щоб на такій помітній роботі два співробітники, один з яких, крім того, іноземець, перебували в інтимних стосунках. Але як втрутитись? Заборонити любов? Смішно. Розлучити їх? Це означало б звільнити з роботи Беату, бо Джеймса ніким було замінити. Та й Беату теж. Знавці ірландської мови навіть у великому «третьому рейху» не валялися на дорозі. Ні, вона теж незамінна.

А сюди додавалось, звичайно, й оте «чисто людське», чи не так?

Гегеман загалом був радий, що так сталося. Йому завжди ставало легше, коли котрась із покинутих ним жінок знаходила собі опору в іншому чоловікові. Це трохи заспокоювало сумління. А те, що в даному разі її вибір упав на О'Дейвена… Боже мій, хіба він не гідний наступник? Звісно, якби тоді знаття…

Хоча перші натяки про це з'явились дуже рано. Зробила їх навіть сама Беата. Вона, власне, ще тоді хотіла згладити враження від своїх слів, забрати їх назад, але слово — не горобець. Коли до нього зайшов той доктор, ну отой, як же його звати, той учитель мови, то варто було б насторожитись…

Перед очима у Гегемана стояв чоловік. Він зайшов тоді до нього в кабінет, отой доктор, чи як там його, співробітник редакції. Було це влітку 1941 року, коли між Беатою й О'Дейвеном зав'язалися перші контакти. Гегеман згадує те перше враження, неприємне, гнітюче враження, яке справив на нього вчитель мови: недоросток, шмаркач! Маленький на зріст, худий, миршавий, у темно-синьому костюмі. Його чорне, мов воронове крило, волосся, здається, було щойно підстрижене й наче завите: грайливими хвилями воно спадало над високим чолом. На обличчі вималювалась бліда дитяча нерішучість. «Шмаркач, — подумав тоді Гегеман, — і оце з таким матеріалом я маю працювати!»

Чоловік говорив короткими фразами, квапився, облизував язиком губи, ледь помітно й схвильовано посміхався, наче його ж таки слова йому самому зовсім не подобались, наче вони — який непотріб, нікчемність. Він нервово пригладжував волосся, потім дивився на руки, витирав їх, іноді об носовичок, частіше — об штани.

Хай тільки пан гауптштюрмфюрер не думає, що він прийшов до нього з легким серцем або що він за природою балакучий, твердив чоловічок. Він, мовляв, довго вагався, але зробити це донесення вважає своїм обов'язком перед батьківщиною. Фрейлейн Келлер, повідомив він, колись, уже досить давно, сказала йому, що пан О'Дейвен іноді дуже незвично послуговується ірландською мовою й не завжди дотримується заготовленого тексту.

Сам він знає ірландську не дуже, вів далі цей тип, отже, про якісь самовільні акценти пана О'Дейвена чи про не завжди точний підбір слів він може дати вельми незначні свідчення. Але й він помітив, що пан О'Дейвен не раз відхилявся від тексту. Особливо незвичним здається йому те, що фрейлейн Келлер останнім часом рішуче відмовляється від сказаних колись слів і не погоджується підтвердити їх. Навіть більше, вона зриває усі його спроби глибше проникнути у справу, так що він неспроможний навести панові гауптштурмфюреру абсолютно незаперечні докази. Таку поведінку фрейлейн Келлер можна назвати щонайменше легковажною, коли подумати, яку запеклу боротьбу веде німецький народ, і тому він вимушений… І так далі…

Це була якась мерзенна літанія. Гегеман постарався вибрати золоту середину: по-перше, подякувати цьому негідникові за пильність, а по-друге, заспокоїти його, бо просто знехтувати цим донесенням він, звісна річ, не міг.

Невдовзі він викликав до себе Беату, і тоді стався той прикрий інцидент, про який він не любив згадувати й мучився до того ж докорами сумління.

На його «Увійдіть!» вона переступає поріг і зупиняється біля дверей.

— Викликали, гауптштурмфюрере?

Гегеман не відповідає. Він розглядає її довгим поглядом, розглядає безцеремонно. Потім усміхається і йде їй назустріч.

— Ми ж не чужі, Беато. — Він гладить її по волоссю, вона не сахається, навіть не реагує, а лиш каже:

— У мене кінець робочого дня. Мені треба йти до Крістіни.

Він теж не реагує, коли вона згадує про дитину.

— Ну, сідай же. Сигарету?

Вона хитає головою. Гегеман сідає за письмовий стіл.

— Як твої справи?

— Дякую.

— А як Крістіна?

— Зараз вона погано їсть.

— Можу я для вас щось зробити? Може, дістати фруктів?

— Це було б непогано.

— Гаразд.

Він робить незвично довгу паузу, бо так звик робити на допитах, щоб примусити допитуваного хвилюватися. Потім без будь-якого переходу заводить мову на тему, яка його цікавить, і розповідає їй про щойно одержаний донос. Прізвища не називає, не згадує про доктора, але по її єхидному виразу обличчя бачить, Що вона знає, хто це зробив.

Гегеман зумисне говорить дуже багато, прикрашає, перебільшує, не дуже при цьому церемонячись. Іноді він посміхається, сподіваючись, що його вибачать, однак робить це неохоче. Реакція саме така, на яку він і розраховував. Чим байдужіше він говорить, тим збудженішою, роздратованішою стає Беата. Коли він закінчує, коли свідомо, майже з нудьгою обриває потік своїх слів, то її охоплює така лють, що аж голос захлинається.

— Та це ж нісенітниця! Хай потурбується про свої власні справи. Покидьок!

Гегеман усміхається знову, вже добродушно.

— Звичайно, це — нісенітниця. Але у тебе ж явно зародилася підозра, чи не так?

— Підозра? Чому підозра? Я це лиш так сказала, більш нічого.

— Ясно. А якби старанно зважити кожне слово… — Ця фраза має для них глибоке значення, і вони обоє розуміють. Гегеман швидко говорить далі. — Я знаю Джеймса, зрештою, вже немало часу, з ним усе в порядку. А як, власне, ти знаходиш із ним спільну мову?

— З паном О'Дейвеном я легко знаходжу спільну мову. Він дуже приємна людина. Він… Справді я з ним легко знаходжу спільну мову…

Вона почервоніла. Так гарно почервоніла й так гарно зніяковіла, аж відвела погляд і дивиться на підлогу. Отже, правда, думає Гегеман. Всякі чутки й плітки нічого не варті, поки сам не побачиш. Між ними щось є, це видно по ній! І він раптом помічає, що починає ревнувати, заздрити, так, це — заздрість. Він хоче пригасити це почуття, погрожує їй пальцем, дурний жест, це він відчуває зразу, але голос не хоче його слухати, не вдається йому й усмішка, яка має бути доброзичливою, але виходить вимученою.

— Не робіть дурниць, ви обоє! А то вимушений буде втрутитись дядько Гегеман, а йому цього не хотілося б робити.

Він швидко перемінює тему розмови, але не може заспокоїтись, не може зосередитись. Просить Беату розповісти і йому те, що вона сказала докторові. Вона погоджується, але робить це, мабуть, не дуже сумлінно, всіляко зменшує провину О'Дейвена. Він слухає. Та чи все він добре почув?

Про «своєрідне» використання О'Дейвеном ірландської мови він знав не лише з доносу. Гегеман переконався в цьому і в інший спосіб. Наслідки повністю співпадали з тим, що сказала Беата.

Стюарт Джеймс О'Дейвен часто вставляв у свої повідомлення й коментарі фрази та вислови, яких не було у тексті, складеному ним самим і перевіреному цензурою. Це, зрештою, були зміни, які не перекручували змісту повідомлень, а навпаки — мали зробити їх дохідливішими. Беата навела кілька прикладів, а потім назвала й саму причину цих змін, як це пояснив їй О'Дейвен.

— Знаєш, пан О'Дейвен — виходець з народу, він знає, як говорять прості люди. Він каже, що лише тоді, коли вже стоїть перед мікрофоном, коли вже говорить, то раптом помічає, що той чи той зворот у тексті не дасть потрібного ефекту. Тоді він, власне, починає імпровізувати. Англійці протягом багатьох поколінь забороняли ірландцям вимовляти назву своєї країни. Тому люди давали своїй батьківщині символічні назви, наприклад, дівочі імена. Якщо у тексті в одному місці написано Ірландія, а О'Дейвен раптом каже: «Sean Bhen в», що означає «бідна стара жінка», то мене це теж, звичайно, дивує. Але насправді — це одне й те ж саме, розумієш? Він мені все пояснив. В Ірландії є понад десяток відомих і дуже вживаних синонімів слова Ірландія, і він використовує їх по черзі. Я думаю, що йому треба дозволити це, чи ти вважаєш інакше?

Гегеман тоді дозволив. Але вчинив у підлий спосіб, чого й сам не заперечує. Навіть слова Ніцше «Кажуть, що я це зробив…», не допомогли йому позбутися дошкульних думок. Він вчинив підло, і якщо вірив у справедливість у житті, то мусив би сказати: «Тепер настала пора відплати, і я мушу за все заплатити сповна».

Правда, він і тоді вже про це знав. Та, звісно, не думав, що платити доведеться лиш через чверть століття. Однак те, що його поведінка того літнього дня 1941 року була не лише аморальною, а й могла стати для нього надзвичайно небезпечною по службі, це він дуже добре усвідомлював.

Бо вже тоді, коли він стояв ззаду Беати, там, у своєму кабінеті в Берліні, коли його руки лежали у неї на плечах, а потім м'яко опустилися додолу, не відчувши жодного спротиву, коли він сказав: «Я хотів би сьогодні ввечері побачити Крістіну, ти не заперечуєш?» — і вона мовчки кивнула, запрошуючи його, уже тоді він відчув, що за цією її поступливістю ховався страх, страх за О'Дейвена.

Хвилини, які він провів тоді з нею, не можна назвати щасливими, хоча свого він домігся. Але саме це його й гнітило. Беата йому не просто віддалась. Вона симулювала таку пристрасть, яка їй просто була невластива. Вона всіляко хотіла згладити враження, ніби її поведінка — засіб для досягнення мети. Тоді він не лише здогадався про цю мету, але й свідомо взяв її в розрахунок. Його вагання — «Не знаю, чи мені просто не звертати уваги на цю справу, чи передати її далі» — було просто наживкою. Беата продалась йому. Не за гроші, а за його мовчання.

Гегеман мовчав і справді не вжив ніяких заходів. Звичайно, не тому, що він хотів бути порядною людиною щодо Беати. Деякий час, правда, це могло б відіграти певну роль — при нагоді йому б не зашкодила подібна характеристика морального гатунку, бо вже навіть тоді в пошані був ореол чесного благородства. Та вирішальну роль, безперечно, зіграли інші міркування. Чи міг би він уже тоді, бодай підсвідомо, уявити собі, що треба пощадити О'Дейвена і зберегти його на потім, — а саме до цього він дуже прагнув після отої пам'ятної ночі 1944 року, коли рвалися бомби? Це здавалося малоймовірним. Усе переважив, мабуть, той безглуздий факт, що він просто не збагнув тоді значення доносу.

«А хто міг би збагнути? — запитував він сам себе. — Кому прийшло б тоді в голову, що така поважна людина, як О'Дейвен, використовує у своїх передачах метафори, яких нема в затвердженому тексті?»

Тоді, в кінці літа 1941 року, в міністерства пропаганди були інші турботи. Чого варта тільки справа того ідіота, шефа імперської преси, доктора Дітріха. Він тоді перед високопоставленими редакторами на весь голос заявив, що похід на схід, як називали війну проти Радянського Союзу, майже закінчено, на зайнятій території залишилось провести поліцейські акції, щоб можна було повністю зібрати плоди перемоги. Геббельс шаленів і перевернув догори дном весь апарат. Не тому, що сам дотримувався іншої думки і тепер сипав прокляття на голови всім, щоб згладити враження від цього повідомлення і щоб воно не здавалося таким однозначним, а перш за все тому, що його обійшли.

І щоб він, маленький гауптштурмфюрер, тоді прийшов і…

Гегеман знав, що він трохи намагався обманути самого себе, шукаючи виправдань там, де їх не було. Звичайно, йому треба було прийти. І його, безперечно, з цікавістю вислухали б. Бо ж страх перед зрадою не покидав людей ні на хвилину.

Зрештою, і в інших відомствах тоді теж були труднощі з перевіркою іноземних дикторів. Бо трохи згодом Геббельс видав оте розпорядження номер десять, яке не втратило своєї чинності протягом усієї війни. Зміст його Гегеман пам'ятав ще й досі. Він читав його тоді, мов послушник отченаш. Читав його й перечитував, і це майже ввійшло в його звичку, бо цей циркуляр був чимось на зразок охоронної грамоти, своєрідним алібі: «Оскільки керівники різних редакцій служби радіомовлення не знають мови країни, на яку ведеться передача, то з допомогою партійних функціонерів потрібно підшукати відповідних осіб на посаду помічника. Як завжди, при цьому керуватися правилом, що політична надійність важливіша від знання мови».

Ось так воно й було. О'Дейвен і далі сам, на власну відповідальність перекладав матеріали для своїх передач. Допомагали йому отой доктор чи хто він там такий, філолог, який трохи знав ірландську, та Беата Келлер, молода студентка, що вивчала гаельські мови. На цю роботу її послали у військовому порядку прямо з університетської лави.

За рік після того як Гітлер оголосив війну ще й Сполученим Штатам Америки, Гегеманів відділ збільшився й на деякий час зріс його авторитет. Виникла потреба звертатись по радіо й до багатьох ірландців, які жили в Сполучених Штатах. Для цієї мети однієї людини було замало, тому О'Дейвен вимагав підкріплення. Але де ж його взяти? Звичайно, серед військовополонених, бо у британській армії воювало багато солдатів з Північної Ірландії, яка належала до Великобританії. Необхідних людей підшукував О'Дейвен.

Звичайно, Гегеман супроводжував його в поїздках по таборах, але вирішувати він не міг майже нічого. Потрібна була виразна вимова, знання історії, а що в цьому тямив гауптштурмфюрер?

У всякому разі протягом 1942 року маленька редакція служби радіомовлення на Ірландію трохи збільшилась, і на О'Дейвена автоматично, без якихось застережень, почали дивитися як на її керівника.

Так воно й було. І нічого займатися пересудами. Усе можна доказати. Навіть без живих свідків. Бо цих ірландців — на трьох із них дав згоду Гуттерер — усіх трьох теж стратили. Двох одразу ж після похорону О'Дейвена, третього — трохи пізніше і, як виявилося зараз, трохи запізно. Але розстріляли і його, а потім десь зарили — вже без помпезного похорону, як О'Дейвена, без містера Варнока у траурній процесії, без парасоля й чорного котелка.

І після всього ще й зустрічатися з ним! Із цим Вільямом Варноком, колишнім уповноваженим ірландського уряду в Берліні, а після війни — кілька років постійним послом у» Бонні! Але дорога була недалека. Від берегів ІІІпре до берегів Рейну. Та хіба все, що вціліло у тому кривавому смерчі так чи інакше не потрапляло сюди, у сповиту туманом, запаскуджену федеральну столицю? І поводилось воно попервах дуже тихо, а згодом не дуже скромно. І майже завжди просувалося по службі — від гауптштурмфюрера до радника міністерства, від референта Ріббентропа до федерального канцлера.

Зрештою, світова історія обійшлася з ними дуже м'яко й видала їм ролі у великій комедії. Варнока зняли раніше, ніж Кізінгер очолив уряд. А то інакше б…

Арнольд Гегеман махнув рукою. Він стояв біля вікна, а не перед картиною на стіні, стояв і дивився, знову нічого не бачачи. Якщо гарненько подумати, міркував він, то Кізінгер сам винен у всьому балагані. Це ж треба — в людини таке минуле, а вона стверджує, що нічого, ну геть нічого не знала про всі ті мерзоти, які чинилися у «третьому рейху». «До мене доходили певні чутки, але про них чули всі», — заявив він перед судом.

І тут почалося… Треба було пустити в хід усе, може, навіть піти по трупах, аби тільки обілити й так незаплямовано-чисту репутацію пана федерального канцлера.

Але ж, ясна річ, на карту було поставлено й репутацію Федеративної Республіки. Він, Гегеман, не заплямував її нічим. Коли його невдовзі після війни запитали те саме, він не відмагався. Заперечувати все — нічого не дало б. Єдиний вихід і порятунок — покірно згоджуватись, посипаючи голову попелом.

«Звичайно, — казав він тоді, — звичайно, іноді й до моїх рук потрапляв певний документ, зміст якого наганяв на мене жах. Але по службі я не мав нічого спільного з подібними справами, це ви можете перевірити будь-коли. Однак у мене поступово зароджувалась страшна підозра, і я визнаю це без вагання. Ішлося про такі мерзенні речі, що я навіть не зважувався запитувати чи перевіряти. Джерелами інформації, які, при певних зусиллях з мого боку, були б мені, може, й доступні, я не тільки не користувався, а уникав їх, мов чорт ладану. У цьому моя вина, коли хочете. А тепер — судіть!»

Отак треба було поводитись, пане доктор Кізінгер. А тоді хай буде, що буде. І якби цей О'Дейвен назбирав тоді сотні доказів проти мене — я не злякався б жодного з них. Мене лякає зовсім інше, пане федеральний канцлер, і саме протилежне, але про це ви не здогадуєтесь, то воно й добре.

Гегеман знову махнув рукою. Отаке ще лізе в голову, подумав він. Думки ці, мов perpetuum mobile, підганяють одна одну. Розганяються самі по собі, а сили треба докласти лиш тоді, коли доводиться їх гальмувати. А що йому в ці хвилини до федерального канцлера? Зараз треба дочекатися вечора, зустрітися з Шарфом і признатися.

Арнольд Гегеман відійшов од вікна й повернувся до письмового столу. Як йому триматися? Довго роздумувати не довелось. Було старе правило, яким він раніше іноді захоплювався, проводячи допити, а зараз вирішив скористатися ним сам: у явно відомому або незаперечному зізнатися повністю, але при цьому помилятися, щось заперечувати, важко згадувати, робити наголос на супровідних обставинах і на другорядних речах та, перш за все, відвертати увагу, весь час відвертати увагу, поки Шарф у своїй нетерплячці чи, може, в зацікавленні все-таки обмовиться, що йому вже відомо.

Зустрілись вони в «Ексцельсіорі». Не під вечір, як пропонував доктор Гегеман, бо Шарф хоча й погодився на шістнадцяту годину, потім усе-таки відмовився й велів передати, що мусить дочекатися якогось повідомлення. А пізніше навіть сам подзвонив, переконував, що це цілком таємно, знову посилаючись на це повідомлення. «Воно мені дуже потрібне. Воно стосується нас, пане раднику міністерства, нашої розмови».

Отже, вони зустрілися лише о 21-й годині. Сиділи на терасі в ресторані, над містом, за освітленим матовим столом, столом, який замовив Гегеман. Крізь скляний дах видно було вечірнє небо, оту непроглядну темінь, затягнуту важкими дощовими хмарами.

На столі горіла свічка. На скатертині догори дном стояли чотири види келишків. Напоготові лежали майстерно складені серветки. Стіл був розрахований на дві особи, стільці стояли один навпроти одного.

В залі звучала приглушена музика. Вона не заважала, м'якими тонами голубила слух. Ледве можна було розібрати, що гралося. Навіть Франц Легар звучав тут серйозно.

Шарф замовив собі мінеральну воду. Зробив це демонстративно, наче хотів засвідчити свою солідність. Або підкреслити серйозність моменту.

— Мінеральну воду з льодом, будь ласка. — І додав: — У кіно тільки й бачиш, як люди нашої професії жлуктять віскі. Вважаю, що це непристойно.

Гегеман ласував їжею. Він повільно жував і хвалив кухню.

— Візьміть і собі полядвицю. Смачно, мушу вам сказати.

Їв він, не поспішаючи. З насолодою прикладався до келишка з вином. При цьому манірно відставляв мізинчик і закочував від задоволення очі.

Шарф усміхався. Так усміхаються приємній людині, котра цієї миті справляє трохи дивне враження. Він сказав, що очікував повідомлення, нарешті воно прийшло, і вдав заклопотаного, хоча насправді таким не був, це лише гра.

Грали вони обидва. Зігралися, так би мовити. Шарф був балакучішим, до цього вимушували обставини, а його співрозмовник лише жував і ковтав. Як хитро зачепив він цю тему — обережно, дуже здалеку.

Згодом при слушній нагоді Гегеман спробував дещо вивідати. Повільно пережовуючи страву і вдаючи, що зосереджено наколює смажені картопляні смужки, він сказав:

— Не знаю, чи з вами таке буває, пане доктор Шарф: мене, власне, мало хвилюють помилки минулого. Гнітючіше діють ті вчинки, які я колись вважав добрими, а вони згодом виявилися шкідливими, промахом, помилками або навіть просто слабістю. А хотілося якнайкраще… Я знаю, знаю, це збита фраза. Однак…

Далі він не говорив. У нього був повен рот, він знову трішечки ковтнув і задумано втупився кудись.

Шарф погодився. Він енергійно кивнув і дав зрозуміти, що думає точнісінько так само. Але одночасно байдуже махнув рукою, мовляв, усе це не горить.

Він повторив цей жест кілька разів, і Гегеман відмовився таки від спроб продовжувати в цьому напрямку розмову. Щоб перемінити тему розмови, він спитав:

— А як справи з листом? Сигнал тривоги містера Пірсона я передав вам негайно, пане доктор Шарф.

Чиновник з Федеральної розвідувальної служби трохи наморщив лоба. Він, мабуть, вважав, що це не входить до компетенції Гогемана. Однак на запитання відповів:

— Майнк ніколи не одержить Мейволдового листа. Ми про це потурбувалися заздалегідь. Але Пірсона треба було б усунути від справ, ви згодні?

Гегеман кивнув на знак згоди, хоча був зовсім іншої думки. У такій заплутаній ситуації не було змоги вибирати собі спільників. Тому він вважав за неабиякий успіх, що вдалося переманити на свій бік асистента Мейволда.

Але навіщо тепер про це сперечатись? Віп сказав:

— Ви, мабуть, перехопите той лист тут, у ФРН, так я гадаю. Бо якщо він потрапить туди…

— Добре, що ви мені нагадали. А то б я й справді забув…

Обидва засміялися. Не дуже голосно, але й не крадькома, обидва-хотіли показати, що вони в доброму настрої й нічим не переймаються. Сиділи за столом невимушено, один пив мінеральну воду, другий маленькими ковтками смакував вино.

Тактика, яку вибрав Шарф, цілком влаштовувала радника міністерства.

І не було ніякої потреби переходити на другорядні справи або наголошувати на незначних супровідних обставинах Шарф і без того надавав їм неабиякого значення й вимагав, щоб про них розповідали.

Звісно, Гегеман здогадався про його прихований намір Шарф підходив до цієї теми з усіх боків, спочатку сумлінно знайомився з усіма побічними явищами, потім поступово звужував коло розмови, тож з'ясування самої суті було, власне, питанням часу. Але цей час він теж використовував для себе.

Несподівано виявилось багато часу, який можна було ви користати на свою користь. Не тільки згадати й розтлумачити події, щоб Шарф збагнув ту напружену атмосферу, як панувала в тодішньому його оточенні. Він використав це» час також для самопідготовки, щоб, так би мовити, розговоритися. Його голос мав бути твердий, не повинен затремтіти коли прозвучить вирішальне запитання.

Воно з'явилося не раптово. Раптові запитання Шарфу ні до чого. Крок за кроком він звужував коло майже з геометричною точністю: від Берліна у ті лютневі дні 1945 року до міністерства пропаганди, до Гегеманового відділу і нарешті до Беати Келлер.

Гегеман заговорив про неї таким самим тоном, як говорив досі про Геббельса чи Ріббентропа. Розважливо, з певної відстані, якої дотримувався не лише з огляду на час.

— Вона, здається, не досягла певного ступеня зрілості, — сказав він. — Опинилася серед людей, наче її вистрілили з катапульти. І не піднімалась, як літак, а падала, як снаряд, усе нижче й нижче.

Він милувався побудовою своїх речень, вони аж дивували його самого. Навіть Шарфу вони, здається, подобались.

— Нижче й нижче, кажете, падала вона. Наскільки ж низько вона впала, пане радник?

Гегеман знизав плечима. Він не зразу спромігся на слово. Бо й не збагнув повністю запитання Шарфа. Тому обережно сказав:

— Ви ж самі сьогодні вранці образно змалювали, в яке становище вона себе поставила. Гадаю, дуже низько.

Шарф усміхнувся.

— Звичайно. Зболена, сповнена страхом і турботами. А може, її мучили ще й докори сумління?

Гегеман від несподіванки примружив очі. Його охопило недобре передчуття. Невже це саме те, чого добивався Шарф? Він зважував кожне слово, перш ніж вимовити його:

— Чи мучили тоді Беату докори сумління, я не знаю, А чому, власне?

Маленьке слівце, яке він вставив, досягло мети. Шарф трохи нагнувся над столом і сказав:

— Чи тоді мучили — зараз не має значення. Мене цікавить сьогоднішній день, любий раднику міністерства.

Гегеман кивнув. Він відчув себе упевненіше.

— Мені, мабуть, треба було згадати про все детально, — зітхнув він.

— Ви ж погодитесь, що точність… А втім, деякі відхилення можуть бути.

Шарф знову посміхнувся.

— Може, вони навіть корисні, деякі відхилення.

Це вже було ясно. Власне, навіть дуже ясно. Однак Гегеман вагався. Він повністю усвідомив той величезний шанс, який відкривався йому. Але водночас розумів він і небезпеку, що чатувала на нього. Помилка може стати кінцем.

— У мене така пропозиція, пане доктор Шарф. Давайте повернемось до методу, який ви запропонували сьогодні вранці. Передовсім з'ясуємо все з арештом О'Дейвена. Може… тоді відпаде потреба в другому пункті.

Тепер усе ставало на свої місця. Гегеман вибрав таку форму, яка нічого не стверджувала, але нічого й не заперечувала. Він був певен, що Шарф погодиться. Усе має вирішити як. Перш за все, як думати, які слова вибирати, яку зайняти позицію. Збагнути все це, звісно, нелегко. На його думку, Шарф належав до тих людей, яких загалом неважко охарактеризувати: честолюбний, безсоромний, підступний, та ще й добре освічений, наділений непересічними комбінаторськими здібностями, фантазією, але все це спрямовувалось на одне, працювало в одному напрямку, так само, як рафінована інтелігентність, котра розраховує тільки на успіх, а більше ні на що, і тому обмежена.

Гегеман враховував це.

Шарф мусить мати успіх. Успіх і тільки успіх. Все інше не бралося до уваги. Навіть він, Гегеман, не брався до уваги. Шарф так само легко відпровадив би його на той світ, як і нагородив би орденом. Мало сенс тільки те, що забезпечувало успіх.

А зараз, вважав радник міністерства, перед Шарфом уже бовванів успіх. Щоб остаточно досягти його, йому потрібен Гегеман — його брехня, його «деякі відхилення». Завдяки цьому міг би врятуватись і Гегеман — таку ціну платив Шарф. Він перевернув би Гегеманову брехню на правду й таким чином вигородив би його.

Шарф не вагався з відповіддю ні секунди.

— Ви не маєте чим собі докоряти, — сказав він. Говорив спокійно, без покровительської люб'язності, без іронії, без прихованих замірів. — Минуло вже майже двадцять п'ять років. Людська пам’ять — не комп'ютер. Отже, я згоден. Розкажіть про арешт О'Дейвена і дозвольте мені іноді під час розповіді дещо уточнювати. Ви переконаєтесь, що ми скоро зійдемося.

Усе йшло, як по маслу. Обидва грали так чудово, що будь-якої хвилини могли зректися того, про що тільки-но домовлялись. Ніщо не свідчило про те, що вони стали колегами.

— О'Дейвена арештували в будинку радіостанції, — почав Гегеман. — У першій половині дня. Арештували його троє гестапівців. Вони прийшли до мене в кабінет. Ми тоді майже без перепочинку тільки й робили, що знищували різні документи. Займався цим і містер О'Дейвен. Гестапівці сказали мені, чого вони прийшли, і попросили провести їх.

— Куди? Маю на увазі, де саме був арештований О'Дейвен?

— У підвалі.

— Там, де він спалював документи?

— Звичайно, не лише він…

— Він сам вибирав, — що спалювати, а що ні?

— Та ні ж! Про це ви питали вже кілька разів. Документи сортували виключно у відповідних відомствах їхні керівники. Та й вони не могли чинити на власний розсуд. Навіть при найбільшому розгардіяші жоден німецький чиновник не обійдеться без вказівок. Були на це, звісно, певні директиви міністерства пропаганди.

— О'Дейвен був, так би мовити, лише виконавцем.

— Авжеж. Прошнуровані пакунки документів відносили у підвал і там спалювали. Принаймні частину з них. Інші спалювали просто надворі, бо в печах не встигало все згоріти. А решту заносили в міністерство, де ними в певній мірі користувалися.

— Як сталося, що О'Дейвен змушений був виконувати таку незвичну для нього роботу?

— Його геть ніхто не силував. Він зголосився добровільно.

— Коли ви з трьома колегами з таємної поліції спустилися в підвал, там була і фрейлейн Келлер?

— Так.

— Вона теж спалювала документи?

— Цього я не знаю. Офіційно їй ніхто такого завдання не давав. Може, вона хотіла йому допомогти а чи просто бути разом з ним.

Шарф похитав головою. Що, Гёгеман щось не так сказав? Шарф помовчав трохи, але оскільки Гегеман не заповнював паузу, то він задав наступне запитання:

— Як відбувся арешт?

— Цілком звичайно. Все сталося дуже швидко.

— О'Дейвен ще розмовляв з вами?

— Ні.

— А своїй подрузі він сказав що-небудь?

— Так, кілька слів ірландською мовою.

— Дуже добре. А Беата Келлер?

— Вона перелякалася. Безперечно, перелякалась. Але не сказала нічого.

— О'Дейвена привезли на Принц-Альбрехтштрассе. Що сталося з дівчиною?

— Я сказав їй, аби вона йшла нагору, у свою кімнату, і тримала язика за зубами.

— Вона скорилася?

— Гадаю, так. Чи у вас якась інша інформація?

— Розкажіть мені, що було далі.

— Приблизно через годину мене викликали на Принц-Альбрехтштрассе. Задавали різні запитання, які стосувалися О'Дейвена. Після цього я одразу повернувся на радіостанцію.

— Ви ще застали там фрейлейн Келлер?

— Звичайно. І інших співробітників теж. Це було після обіду.

— Ви розмовляли з нею?

— Лише після роботи.

— Про що?

— Вона просила мене використати мій вплив. Я їй відверто не пообіцяв, але й не позбавив надії.

— Що було в наступні дні і ночі?

— Я виконував свою звичну роботу. Беата — теж. О'Дейвен, як і раніше, перебував на Принц-Альбрехтштрассе. Фрейлейн Келлер допитували кілька разів, мене теж ще раз, але разом ми там не бували.

— А коли О'Дейвен… помер?

— Мене там не було, пане доктор Шарф.

— А хто вам сказав про його смерть?

— Фрейлейн Келлер. Знаєте, для мене та подія закінчилась арештом О'Дейвена. Господи, кого тільки тоді не арештовували й не страчували! Це було неповторне божевілля. О'Дейвена арештували, й на цьому поставлено крапку. Потім фрейлейн сказала мені, що він мертвий. Ну й хай, бо з цим покінчено раз і назавжди. Але справу витягли ще раз на світ божий — якісь пани з міністерства закордонних справ розпорядилися раптом похоронити О'Дейвена з почестями. З траурною процесією, з церковною церемонією. І я організував похорон. Містер Варнок, уповноважений у справах Ірландії в Берліні, брав участь у тій церемонії, було там кілька представників з міністерства, а також фрейлейн Келлер. Не знаю, що крилося за цим розпорядженням.

— Не знаєте? Ну, скажемо так: ці пани (зрештою, там були не тільки люди з міністерства закордонних справ), якби обставини примусили їх залишити батьківщину, не думали б, як дехто, про Іспанію чи Південну Америку, а про Ірландію. Усе вже було підготовлено. Містер Варнок забезпечував паспорти, а О'Дейвен мав стати запорукою їхньої безпеки. Між іншим, я знаю, тоді багато хто так думав, ви — ні?

«Не дуже коректно, любий мій», — подумав Гегеман, але жоден м'яз на ньому не здригнувся, він лише знизав плечима, наче хотів спитати: «А що тут дивного?»

— Ну гаразд. Отже, цей план не вдався. Не тому, що мертвий О'Дейвен не міг більше бути в ролі посередника. Його розстріляли. Але вбити в багажнику… Ті добродії остерігались чинити подібні справи і мали на це підстави. Отже, справу переграли. Дорогого, вельмишановного О'Дейвена оголосили жертвою британського повітряного піратства. Своє співчуття засвідчили тим, що справили майже пишний похорон… Так, тепер нагадайте мені: вас там не було?

— Ні.

— А чому?

— Це залежало не від мене. На такі церемонії посилали. А мене не послали.

— Але ж фрейлейн Келлер послали. Хто?

— Беату теж ніхто не посилав. Їй дозволили діяти на власний розсуд.

— Гестапівці не побоювались?

— Навпаки. Вони навіть зацікавлені були в цьому. Очевидно, хотіли подивитись на її реакцію.

— Ясно. Її поведінка на кладовищі тоді — теж трохи незвична. Я не маю на увазі, що вона плакала й ледве трималася на ногах. Саме ледве трималася. Бо коли там хотіли забрати двох ірландців, співробітників О'Дейвена, їх пізніше розстріляли, вона помітно пожвавішала. Наче фурія, заступалася за обох, певна річ, безуспішно, але це аж ніяк не применшує її наміру. А коли подумати, за яких умов це відбувалося, в якому оточенні, з якого приводу, — то пояснити цього не можна тим, що в неї просто не витримали нерви. Я дотримуюсь думки, що тут певну роль відіграв відповідний комплекс якоїсь вини.

Гегеман захоплювався Шарфом. Інакше він зараз і не міг. Якщо до захоплення додавалося навіть трохи остраху, щоб не поступитися чимось перед своїм співрозмовником, то вдячність все одно переважала. Те, що Шарф сам знав, як використати цей випадок для своєї — для їхньої! — мети, викликало в нього щиру й глибоку повагу.

— Мене там не було, — повторив він, — але згідно з донесенням, яке я одержав, вона справді поводилась зухвало. — Трохи повагавшись, продовжував далі тоном, наче давав Шарфу пароль: — Зрештою, наскільки я пам'ятаю, це не призвело до якихось поганих наслідків для неї.

Пароль одразу ж підхоплено.

— Часті допити, про які ви говорили, теж не мали для неї поганих наслідків. Келлер залишилась на волі, і ніхто її не чіпав. Тут може бути два пояснення. Або її підозрювали у співпраці і підозра не підтвердилась, або її викликали в поліцію з інших причини: як свідка, як компетентну особу, так би мовити. Я більше схильний до другої версії. А ви, пане радник?

Шарф клав камінчик до камінчика. Нічого він не забував, заповнював кожну шпаринку. Гегеманові тільки й лишалося, що кивати або скромно й просто підтакувати. Проте це означало, що й брехати треба було просто і скромно, а цього радник міністерства не хотів.

— Оскільки містер О'Дейвен був арештований і засуджений до страти, а він користувався кодом, який обумовлюється характерними особливостями його рідної мови, а фрейлейн Келлер володіла цією мовою, то можна легко уявити, що саме її, або навіть винятково її, як знаючу людину, залучали до цієї роботи.

Та чи не надто обережний він, будуючи ці хитромудрі фрази? Шарф якось здивовано й підозріло глянув на Гегемана, наче хотів спитати: «Ви що, і досі не розумієте?» Гегеман завважив цей докірливий погляд. «Що ж, продовжуй, — подумав він. — За кілька хвилин матимеш відпущення своїх гріхів».

А Шарф, незважаючи на цей німий діалог, снував свою нитку далі.

— Мені здається, що така поведінка колег із Принц-Альбрехтштрассе, теж дечим зумовлена. Але чи логічно робити припущення, скажімо, що фрейлейн Келлер дала привід для арешту О'Дейвена? Не виключена ж така можливість?

Питання було задано розумно. Вони обидва знали, що насправді це не так. Ключ до викриття О'Дейвена знаходився поза будинком радіостанції. «Навіть якби я тоді передав далі свідчення того негідника й не поводився, мов недосвідчений хлопчисько, — подумав Гегеман, — то й тоді ми навряд чи розкусили б О'Дейвена. Його код був такий хитромудрий, що ми його самі ніколи не розшифрували б». Але зараз це вже не мало ніякого значення. Запитувалось, чи не виключена можливість… І він сказав:

— Фрейлейн Келлер відмінно володіла гаельською мовою. Вона часто звертала увагу на помилки в О'Дейвенових передачах.

— І доповідала про них вам.

— Так.

Відповідь була коротка, бо так воно й було. Але Шарф не повинен був цього знати, тому Гегеман прикинувся, що цей докір він узяв близько до серця.

— А ви, звичайно, передавали ці повідомлення далі.

— Звичайно.

Простота, безпосередність його відповіді справляла враження. До того ж Гегеман відповів так саме тому, бо тут не було небезпеки, що затремтить або зірветься голос. Однак за цим словом приховувалась не лише його брехня, його «певне уявлення», але й, мабуть, доля Беати.

— Ви передавали повідомлення далі по службі. Ми, на жаль, не можемо цього документально підтвердити, бо папери пропали. А це саме та інформація, на яку я розраховував. Ну гаразд, для порядку ви доповіли про повідомлення Келлер своєму начальнику. На підставі цього гестапо почало розслідування, яке, зрештою, призвело до викриття О'Дейвена. Так, пане радник міністерства?

Навіщо він запитує так у лоб? Хіба не можна спитати: «Чи це можливо?» Гегеман відчував себе мов на стрімкій скелі. Ніс Rhodos, hic salta![11] Документи пропали, його начальник давно помер, а оцей Шарф подає йому руку для стрибка. Чому б і ні?

Але Гегеман і тепер не знайшов у собі мужності. Як і раніше, щось вимушувало його бути обачним.

— Ви ж знаєте, що в розслідуванні я участі не брав. Але все, мабуть, було так, як ви кажете.

Шарф не дочув цього зауваження, або вдав, що не дочув. Його цікавило зараз вирішальне слово, і те слово мав сказати Гегеман.

— Отже, можна з повним правом стверджувати, що О'Дейвен — на совісті фрейлейн Келлер. Так?

— Згідно з нашими доказами це дуже логічно, пане доктор Шарф.

— Фрейлейн Келлер теж такої самої думки?

— Я винна?

Вона зіщулилась у кріслі. Перед нею в мундирі стоїть Гегеман. Вона дивиться на нього спершу запитливо, а тоді міряє його таким поглядом, немов хоче сказати, що вона з усім примирилась.

— Так, я зрадила Джеймса! А ти — ти зрадив мене! Я думала…

Гегеман мовчить. Він чекає. В кімнаті холодно. Беата не напалила.

— Тоді, — веде вона далі, — коли ти приходив до мене… Вона замовкає. Гегеман відкашлюється.

— Коли ти поводилась як курва, ти це маєш на увазі? — Голос його різкий. Він не має права сказати їй, що дотримав слова й не передав повідомлення далі. Слідство тривало. Беата була пригнічена, а він повинен був застрахуватися від несподіванки. — За кого ти мене вважаєш? Мене, офіцера фюрера! — Він підходить до неї. Піднімає її голову й показує на пряжку ременя. — Читай оце! Читай вголос! — Вона мовчить. Тоді він каже: — «Моя честь — моя вірність», — ось що там написано.

І він іде від неї, гауптштурмфюрер Гегеман, іде гордо і хвацько.

— Чи фрейлейн Келлер теж такої самої думки, пане радник міністерства? — повторив своє запитання Шарф. — Чи знає вона свою вину?

Гегеман витер чоло.

— Я певен, що знає.

Гегеман чекав, що Шарф полегшено зітхне, але цього не сталося, той лише здивовано глипнув на нього. «Звідки в тебе ця певність?» — запитували його очі. Але потім тільки задоволено відкинувся назад й повернув голову, наче шукав офіціанта.

Гегеман теж озирнувся. Лиш тепер він помітив, що надворі йшов дощ. Дощові краплі монотонно барабанили по шибках, іноді спалахувала блискавка. Грому майже не чутно, сюди долинав тільки далекий гуркіт, який глухо переплітався зі звуками музики.

Те, що йому довірив Шарф у наступні хвилини, не мало ніякого значення. Він і так уже знав, що мало статися. Усе залежатиме тільки від спритності людини, яку Шарф послав на той бік! А від уміння цієї людини залежало те, як ошелешити Беату — елегантно чи грубо. У тексті було написано ясно: «Ви видали гестапо антифашиста. Ви винні у його смерті. Ви скоїли воєнний злочин». А в розмові, крім того, пошлються на державу, в якій вона живе, на її закони.

Чи притримає Беата язика, чи видасть матеріали?

На це запитання Гегеман відповіді не знайшов. Та він її не довго й шукав.

14

Настав вечір. Вітер гнав з півдня важкі хмари. У небі зрідка спалахувала блискавиця. Чотирикутник вікна на мить ставав тоді срібно-сірим, а лампа, що висіла на стелі, ніби переставала світити.

Беата Келлер щоразу підводила голову, чекаючи удару грому, принаймні далекого гуркотіння. Але надворі було тихо, лише вітер шарпав віконниці.

На столі стояли кавник і чашечки. Фрау Келлер сиділа з одного боку столу, старший лейтенант Гайнсен — навпроти неї. Госс і Шладовський примостилися на лаві в куточку.

Радіомеханіка фрау Келлер впізнала одразу. Вона радо привіталася з ним, але не дуже здивувалася. На її обличчі проступило задоволення, наче поряд стояв зараз її соратник, разом із яким їй легше буде ступити крок назад, у вчорашній день.

— Я знала, що ви дожили до кінця війни, Гаррі, — сказала вона. — Я кілька разів була в Берліні, упорядковувала могилу Джеймса. Там я ходила по старих вулицях, зупинялася й стояла перед вашою майстернею та перед будинком Бендерів. Хотілося трішки зустрітися з минулим. Безглузде бажання, звичайно, але хто при нагоді не піддається такій спокусі.

Вона говорила не сумно й не жалібно. Може, трохи тихо, хоча голос її звучав чітко й виразно.

Гаррі Шладовський, навпаки, був дуже вражений. Вражений тим, що вона справді жива, і здивований, що вона так щиро його зустріла.

— Чому ви ніколи до мене не зайшли, Беато? — . спитав він.

Вона знизала плечима.

— Не знаю. Може, тоді, в сорок п'ятому і в сорок шостому році, така зустріч для~мене була б надто важка. Багато чого гнітило мою душу. Смерть Крістіни, розстріл Джеймса…

Її донька загинула незадовго перед закінченням війни. У будинок влучила бомба і зруйнувала його вщент. З мешканців цього будинку ніхто не залишився живий. Шладовський знав про це і, звичайно, подумав, що й Беата знайшла свою смерть під руїнами…

— Мене тоді не було вдома, — розповідала фрау Келлер. — Забрали в гестапо. Вранці, о п'ятій. Крім одної сусідки, якій я передала Крістіну, про це ніхто не знав. Сусідка теж там загинула.

Манфреда Госса брала нетерплячка. Не лише тому, що він хотів почути її свідчення й побачити її реакцію на візит Шладовського. Йому кортіло якомога швидше побачити саму жінку. І ось вона перед ним. Така, якою він її собі й уявляв — ніжна дівчина із спогадів старого Пабста; ангел милосердя із Нествіка, у доброті й щирості якого ніскілечки не сумнівався Гайнсен; колишня співробітниця та подруга О'Дейвена, про яку з великою симпатією говорив Гаррі Шладовський. Йому здавалося, що ця жінка випромінює своєрідний спокій, котрий не має нічого спільного з меланхолією. Беата Келлер, здавалося, повністю пустила коріння у сьогоднішній день.

Іноді, правда, складалося враження, ніби вона забули про все довкола. Потім раптом посміхалася самими вустами, і можна було подумати, що вона чує чи бачить когось такого, кого не помічали інші.

Капітан Госс завів з Гаррі Шладовський розмову, яка мала пролити світло не лише на минуле покійного, але й на минуле живої жінки. Вирішив обійтися без протоколу, саму ж бесіду з фрау Келлер доручив провести Гайнсену — так вона менше хвилюватиметься.

Старший лейтенант побудував бесіду на тому, що було вже відомо. Беата Келлер сиділа на стільці, поклавши руки на коліна, обличчя в неї зблідло, однак сама вона була зібрана й спокійна.

— У мене про гестапо є й інші спогади, — сказала вона, згадавши, видно, своє минуле. — Чули ви щось про ввічливість людей, від яких залежить ваше життя? Нема нічого огиднішого, ніж їхня запобігливість. Як вони припрошують сісти, подають стілець і майже по-святенницьки кланяються. З вигляду — дуже пристойні чиновники. Та насправді — завбачливі садисти. Через хвилю їх бачиш наскрізь, і вони це знають. Гадаю, їх обов'язково треба бачити наскрізь. Чим більше вони тріумфують, тим страшнішою стає потім їхня жорстокість.

При цих словах вона не підвела голови й ні на кого не глянула. Мабуть, і не чекала заперечення.

— Одного разу, — повела вона далі, — у мене склалося враження, ніби їхня люб'язність справжня. Це було під час мого останнього допиту.

Фрау Келлер встала й підійшла до маленького письмового столика у кутку. Щось там шукаючи, вона говорила далі:

— Різниця між цим і колишніми допитами полягала в тому, що цього разу, вівся протокол. Один примірник вони послали Гегеманові, і він дав мені його прочитати. Гегеман не дуже наполягав, щоб я його повернула, то він і досі в мене. — До столу вона підійшла з великим конвертом і дістала звідти кілька аркушів списаного паперу. — Якщо ви згодні, я прочитаю вам цей протокол. Можна?

Гайнсен кивнув. Беата Келлер трохи нагнулася вперед, ближче до лампи. Іноді вона на хвильку припиняла читати й пояснювала дещо. Але її слова мало стосувалися змісту запитань та відповідей, записаних у протоколі, — вона розповідала про тих людей, які її допитували.

З фотографії останніх тижнів війни Госс знав будинок на Принц-Альбрехтштрассе, штаб-квартиру гестапо: серед гори руїн — громіздка будова з грубого тесаного каменю. Лише флагштоки рвалися вгору, а все інше розрослося вшир Мури сірі. Байдуже, глухо й холодно відділяли вони внутрішні приміщення цього будинку від навколишнього світу. Бастілія, оточена пустирем…

Крізь помпезний вхід з колонами, — він ще цілий, але вже потріскався подекуди, — іде молода дівчина. Їй холодно в благенькому пальті, яке не захищає ні від лютневого морозу, ні від внутрішнього холоду. Вона минає вартових, піднімається вгору по сходах. Довкола стоять демонтовані телетайпи, телефони і різні ящики. Вона йде безконечними коридорами, де миготять тьмяні, оголені лампочки, а вікна забиті картоном. Заходить в один з кабінетів. Секретарка, стрекочучи на друкарській машинці, жестом показує зачекати. Потім їй дозволяється йти далі, в сусіднє приміщення зі звуконепроникними стінами й дверима.

Госс уявляє собі великий кабінет з величезним письмовим столом, з гардинами на вікнах, з килимами на підлозі. Деякі шафи відчинені, перед ними купами валяються зв'язані документи. В кабінеті двоє чоловіків. Високий офіцер трохи заелегантний для цієї установи, бездоганно одягнений, пещений. Другий миршавий, у пенсне, з зачесаним назад волоссям і невиразним одутлим обличчям, нагадував собою літнього вчителя.

А втім, може, обидва вони мали зовсім інакший вигляд. Беата Келлер не дуже намагалася їх змальовувати. Ймовірно, що високий підбирав хитромудріші слова, а літній учитель говорив просто й відверто. З протоколу нічого цього не видно. Там записані лише запитання й відповіді.

Фрау Келлер читала рівним голосом, монотонно, наче байдужий секретар у судовому засіданні.

«Запитання: Якою мовою ви переважно розмовляєте з О'Дейвеном?

Відповідь: Звичайно, німецькою.

Запитання: А чому не ірландською? Ви ж таким чином могли б удосконалювати свої знання мови.

Відповідь: Ми розмовляємо німецькою, щоб удосконалював свої знання мови Джеймс.

Запитання: Вам не здається, що О'Дейвен краще володіє німецькою, ніж ви ірландською?

Відповідь: Безперечно. Зрештою, він живе в Німеччині, а не я в Ірландії.

Запитання: Ви гадаєте, що ваших знань ірландської вистачає, щоб належним чином контролювати радіопередачі, які веде О'Дейвен?

Відповідь: Це не входить у мої обов'язки.

Запитання: А що входить до ваших обов'язків?

Відповідь: Контролювати переклад. Тобто пильнувати, щоб ірландський текст відповідав німецькому оригіналові. Думаю, моїх знань ірландської для цього вистачає. Інакше мене б давно вже звільнили.

Запитання: Не траплялося часом такого, що ви не розуміли тої чи іншої фрази?

Відповідь: Іноді траплялося.

Запитання: Що ви робили в таких випадках?

Відповідь: Дивилась у словник або питала своїх колег.

Запитання: Може, іноді запитували про це О'Дейвена?

Відповідь: Іноді запитувала.

Запитання: Вам не здавалося тоді, що ваш контроль таким чином втрачає свою ефективність?

Відповідь: Ні. Мені ніколи не здавалося, що О'Дейвену взагалі потрібен якийсь контроль.

Запитання: Він завжди дотримувався написаного тексту?

Відповідь: До сказаного я нічого більше не можу додати».

Фрау Келлер на хвилину опустила аркуш паперу.

— До цього місця мені було ясно, що приховувалось за запитаннями. Знову, як і під час інших допитів раніше, ішлося про звичку Джеймса, коли він, уже перед мікрофоном, змінював окремі місця в тексті. Я вам казала, що вони мали на увазі.

Старший лейтенант Гайнсен кивнув.

— А тут почалося щось несподіване. — Фрау Келлер читала далі:

«Запитання: Чи не використовував О'Дейвен у своїх передачах, тобто коментарях, яких-небудь віршів чи пісень?

Відповідь: Так.

Запитання: Вони були заздалегідь підготовлені у письмовій формі?

Відповідь: Звичайно.

Запитання: Що ж то були за вірші чи пісні?

Відповідь: Це були ірландські народні пісні про боротьбу за свободу.

Запитання: Виключно ірландські?

Відповідь: Наскільки я знаю, так.

Запитання: Отже, ви в цьому не певні? Ви знаєте отакий вірш?»

Фрау Келлер поклала протокол на стіл. Потім підсунула його до Гайнсена.

— Я не можу його так просто прочитати. Може, ви?

— Облишмо протокол. Розкажіть нам, що то за вірш.

— Мені дали папірець, на якому були написані вірші. Англійською мовою. Крім того, там були цифри. Записка належала Джеймсу, і обставини, серед яких я про неї дізналась, одразу постали в мене перед очима. Я злякалась, але гадаю, що вони цього не помітили. І мені довелося прочитати той вірш… — Вона хвильку повагалась. Потім поклала руки долонями на стіл і почала врочисто й ритмічно декламувати:

«Wheu most I wink, then do mine eyes best see,

Forall the day they view thing unrespected;

But when I sleep, in dreams they look on thee,

And, darkly bright, are bright in dark directed.

Сонет Шекспіра. Після цього треба було його перекласти, що я й постаралася зробити. Виходило дуже погано, бо з художнім перекладом я познайомилась набагато пізніше. Ось він:

Заплющені найкраще бачать очі,

Не знавши втіх на денному путі.

Тебе вві сні мій зір стріча охоче,

Він — темний блиск в блискучій темноті.[12]

Я його вивчила напам'ять… але пізніше, після війни. Не тому, що цей сонет співзвучний нашим із Джеймсом стосункам. Він теж не заради мене зберігав його. Але це пов'язано з ним, а все…

Голос її ставав щораз тихіший, а далі й зовсім перейшов на шепіт. Чоловіки відчували, що думками вона вся перенеслася в минуле, повністю й цілковито належала тому, хто завоював її любов.

У кімнаті запанувала тиша.

Капітан Госс повільно встав й підійшов до вікна. Надворі почався дощ. Вітер гнав до будинку зливу. Мимо проїхав автомобіль. При світлі фар краплини дощу здавалися великими й блискучими.

Гаррі Шладовський запалив цигарку, обережно черкнувши по коробці сірником. Але сірник все одно зашипів надто голосно, і він якось вибачливо озирнувся навсібіч, намагаючись не дивитися на Беату Келлер. Намагались не дивитися на неї й Госс із старшим лейтенантом Гайнсеном, який узяв у неї протокол і мовчки почав читати його сам.

На хвилю запанувала мовчанка.

Госс знову сів. Гайнсен заговорив, і всі уважно слухали його. Фрау Келлер теж глянула на старшого лейтенанта, і здалося, що вона чекає якогось рішення від нього, ніби він має знати, що пов'язане з цим віршем.

— Я прочитав, — почав він, — що на допиті ішлося про цей вірш. Гестапівці хотіли знати, чи не цитував його О'Дейвен у своїх передачах або чи не передавав якихось цифр. «Відповідь: Ні (після вагання)». Чому ви тоді завагалися, фрау Келлер?

— Не тому, що, мовляв, Джеймс усе-таки передавав ці цифри, а я завагалась, бо не знала, що відповісти. Навіть більше, я думала, чи не варто було сказати: «Спочатку їх зовсім не було на тому папірці».

— Що ви маєте на увазі, кажучи «спочатку»?

— Коли я вперше побачила цю записку — Джеймс, зрештою, показував її мені лише один раз, — там не було ніяких цифр.

— Це була та сама записка, яку вам потім показували в гестапо?

— Так. Тільки на ній були дописані якісь цифри. Від руки. Здається, цифри стояли над кожною буквою.

— Написані паном О'Дейвеном?

— З цифр важко судити. Але в ефір він їх не передавав, ні. Ні цифр, ні віршів.

— Гестапівці були, очевидно, іншої думки.

— Я вже вам казала, що кожна передача прослуховувалась. Якби диктор передав ряд цифр або прочитав якийсь вірш, то на це неодмінно звернули б увагу. Джеймс, правда, іноді не дотримувався підготовленого заздалегідь тексту, але він змінював лише окремі слова, іноді — частини речення, більш нічого. Я вам наводила різні приклади, пане Гайнсен. Але я певна, що ця записка, вірш або цифри мали стати доказом якоїсь Джеймсової провини.

— Ви дійшли такого висновку із характеру запитань?

— Не тільки. Невдовзі після цього допиту доктор Гегеман натякнув мені про дещо. Сказав так, мов між іншим, що у Джеймса е небезпечна звичка. Він надто часто носить при собі різні записки.

Госс глянув на Шладовського, той теж зиркнув на капітана. Лише кілька годин тому він сказав йому про записки. Коли розповідав про перепалку між О'Дейвеном і Гегеманом на майдані перед міністерством пропаганди, де були вишикувані підрозділи «народного ополчення».

«Маленькі записки можна й не добачити, — сказав тоді, за словами Шладовського, Гегеман, а потім додав: — Але чи завжди все можна не дочути?..»

Беата Келлер думала, мабуть, що О'Дейвена арештували тільки на підставі тих слів, які вона сказала колись Гегеманові. Вона тоді, хоч і неофіційно, але таки повідомила, що Джеймс у своїх передачах кілька разів відхилявся від затвердженого тексту. Про це вона вже говорила старшому лейтенантові. Але складалося враження, що у гру було втягнуто й щось інше. Записка з віршем і цифрами. Цифрам над буквами!

— Постарайтеся згадати всі деталі, — попросив Гайнсен. — Ви сказали, що бачили цю записку лише один-єдиний раз. Коли це було?

— На початку сорок третього року. Ми поїхали у Фрідріхсвалль. Там був будиночок для іноземців. Своєрідний пансіонат. У перші роки ми часто проводили там свою відпустку. Пізніше навідувались туди на незначний час, пере, важно на вихідні. Іноді Джеймс їздив туди й сам, але всього на день-два, не більше. Він казав, що почуває себе там незручно, бо в цьому будиночку поселили різних високопоставлених іноземних осіб. Наприклад, сім'ю французького генерала Жіро, якусь принцесу Руполі чи ще щось таке. З ними Джеймс був знайомий. Через нього познайомилася з ними і я. Рішення про такі поїздки Джеймс приймав майже завжди буквально в останню хвилину. Тієї неділі теж усе відбулося раптово. Ще напередодні ми й словом не обмовились про якусь подорож, а складали собі зовсім інші плани. Несподівано, мов грім з ясного неба, він сказав: «Спаковуй речі, поїдемо у Фрідріхсвалль!» Я відказала, що він збожеволів. Хоча наступний день у нас вихідний, але з тодішніх умов з транспортом ми змушені були б увесь час тиснутись у переповнених поїздах чи тинятися на вокзалах. Звичайно, моя незгода ні до чого не привела. Прибули ми туди ввечері. Не запитуйте як! По дорозі з нами трапилось майже все, чого тоді можна було чекати: об'їзди, запізнення, авіаційні напади на бриючому польоті… Мушу зізнатися, що я добряче тоді перенервувала. Джеймс — ні. Він же досяг своєї мети.

Беата Келлер урвала розповідь.

— Я хотіла б тут дещо додати, пане Гайнсен. Я розповідаю вам про цю подорож не лише заради вірша, якого тоді дали мені прочитати, а перга за все тому, що тоді у Фрідріхсваллі Джеймс показав себе таким, яким я його ще не знала. Ніколи досі я не бачила його таким стривоженим, таким пригніченим, як того вечора понад двадцять чотири роки тому…

Джеймс пішов. Він узяв з собою торбу, щоб роздобути харчів. Навіщо? Ми набрали з собою їсти. Але я нічого не питаю, лише дивлюся йому вслід, як він переходить вулицю, не озираючись на вікна, хоча й знав, що я там стою.

У просторій кімнаті тепло. Я лягаю в ліжко, розслаблююсь, намагаюсь заснути. Перевертаюся з боку на бік, дивлюсь на годинник, чекаю. В кімнату вривається вечір. Меблі стають сірими, за вікном завис чотирикутник неба, а небо прозоре, воно провіщає холод, місячне світло й ескадрильї бомбардувальників. Я не боюся бомбардувальників, тут їх зовсім не боюся. Мені треба заснути. Раптом здригаюся, підводжусь на лікті. Чую — перед будинком гальмує машина, замовкає мотор. Стукіт у двері будинку. Ніхто не відчиняє. На двері падає справжня злива ударів, розлітається скло. Чую, як хтось босими ногами почалапав по сходах, пішов по коридору. Потім завищали двері, і одразу — важкі кроки, так ходять у кованих чоботях. Далі на кілька хвилин западає тиша, небезпечна, неприємна тиша, в яку раптово вриваються кроки, вони долинають уже зі сходів, які ведуть вгору. Ось вони біля моєї кімнати, прогупали повз наступну, минули ще одну. Стукіт у двері, наказ: «Відчиніть!» Голоси, запитання, перелякані відповіді. Я не можу нічого збагнути. Хочу встати, але не можу поворухнутися, наче паралізована. Потім — знову кроки, знову стукіт, десь трохи далі, але недалеко, накази, запитання, відповіді.

Де Джеймс? Хочу увімкнути світло. Та помічаю, що не затемнені вікна. «Не маєш права вмикати світло, — наказую собі, — тебе за це покарають». Знову і знову думаю лише оте безглузде й тупе: «Не маєш права вмикати світло!»

У плечі мені стає холодно, ніби на них поклали кригу. Відчуваю, як під пахвами виступає піт. Згадую, що я скинула сукню. Ховаюся під ковдру.

Раптом стукіт і в мої двері. А я навіть не почула, як сюди наблизились кроки. Механічно мацаю довкола. Шукаю сумочку, посвідку. Двері відчиняються. Промінь кишенькового ліхтарика б'є просто в обличчя. Заплющую очі. Чекаю, що ударять, пристрелять. Розплющую очі. В дверях стоїть молодий офіцер з пістолетом у руці. Його кишеньковий ліхтарик шастає по кімнаті. За ним — два есесівці. Офіцер опускає зброю. «Швидко одягніться і вийдіть у коридор». Говорить він мляво, байдуже, і по голосу нічого не можна вгадати.

Я скоряюся. Руки мої тремтять, серце шалено калатає. Не можу знайти сукні, сліпо обмацую все довкола себе. Офіцерові не терпиться. «Та виходьте вже!» Йду як є. У панчохах та в спідній сорочці. У коридорі стоять чоловіки в піжамах і жінки в нічних сорочках. Кожен перед дверима своєї кімнати. Стоять навіть діти. Туди й назад сновигають есесівці. Чекаю запитань. Їх нема. Чекаю наказів. Нема теж. Ми стоїмо. Молодий офіцер, унтерштурмфюрер, дивиться на свої руки. Обличчя в нього непроникне, такі самі обличчя і в есесівців. Вони звикли тупо виконувати все, що їм наказано. А що їм наказано?

Цього мені не вдається дізнатися. У кімнатах роблять обшук, чоловіки мусять показати свої посвідки. Не арештовують нікого. Ми стоїмо. Надворі лунають постріли. Три, чотири постріли, один за одним. Потім автоматна черга. Усі здригаються. Навіть есесівці. Приходить зв'язківець. Унтерштурмфюрер щось наказує. Люди в мундирах зникають, мов привиди. Чуємо, як перед будинком заводять автомобіль. Він від'їжджає.

Де Джеймс?

Він приходить. Не знаю, скільки я чекала, та нарешті він знову в кімнаті. Сам. Він уже все знає. «З тобою нічого не сталося?»

Я хочу його щось спитати, але не питаю. Він дивиться на мене поглядом, який забороняє будь-що запитувати. Я знаю той погляд.

Ми сидимо за столом і мовчимо. Довго мовчимо. Я не витримую напруження. Мені треба виговоритись. «Де торба?» — питаю. І ще: «Щось купив?» Він віддає мені торбу. Мовчки дістає її з кишені штанів. «Хочеш їсти?» Він хитає головою. Цокають наші наручні годинники, дихають наші легені, шелестить одяг, тільки-но ми поворухнемось, а більше нічого.

Раптом я здригаюсь. У кімнаті звучить голос, якого я не можу впізнати. Ще ніколи в житті я не чула, щоб так говорила людина. Голос Джеймса жорсткий, майже хрипкий.

— Не питай мене нічого, Беато. А ти весь час розпитуєш. Ти питаєш навіть тоді, коли мовчиш. Будь ласка, нічого не питай. Принаймні зараз, я тебе дуже прошу.

Я не бачу його. Обличчя його в темряві. Та й мене, мого розпачу він не повинен бачити. Я виходжу з місячного світла, яке падає крізь вікно.

— Ти нещасливий, Джеймсе?

— Так.

— Я можу тобі чимось допомогти?

— Ти нічим не зможеш мені допомогти, Беато.

Все глибше западає ніч. З наших фраз не клеїться розмова. Де Джеймс? Де він насправді? І я ще запитую себе: хто він насправді?

Потім ми стоїмо біля вікна. Дивимось надвір, на спокійну й сонну вулицю і на парк, що навпроти. На голих гілках розсілися чорні птахи. У фіолетовому світлі місяця купаються гори. Ми стоїмо біля вікна й мовчимо. Джеймс тримав мою руку, іноді гладить її.

Потім пхає руку в кишеню. Дістає звідти записку й підставляє її до місячного світла. Тихо читає:

When most I wink, then do mine eyes best see,

For all day they view things unrespected…

Ми опускаємо затемнювальні штори й вмикаємо світло. Записка лежить на столі, я нахиляюся над столом і читаю вірші…

Беата Келлер закінчила свою розповідь. На якусь мить на її вустах знову з'явилась вимушена усмішка.

— Наступного ранку він знову почав говорити про події минулої ночі. Ми стояли поряд, і його погляд був сумний, якийсь порожній. Я відчувала, що він мучився, хотів мені щось сказати, але не міг наважитись. А потім його раптом наче прорвало: «Цієї ночі мені довелося пожертвувати людиною». Не глянувши на моє перелякане обличчя, він продовжував: «Іноді я мушу бути жорстоким!» Він уже, мабуть, розкаювався, що взагалі про це заговорив. А потім повторив своє прохання ні про що його не розпитувати. Але зробив це наполегливіше, ніж уночі, благав і наче наказував: «Не питай мене про це ніколи, чуєш, ніколи!» Я змушена була йому пообіцяти. Слова я дотримала, пане Гайнсен.

Жінка враз ніби постаріла, стала стомлена й квола.

— Давайте будемо закінчувати, — сказав старший лейтенант.

— Записку з віршами ви бачили вперше тієї ночі у Фрідріхсваллі. У вас не склалося враження, що пан О'Дейвен теж бачив її вперше?

Вона хвилинку подумала.

— Так, — сказала нарешті цілком упевнено.

— Тоді на ній ще не було цифр?

— Ні.

— Вдруге ви побачили її аж у сорок п'ятому році в гестапо? Цього разу з цифрами?

— Так.

— А за ці два роки ви цілком забули і про записку, і про вірш?

— Так.

— З протоколу виходить, що записку було знайдено після арешту пана О'Дейвєна в його квартирі. З цифрами.

— Майже два роки я думала, що він її викинув. Але вія зберіг її. І ці цифри на ній…

— Може, саме тому вона була йому й потрібна, фрау Келлер. Вірш Шекспіра він міг би й запам'ятати. А цифри — ні. — Це дозволив собі репліку капітан Госс.

Беата Келлер глянула на нього, в її погляді було більше подиву, аніж стурбованості.

— Я знаю, про що ви думаєте, — сказала вона тихо. — Гадаєте, що і в мене виникли такі самі думки. Цифровий код. Ви це маєте на увазі?

— А хіба не можна собі таке уявити?

Фрау Келлер невдоволено похитала головою.

— Ви неправильно уявляєте. Просто неможливо, щоб Джеймс вів передачі за допомогою цього коду. В умовах такого стеження, я вас перепрошую!

Госс хвильку помовчав. Він засумнівався, чи варто була взагалі висловлювати зараз ті думки, які щойно прийшли йому в голову. Записка, на його думку, безперечно, пов'язана з цифровим кодом. Якщо О'Дейвен справді не використовував його для передачі таємних повідомлень — тоді для чого? Може, для прийому таких передач?

— Повернімося ще раз до тієї ночі у Фрідріхсваллі, — сказав Госс нарешті. — Ви так образно описали нам свої враження. «Хто ж він насправді, той Джеймс?» — запитали ви себе. У вас виникли тоді якісь сумніви?

— Сумніви в чому?

— В його особі, наприклад.

— Я цього не розумію.

— О'Дейвен справді ірландець, фрау Келлер?

— За це я ручаюся головою.

— Чому він прибув у Німеччину?

— Джеймс завжди казав, що він ірландський патріот, що його ворог номер один — Англія. Тому він і перейшов на бік нацистів.

— Коли він прибув до Німеччини?

— Цього я не знаю. Про своє минуле він говорив мало. Я вже казала пану Гайнсену.

— Прибув він у Німеччину до чи під час війни?

— Уже була війна.

— Ви впевнені в цьому?

— Він сказав мені якось, що хотів би познайомитися з Німеччиною в мирний час. З цього можна зробити висновок, що…

— У його заяві на ім'я міністерства пропаганди значиться, що він жив у Німеччині з тисяча дев'ятсот тридцять шостого року. Війна почалася через три роки.

— Я цього не розумію.

— У своєму товаристві О'Дейвен вважався переконаним націонал-соціалістом. Ви теж його вважали за такого?

— Я ніколи не була в цьому абсолютно впевнена. Його відданість фашизмові не узгоджувалася з його характером. Я вважала, що це маска. Краще сказати, я сподівалася й хотіла, щоб це була лиш маска.

— А тоді, у Фрідріхсваллі? Оте «Хто ж таки насправді Джеймс?» Які у вас були сподівання, чи ви боялися чогось?

— Я відчувала, що він чимраз більше віддаляється від мене. Що він живе подвійним життям. Одним — зі мною, другим — без мене. Я боялася втратити його, ви розумієте? Так, я думала вже тоді, що втратила його — або, власне, що він ніколи по-справжньому не був моїм.

— Ваші міркування стосувались і його політичних переконань?

— Ні. Однак… — Голос її впав, вона опустила очі. — Важкі думки приходили мені тоді в голову. Не в ту ніч, тоді я ще нічого не знала. А після отих його слів наступного ранку: «Мені довелося пожертвувати людиною», під час поїздки назад і в найближчі дні після цього… Я стільки передумала, пане Госс. Про його візити до Канаріса, наприклад, про це його загадкове минуле… Не знаю, тоді мимоволі виникали думки, яких я не могла позбутися.

— Ви гадаєте, що О'Дейвен працював на фашистську розвідку? Був агентом Канаріса, так би мовити, шпигуном?

— Не так категорично. Слово «шпигун» взагалі ніколи не спадало мені на думку. Але деякі сумніви закрадалися.

— Що ви знаєте про його зв'язки з Канарісом?

— Мало. Тільки те, що він навідувався до нього через певні проміжки часу. І що він знався з людьми, які оточували шефа абверу.

— Можете назвати прізвища?

— Так зразу — ні. Але якби ви мені назвали прізвища або переді мною лежав список…

— О'Дейвен ніколи не натякав, що він зобов'язаний Канарісу життям?

— Ні.

— Ви не знаєте, чи Гегеман був поінформований про події у Фрідріхсваллі?

— При мені про це ніколи не говорили.

— Гегеман бував у Фрідріхсваллі? Разом з О'Дейвеном, наприклад?

— Мені це невідомо.

— Були там у О'Дейвена друзі? Він з кимось зустрічався того самого вечора?

— Не знаю.

— Не було серед знайомих О'Дейвена когось, хто після цієї події раптом зник? Чи просто більше не з'являвся?

— Ой, знаєте, тоді весь час зникали люди. Одних забирали до вермахту, інших переміщали. Покійників вистачало на фронті і вдома. Повірте мені, пане Госс, я про це багато думала. Але відповіді не знайшла ніякої.

— О'Дейвен вам ніколи не казав, що після війни вам треба дещо зробити у Фрідріхсваллі, що вам принаймні треба туди поїхати?

— Ні, ні. А чому ви таке кажете? Госс звернувся до Шладовського.

— Розкажіть фрау Келлер, про що просив вас О'Дейвен за кілька днів до свого арешту.

Шладовський відкашлявся. Почав він трохи вагаючись, але далі голос його зміцнів. Просто й по-діловому описав він той ранок на плацу перед міністерством пропаганди, де вишикувалися підрозділи ополченців. Про зустріч із Гегеманом згадав лиш коротко. Він не хотів передавати і того збудженого стану, в якому перебував О'Дейвен. Очевидно, хотів пощадити фрау Келлер. Тому прохання О'Дейвена в його вустах прозвучало сухо, майже черство. «Скажи Беаті, щоб вона поїхала після війни. у Фрідріхсвалль. Але скажеш лише тоді, коли все це закінчиться». Доповнення «Інакше можна накликати на неї біду» він випустив.

Беата Келлер зреагувала так, як і передбачав Госс, а саме цього він побоювався. Може, вона надто втомилась від багатогодинної розмови, може, на неї так подіяла надмірна врівноваженість Шладовського, в усякому разі, вона не знала, як поставитись до його розповіді.

— Ну а далі?.. — спитала вона і з надією глянула на Шладовського, наче той ще не сказав найважливішого.

Госс попросив Шладовського повторити все, але цього разу докладніше, та й сам зробив деякі доповнення. Нарешті фрау Келлер ніби зрозуміла.

— Боже мій, та це ж звучить мов заповіт. А що я мала там зробити?

— Ми думали, ви знаєте. Мабуть, і О'Дейвен на це розраховував. Бо інакше, безперечно, висловився б ясніше.

— Я справді цього не знаю. — Вона відвела погляд і глянула на Гайнсена, наче шукаючи в нього підтримки.

Капітан Госс був розчарований. Тема «Фрідріхсвалль», здається, вичерпалась. Складалося враження, що Беата Келлер не могла більше згадати нічого.

Їй треба було дати час подумати. Тепер вона знала, що від неї хотіли. Госс попросив Гайнсена розповісти все, про що вони говорили до його прибуття. Може, там ключ до вирішення всієї загадки.

Манфред Госс уже хотів був подякувати їй і закінчити бесіду, як раптом старший лейтенант вигукнув:

— Пісня, фрау Келлер! Прощальна пісня! Ви ж були там, коли О'Дейвена арештували й виводили. Ви мені сказали, що він встиг вигукнути вам лише кілька слів ірландською мовою. То був початок якоїсь пісні.

— Al li liu na Gamhna. Дуже сумна народна пісня, сповнена туги за батьківщиною і смутком.

— А що це означає? — насторожено спитав Госс.

— Важко перекласти. Приблизно: «Привіт молодим коровам». Джеймс повторив цей рядок два чи три рази. Лише цей один рядок.

Госс похитав головою.

— І вас не здивувало, що під час свого арешту він говорить про молодих корів?

— Це пісня, пане Госс.

— Хай так, але подумайте самі. Якби арештовували мене, то мені і в голову не прийшло б у такій ситуації прощатися піснею з найдорожчою мені людиною, яку я, може, ніколи більше не побачу, отакою піснею, наприклад: «Біля батькової хати росте липа». Чи не так?

— Спосіб мислення в ірландців інакший, ніж у нас, пане Госс. Джеймс мучився від туги за батьківщиною.

— І все-таки! Він з вами розмовляв ірландською. Вас ніхто не міг зрозуміти…

— Не зовсім так. Крім Гегемана, мене і гестапівців, там були ще люди. Зокрема мій колега, викладач кельтських мов, а він, звичайно, зрозумів те, що сказав Джеймс.

— Ось воно що! О'Дейвен вимушений був… гм… Він не міг відверто висловитись ні німецькою, ні ірландською. Отже, якщо він хотів повідомити вам щось важливе, то мусив це зробити за допомогою алегорії. «Привіт молодим коровам». Як далі співається в пісні? Може, там ми знайдемо…

Раптом фрау Келлер схопила Госса за руку. Вона була збуджена, навіть перелякана. Щоки її палали, очима втупилась у Шладовського. А пересвідчившись, що той нічогісінько не може второпати, вона раптом засміялася.

— Молоді корови! Ви що, забули цю гру? Джеймс, ви і я у вашій майстерні! Настільна гра з величезними фігурами й…

— Гра у корів?

— Авжеж, ми її завжди так називали. А насправді вона звалася «Молоді корови». Дурна назва, але Джеймс саме так переклав з іспанської. Одного разу він приніс її з собою, запаковану у велику коробку. Він казав, що іспанські селяни самі вирізують фігури. Правила цієї гри ніде не записані, вони лише передаються з покоління в покоління. Ми захоплено грали в неї, а одного разу…

— Хвилиночку, фрау Келлер! — Манфред Госс перепинив потік її слів. — Ви сказали про іспанську назву, про іспанських селян. Виходить, це іспанська гра?

— Я ж і кажу. Джеймс кілька разів заходив до іспанського посольства в Берліні. Звідти він її й приніс.

— А раніше він знав цю гру?

— Складалося враження, що так. Але ось найважливіше, пане Госс: цю гру ми залишили у Фрідріхсваллі. На різдво сорок четвертого, коли були там востаннє.

— Як це зрозуміти: там залишили? Забули?

— У наших валізах уже не було місця. Тоді Джеймс сказав «Молодих корів ми залишимо тут, коробку десь заховаємо». Боже мій, тепер я розумію його слова «Привіт молодим коровам». Звичайно, він давав мені зрозуміти, щоб я забрала цю гру. Але навіщо? Ви можете сказати?

— Поки що ні. Ви впізнаєте той будинок?

— Безперечно.

— Ви знаєте, де пан О'Дейвен заховав гру?

— Не маю уявлення. Я тоді просто не звернула уваги.

— Ми її знайдемо. Якщо вона ще там, то ми її неодмінно знайдемо. Ви нам допоможете? Жінка кивнула головою.

15

«Erin go braa!» — так звався розділ. У ньому сорок дев'ять сторінок, мова англійська. Професор Майнк згодом попросить перекласти цей текст і супровідний лист Мейволда, а потім усе передасть капітанові Госсу.

Посилка була відправлена з Голландії. На зворотній адресі значилося: «Гюнтер, Гаага». Як повідомляв професор Мейволд, це був своєрідний застережний захід. «Дивні речі відбуваються в моєму оточенні. Я не все розумію і всього остерігаюсь. Усе пов'язано із цим розділом. Використайте його по-справжньому, шановні колеги».

Мейволд звертався до багатьох людей, бо не знав, чи Майнк ще в Берліні. У листі взагалі були якісь нісенітниці. Ніби у Мюнхені Майнк виявився байдужий до справи О'Дейвена, а потім на тривалий час вирушив у подорож за кордон. Далі говорилося про Мейволдів грип та про асистента на прізвище Пірсон. «Хоча я ніколи не мав підстав не вірити у чесність Пірсона, — писав Мейволд, — але зараз у мене виникають серйозні сумніви».

Те, що Майнк у Мюнхені міг зустрітися не з професором Мейволдом, він і капітан Госс уже знали. А ось тепер відомі професія й прізвище людини, котра видавала себе за ірландського вченого. Таким чином підтверджувався здогад, що Мейволд дотримується про долю О'Дейвена іншої думки, аніж та, яка була висловлена в Мюнхені від його імені.

Майнк у глибині душі й досі сподівався, що, незважаючи на надмогильник, незважаючи на статтю в газеті «Лідер» про чоловіка, який у 1940 році передавав з Берліна вітання ірландському послові в Іспанії Кернею і якого теж звали О'Дейвен, незважаючи на міркування капітана Госса, незважаючи навіть на документи у Потсдамському центральному архіві про якогось двійника, підставну особу, агента, завербованого нацистами, мова могла йти не про його О'Дейвена, а про когось іншого. Тепер ця надія пішла прахом.

У Мейволда був безперечний доказ. І вчений довів своє, назвавши прізвище й адресу, дату й навіть точну годину. Звався цей доказ Реджінальд Стемпсон, або Реджі, як його називали всі, американський кореспондент агентства Ассошіейтед Пресс, акредитований на кілька місяців у 1941 року в Берліні, тоді йому було двадцять дев'ять років, нині він фермер у штаті Мічіган.

Мейволду настільки беззаперечною видалась його власна точка зору, що в рукописі він використав для її обгрунтування тридцять один рядок. Зате в супровідному листі він описав усе докладно, бо в суперечці між двома вченими вона мала надзвичайне, навіть вирішальне значення.

Тож Гайнц Майнк спершу й зосередився на цьому листі. Його уява, як завжди за таких обставин, прикрашала й доповнювала прочитане. Йому необхідні були живі образи, атмосфера, потрібна була конкретність, від чого розпалювалася б його фантазія, а він мав би змогу зримо відтворити події.

Отож, як писав Мейволд, був літній день. Надвечір'я у серпні. За весь місяць — жодного дощу. Спека. Довгі тіні від дерев, курні вулиці. Сине небо, і лиш біля сонця, що вже котилося додолу, висне кілька хмаринок.

На тротуарах юрмляться люди. Чутно людський гомін і шум моторів. Усе військові й службові автомашини, приватних мало. Мимо розміреним кроком проходить колона гітлер-югенду. Повсюди сірі й чорні мундири. На громадських будинках ганчірками звисають прапори зі свастикою. Діти граються у війну, галасують, кожному хочеться впасти пораненим або мертвим.

Серпень 1941 року. Війна з Радянським Союзом триває вже майже два місяці. Спеціальні повідомлення просто паралізують населення. Чад перемоги? Багато, дуже багато голів задурманив він. А інші? Інші надіялись, боролися, жертвували життям.

Але це був також той самий серпень 1941 року, коли начальник генерального штабу фашистських військ генерал-полковник Гальдер записав у своєму щоденнику: «На початку війни ми розраховували лише на 200 радянських дивізій. Нині їх 360. Якщо навіть ми розгромимо десяток цих дивізій, то росіяни виставлять новий десяток».

Ніхто з людей, які безтурботно тинялися або поспішали додому, нічого про це не знав. І О'Дейвен не знав, хоча він, безперечно, був поінформований краще від інших.

Мейволд писав, що вирішальна зустріч між ірландцем і північноамериканцем відбулась у прес-клубі для іноземців на Потсдамському майдані.

Майнк уявив собі обличковане деревом приміщення. Крикливі кольори й багато хрому, але освітлення не ріже очей. Шкіряні лави бірюзового кольору і вмонтовані в нішах крісла. З тильного боку — бар. Гвинтові крісла теж обтягнуті шкірою. Приміщення розділяє металева перегородка, по якій в'ються ліани. Там, мабуть, є й приховані мікрофони. Проте не чути ніякої музики. Гучномовці на стінах передбачені для спеціальних повідомлень.

О'Дейвен сидить сам. Піджак він повісив на стільці, бо у приміщенні душно. Вузол краватки послаблено. Він гортає журнал. Гортає швидко, не читаючи. Не звертає уваги навіть на повідомлення з фронту, не звертає уваги на роман з продовженням. Його погляд ледь затримується на знімках з кіностудій, на рецензії на фарс «Чотирнадцять днів мов на небі», прем'єра якого відбулася минулого тижня у театрі комедії. Переглянувши цей убогий не лише за обсягом, а й за змістом журнал з рекламами типу: «Чай № 3 без карточок» або «Переваги генератора деревного газу» тощо, він відкладає його вбік, озирається. О цій порі в клубі мало відвідувачів. Літній чоловік, група дівчат-зв'язківців допоміжної служби і, звичайно, кілька жінок, що розсілися поодинці й зайняли очікувальну позицію.

О'Дейвен знає про їхнє завдання. Статс-секретар міністра пропаганди Гуттерер показав йому, будучи напідпитку, листа, в якому Геббельс писав: «На представників зарубіжної преси можна добре вплинути відповідним чином, якщо вони в клубах зможуть зустрічатися з надійними (у нашому розумінні цього слова) дівчатами і ті будуть у їхньому розпорядженні».

Одна з таких «надійних дівчат» сидить, до речі, за сусіднім столом. Своє ремесло вона прикриває, вдаючи із себе інтелігентку: напнула на ніс темні окуляри в роговій оправі, заколола віночком волосся, мов давньогерманська непорочна діва, на столі перед себе поклала записник, а поряд два однакових завдовжки, гостро заструганих олівці. Третім олівцем вона безперервно постукує себе по носі, що має підкреслювати її грайливу вдачу. Час від часу поглядає на О'Дейвена, потім важко зітхає, наче їй негайно потрібна допомога, а якщо ні, то хоча б якась розвага.

Джеймс О'Дейвен чекає Реджі Стемпсона. У Дубліні вони колись писали до одної газети, О'Дейвен — політичні статті, Стемпсон — художню критику. Кілька днів тому випадково зустрілися, водноголос гукнувши «Хелло!» й міцно поплескавши один одного по плечах.

Було це у Грюневальді. Вони пішли до озера. Тут панувала тиша, ніде ні душі. Мляво хлюпотіла вода. Сосни на березі вирубані. Вряди-годи в повітря здіймалися дикі качки із шумливих очеретів. Цвіркуни, бджоли, птахи, а більше нічого.

О'Дейвен прийняв рішення блискавично. Він давно вже намагався налагодити зв'язок з закордоном. А хіба випаде колись краще нагода? Він спитав про це Стемпсона,і той одразу все зрозумів. Обмінялись короткими поглядами.

— Але як?

— Про це ми ще поговоримо. Найкраще — не криючись. Пропоную прес-клуб, Джеймсе.

— Згода. Я проінформую про нашу зустріч Гуттерера. Тоді вона не викличе ніякої підозри.

Домовились, що обговорюватимуть художню виставку у Мюнхені, яку Стемпсон збирався відвідати.

Ось і Реджі. Усмішка на все обличчя — кругле, добродушне, радісне обличчя. Він робить усе одразу: трясе О'Дейвена за руку, вітається з усіма, сідає. Потім скоса дивиться ліворуч.

— Звабливе дівча он там, з того боку. Дороге?

— Мабуть, що так, але платить міністерство пропаганди.

— Ясно, — Реджі підкликав офіціанта. — Будь ласка, каву. — А тоді до О'Дейвена: — А може, по чарці віскі? Німці, завжди уявляють собі американців за чаркою віскі.

Вони зумисне розмовляють німецькою. «Звабливе дівча» поруч, десь тут і приховані мікрофони — хай усі чують, про що вони розмовляють.

— Як там у Мюнхені? — питає О'Дейвен.

— Чудово. Ось моя стаття, — Стемпсон подає через стіл аркуш паперу.

О'Дейвен читає, час від часу всміхаючись.

— «На передньому плані великої німецької художньої виставки власною персоною стоїть реформатор Великої Німеччини. Поруч — нордична людина, осяяна пафосом праці, переважно в мундирі або у старовинному національному одязі, іноді навіть гола. Німецька жінка задумливо, але цілеспрямовано дивиться у майбутнє, якщо не годує немовля…» — О'Дейвен віддає аркуш назад. — Для вашої преси годиться, — каже він. — Я теж накидав собі дещо, можеш прочитати… — І подає через стіл папірець.

Стемпсон читає: Cathleen Nee Houlihan — Sheela Nee Gyra — The Little Dark Rose — Dark Rosaleen — The Little Brown-backed Cow — The Silk of the Kine — Kate O'Dwyer — The Poor Old Woman — Sean Bhean b[13]

Біля кожної назви стоїть цифра.

Реджі підводить голову.

— Я знову переконуюсь, що ти старанніший, ніж я. Твої замітки могли б мені пригодитись.

— Можеш залишити їх собі.

— Щиро дякую… О ля-ля!..

Заходить вродлива дівчина. Стрункі ноги, допитливий погляд, на обличчі — ледь помітна усмішка. Її тримає під руку якийсь добродій — з вигляду йому стільки ж років, як і О'Дейвену, у нього біляве густе волосся, зачесане на проділ, засмагле на сонці обличчя, воно, це обличчя, жорстоке, незважаючи на чуттєві губи, жорстоке, непроникне й рішуче.

О'Дейвен трішечки підводиться й вітається. Пан, усміхаючись, відповідає на вітання.

— Якась поважна особа? — питає Стемпсон.

— Дуже поважна. Це — Кізінгер з міністерства закордонних справ. Посередник між Ріббентропом і Геббельсом.

— А це його дружина?

О'Дейвен знизує плечима.

— Принаймні вона прийшла разом з ним… Візьми краще оте «звабливе дівча».

Реджі нахиляється через стіл:

— А може, й справді так зробити, Джеймсе?

— Звичайно, так, мабуть, буде краще.

— Згоден. А як це тут робиться? Поманити пальцем: «Хелло, Розі»?

— Її, певне, звати не Розі, але спробуй.

Як писав Мейволд, спроба вдалася. Щоб розвіяти всяку підозру, обидва чоловіки провели з тою дівчиною півночі; Стемпсон, може, й цілу ніч, але то вже не мало значення. Важливо, що цей вирішальний для О'Дейвена крок було зроблено цілком відкрито. «Без будь-якої конспірації, майже у спокійній обстановці», — розповідав Мейволду містер Стемпсон, згадавши принагідно і зустріч з Кізінгером.

Докази були бездоганні. Реджінальд Стемпсон зустрів у Берліні свого давнього друга з Дубліна, а не його двійника, і беззастережно переконав у цьому ірландського історика. Майнкові залишалось тільки примиритися.

Він сидів за письмовим столом у своєму кабінеті, перед ним на столі — давно вихолола чашка кави, бо Майнк цілковито був зайнятий поштою з Гааги. Мейволд наголошував, що опублікування цієї праці завдасть йому чимало неприємностей. Не тому, що навколо нього виникли чвари та інтриги, а головним чином через убогу вступну частину, бо кін просто не знає, як О'Дейвенові вдалося «пробратися на центральний командний пункт фашистських завойовників світу й домогтися їхньої прихильності», не знає, звідки прибув до Берліна його земляк і куди він подівся потім.

«Це для мене загадка, — писав ірландець. — Голос О'Дейвена зненацька зазвучав із гучномовців у мене на батьківщині і звучав він понад чотири роки майже щодня, а потім так само несподівано замовк знову. Останні його слова в передачі були: «Erin go braa!» — «Хай живе Ірландія!» Але той, хто їх говорив 25 лютого 1945 року, то вже був не О'Дейвен».

Звичайно, не він, — міркував Гайнц Майнк. О'Дейвен похований вісімнадцятого лютого, отже, розстріляний щонайпізніше того самого дня. Але хто ж продовжував передачу? У супровідному листі Мейволд про це не написав нічого. Але підкреслив, що саме він перший почув той інший голос. Передачі фашистського радіо ірландською мовою, та й англійською теж, британська таємна служба записувала на грамплатівки. Професор Мейволд постарався прослухати всі, ці платівки й саме тоді звернув увагу на інший голос.

«Я можу собі пояснити все так, — писав він, — що в лютому 1945 року цим передачам не надавали особливого значення, тому заміна дикторів залишилась непоміченою. Ця неуважність призвела до того, що саме останньою передачею з перекрученим кодом ніхто не займався протягом чверті століття — недогляд, звичайно, наслідки його ви оціните самі, прочитавши мою працю».

Лист закінчувався словами: «Ви дотримуєтесь думки, що О'Дейвен загинув у 1937 році в Іспанії, я це знаю. Не хочу приховувати, що певні впливові кола Ірландії нав'язували й мені таку саму точку зору. Не знаю, для чого і з яким наміром. Можливо, останні розділи моєї книжки проливають світло на дещо, але сушити собі цим голову поки що не входить у мій обов'язок. Факт залишається фактом, що Стюарт Джеймс О'Дейвен прибув до Берліна не пізніше 1941 року. Але ж тоді виходить, що ви йшли неправильним шляхом.

О'Дейвен справді боровся в лавах Інтернаціональних бригад, що неохоче підтвердив, хоч і після тривалого мовчання, сам колишній посол в Іспанії, містер Керней. Згідно з його повідомленням, О'Дейвен під час битви за Брунете потрапив у полон і його згодом розстріляли при спробі до втечі. Але хіба не могла втеча вдатися? Я знаю, що й таке пояснення не відповідає на всі запитання, а передовсім на те, чому антифашист, вирвавшись із франкістської в'язниці став співробітником геббельсівського міністерства пропаганди?

Та хіба наше покликання полягає не в тому, щоб піднімати завісу над таємницями?

Я ось що хотів сказати: хоч робота над книжкою вже завершена, мені хотілось би й далі досліджувати життя О'Дейвена. Його доля дуже зацікавила мене. Можете покластись на мене, як на свого спільника. Давайте вирішувати загадку разом. Отже, ви розраховуйте на мене, а я — бо певен, що так і буде, — на вас».

Гайнц Майнк відклав листа, підвівся, ступив кілька кроків, знову сів. Прислухався, сам не знаючи до чого. В кімнаті було тихо. Шум з вулиці сюди не долинав, з інших приміщень теж нічого не було чутно. Одначе він усе-таки прислухався й почекав, поки вгомоняться його розбурхані думки.

Потім узяв Мейволдів рукопис — власне, копію, яка починалася зі сто першої сторінки. П'ятий розділ, «Erin go braa!»

Після короткого вступу Мейволд докладно описав діяльність О'Дейвена на фашистській радіостанції.

Вправно пов'язав він її з зауваженнями про ситуацію в тодішній Німеччині, особливо з тою ейфорією, яку викликали в переважної більшості населення перші воєнні успіхи.

«У цій ситуації Стюарт Джеймс О'Дейвен у кінці 1940 року взявся за мікрофон і протягом чотирьох років посилав и ефір отруту, яку він насправді ненавидів і проти якої боровся, — писав Мейволд. — Майже півтори тисячі днів розповсюджував він брехню, ненависть та жорстокість, щоб мати змогу сказати світові часточку правди. Чи не мучився віч сумнівами та чи не розчарувався він у своєму завданні?»

Мейволд не міг твердо сказати, коли О'Дейвен вирішив використати своє становище й зайнятися розвідницькою діяльністю. «Очевидно, він з самого початку пройнявся цими думками. В усякому разі безперечно те, що в серпні 1941 року він уже розробив конкретні плани, для здійснення яких, правда, необхідно було встановити зв'язок з однією з країн, пка була у стані війни з Німеччиною. Така нагода випала йому нарешті, коли він у Берліні зустрів свого друга з Дубліна».

Далі Мейволд описав цю зустріч і продовжував: «Американський репортер Реджінальд Стемпсон наступного дня вилетів до Лондона, де показав записку О'Дейвена секретній службі й дав необхідні пояснення. Відповідь О'Дейвен одержав по лондонському радіо. У трьох різних передачах було названо домовлений код, який означав згоду британської розвідки та затвердження схеми його повідомлень».

Мейволд детально пояснив цю схему. Вона була дуже проста і водночас важка для дешифрування: «Одним з найуживаніших слів у передачах О'Дейвена було, звичайно, саме слово «Ірландія». Воно зустрічалося майже в усіх повідомленнях і коментарях. Але «Ірландія» була не тільки найуживанішим, але — і це головне — найбільш змінним словом у цих передачах. Є величезна кількість синонімів цієї назви, які виникли в час англійського гніту, коли заборонялося вживати навіть саме слово «Ірландія». Тоді й з'явилися різні описові позначення, наприклад, «Бідна, стара жінка» або «Маленька чорна троянда», які й сьогодні побутують в ірландській мові.

О'Дейвен використав цю традицію, яка пустила таке глибоке коріння в народі й яку так підло воскресили до життя німецькі фашисти. Він вибрав собі дев'ять найрозповсюдженіших синонімів і позначив їх цифрами. «Бідна, стара жінка» — під цифрою «5», «Маленька чорна троянда» — 8 і так далі. Якщо у своїй передачі він замість слова «Ірландія» казав «Бідна, стара жінка», то це означало, з п'ятих букв кожного нового речення можна скласти текст з відповідним змістом.

Хоч ця система нібито надзвичайно проста, однак О'Дейвен мав з нею чимало мороки. Часто таємне донесення було: настільки велике, що він змушений був розтягувати його на кілька передач і використовувати різні синоніми. Але навіть тоді відповідний звичайний текст не завжди годився для застосування коду. І О'Дейвен вимушений був переставляти слова, змінювати побудову речення, вдаватися навіть до явних помилок.

А якщо й це не допомагало, він придумував власні каламбури, підправляв певні мовні звороти або переходив на жаргон. І все це робилося з метою, щоб мати змогу у відповідних місцях тексту поставити потрібні букви.

Для такої роботи, крім інтелекту й надзвичайної зосередженості, перш за все потрібен був час. Звичайно, для підготовки повідомлень і коментарів або для перекладу німецьких текстів часу йому завжди бракувало. Працювати доводилося швидко і вправно, як від нього й вимагалось, до того ж почасти він був не сам. Можливість відповідно підготувати за таких умов певний текст була просто мізерною. Він мусив спершу записувати все точно, так що цензура, яка неодмінно перевіряла тексти його передач, майже не мала до нього претензій».

Далі професор Мейволд описав режим роботи дикторів фашистського радіомовлення, які вели передачі на закордон. По обіді, після того, як одержано зведення розвідки засобами зв'язку й переглянуто зарубіжні газети, а Геббельс на щоденній нараді визначив основні напрямки інформації, диктори з редакторами починали готувати передачі. Радіопередачі ірландською мовою виходили в ефір в основному ввечері.

«За цей час, — продовжував Мейволд, — О'Дейвен, очевидно, накреслював собі плани, які потім увечері здійснював безпосередньо перед мікрофоном. Лише тоді й тільки там він займався своєю «некоректністю» або «порушенням стилю», лише там підставлявся синонім, який був ключем для дешифрування.

Ми ніколи не зможемо дізнатися, з якою концентрацією волі, з яким надмірним зусиллям свого інтелекту працював у цей час О'Дейвен та з яким напруженням він брався за мікрофон. Ми можемо тільки приблизно уявити дещо, познайомившись ближче з деякими його повідомленнями».

Приклад, який Мейволд повністю взяв із однієї з тодішніх передач, був, мабуть, типовий для стилю роботи О'Дейвена. Збагнути все, одначе, міг лише знавець ірландської мови. Гайнц Майнк розумів зміст тільки в контексті, тобто за допомогою Мейволдових пояснень, а сама суть залишилась для нього недоступною.

Отже, офіційне німецьке повідомлення в червні 1942 року: «Вчора фюрер у присутності рейхсміністра закордонних справ прийняв у Берліні іспанського посла й мав з ним дружню розмову» О'Дейвен передав, не змінивши змісту, але вставив туди ще деякі слова й трохи перебудував речення: «Вчора іспанський посол був прийнятий фюрером у Берліні. В присутності пана рейхсміністра закордонних справ між ними відбувся дружній обмін думками».

Завдяки таким незначним змінам і за допомогою наступних речень, а також синоніму, наведеного згодом у тексті, було передано таке повідомлення: «Замість Фелікса — Ілоиа». Як пояснив Мейволд, тут малася на увазі остаточна відмова фашистів від операції «Фелікс», тобто від захоплення Гібралтару, і перехід до здійснення плану «Ілона» — в разі висадки англо-американських військ на Іберійському півострові, він передбачав захоплення деяких північноіспанських портів.

Звичайно, підкреслював Мейволд, ці повідомлення не завжди мали таке велике значення. «Як видно, О'Дейвен обмежувався спочатку переважно повідомленнями, які він одержував випадково або у службовому порядку. Такий висновок можна зробити тому, що в перші місяці після встановлення ним контакту з англійською розвідкою часто передавалися і другорядні речі».

Щоб підтвердити це, професор теж навів приклад. У протоколі одного з таємних засідань у Геббельса від 2 грудня 1941 року під пунктом 12 записано таке рішення: «Негайно з'ясувати, чому, незважаючи на видану фюрером заборону програвати, німецькі борці програли чеським борцям».

О'Дейвен передав цей шедевр нацистської пихи і, певне, з задоволенням вислухав відповідь з Англії, яка не примусила себе чекати: «Негайно з'ясувати, чому, незважаючи на видану фюрером заборону програвати, німецькі війська програли в Африці битву за Тобрук».

Ірландський учений хотів на цьому прикладі лише показати, що британська сторона підхоплювала навіть незначні факти й потім використовувала їх у передачах лондонського радіо німецькою мовою. Однак О'Дейвен загалом зосереджував свою увагу на повідомленнях військового й зовнішньополітичного характеру. Професор Мейволд назвав деякі з них:

Восени 1941 року О'Дейвен повідомив: «Верховне командування вермахту одержало від агента детальний звіт про дислокацію військ в Ірландії».

У грудні: «Шпигунство та акції саботажу в Ірландії абвер може проводити лише за згодою міністерства закордонних справ».

Літо 1942 року: «Звернути увагу на диверсійні акції на форті Вільямса та в тунелі Бен-Невіс». Ішлося про електростанції в Північній Шотландії, які мали бути зруйновані диверсантами-парашутистами.

Були й інші приклади. Важливі й не дуже. Такі, які О'Дейвен вважав за важливі, а виявлялося, що вони другорядні, були й такі, значення яких він, може, навіть повністю не усвідомлював.

Звичайно, підкреслював ірландський учений, британська розвідка користувалася не лише повідомленнями О'Дейвена. До деяких з них вона ставилась дуже скептично. Отже, якщо брати до уваги ефективність повідомлень, то Стюарт Джеймс О'Дейвен, очевидно, не належав до першорядних розвідників британської секретної служби. Однак його особисті заслуги важко переоцінити.

«Нам завжди слід виходити з того, — писав Мейволд, — що О'Дейвен на цій стадії своєї діяльності міг розраховувати лише на самого себе. Він мусив вирішувати сам, що з почутого, прочитаного чи побаченого могло мати значення для противників гітлерівської Німеччини, а що — ні. Він не одержував ніяких вказівок, навіть рідко дізнавався, чи взагалі Лондон почув його повідомлення. Те, що це його хвилювало тривалий час, не підлягає сумніву. В одному з донесень у 1943 році він скаржився: «Хід війни вирішує Червона Армія. Для чого ж тоді мої повідомлення?» І професор Мейволд вів далі: «О'Дейвен прагнув активної діяльності. Йому потрібні були важливі завдання, і він конче хотів знати про наслідки своєї праці. А так у нього складалося враження, ніби він потрапив на запасну колію, бо те, що він передавав, було вже давно відоме. Тоді його чимраз більше мучили сумніви щодо важливості його повідомлень».

Нарешті він запропонував метод, який дозволяв би одержувати завдання, а також і відповіді на свої донесення. Британська секретна служба пристала на цю пропозицію. Усе зробили з належною обережністю і не так заради безпеки О'Дейвена, як заради того, аби не потрапити в підготовлену німцями пастку.

«Бо, незважаючи на велику кількість повідомлень, які О'Дейвен уже передав і продовжував передавати, Лондон весь час ставився до «незнайомця» з недовірою. Коли він збирав розвідувальні дані на свій страх і ризик, то небезпеки для англійців не було ніякої. Але чи можна довіряти інформаторові, який мав не лише добрі зв'язки з високопоставленими нацистськими політиками, але й (про це, між іншим, теж стало відомо) з абвером адмірала Канаріса? Ця людина в 20-ті роки не приховувала своєї ненависті до Англії, то чи можна їй довіряти напрямок інтересів англійської розвідки? Стриманість, породжена боязню потрапити в пастку, розсіювалась надто повільно. Остаточно вона, очевидно, зникла лише тоді, коли О'Дейвен у кінці 1944 року сповістив про зміну своєї секретної роботи».

Але спершу йшлося про те, щоб у відповідній формі виконати його бажання. Найефективнішим, може, навіть єдиним шляхом проінструктувати О'Дейвена й дати йому певне завдання було лондонське радіо. Для цього слід було домовитись про код, який відрізнявся від відомого О'Дейвену. Адже неможливо, наприклад, у передачі німецькою мовою підібрати якісь синоніми до слова «Ірландія». Такі ключові слова або незвична побудова речення й неправильне використання слова одразу привернуло б до себе увагу.

«Англійські компетентні особи вирішили застосувати цифровий код, — писав Мейволд. — Вони вибрали сонет Шекспіра, який мав передати О'Дейвену зв'язковий. Для надійності цифри на ньому не проставили, їх пізніше передали по радіо.

О'Дейвен перебрав багато варіантів, як йому встановити контакт із зв'язковим. Один із них передбачав зустріч у зоні відпочинку в тюрінгському містечку Фрідріхсвалль. У лютому 1943 року зв'язковий передав О'Дейвену сонет і всі необхідні усні пояснення. Але невдовзі його схопили і згодом стратили».

Тут професор Мейволд зробив примітку від руки. В ній говорилося, що йому не вдалося дізнатися щось детальніше про ті події у Фрідріхсваллі. «Документи стали недоступними для мене, чиновники відмовчуються. Таким чином я не знаю ні прізвища зв'язкового, ні того, що з ним сталося».

Але він таки зустрівся з О'Дейвеном, у цьому немає жодного сумніву. «Десь із березня 1943 року, — ішлося далі в рукописі, — О'Дейвен виконував переважно ті завдання, які він у визначений час одержував по лондонському радіо цифровим кодом і розшифровував їх за сонетом Шекепіра. Спершу надходили спеціальні завдання, метою яких була перевірка О'Дейвена. Йому рідко доручали збирати відомості там, де він ночував себе «наче вдома», тобто у фашистському урядовому апараті, а посилали, так би мовити, «на вулицю». О'Дейвен мусив спостерігати за транспортними колонами, збирати розвідувальні дані у таборах військовополонених, записувати повітряні траси; днями й ночами йому доводилось тинятися на вокзалах або здійснювати безконечні прогулянки у передмістях Берліна.

Він не ухилявся від жодного з цих завдань. Сумлінно й пунктуально робив він донесення й просив нові доручення. Але на противагу тому, що він раніше робив на свій страх і ризик, його нинішні донесення стосувалися тільки другорядних речей.

Він став часткою єдиного механізму й тепер діставав лише кольорові камінчики для мозаїчної картини, якої сам ніколи не бачив.

Чи страждав О'Дейвен від цього, чи відчував, що йому не довіряють, ми не знаємо. Можна лише здогадуватись із побічних свідчень про його постійну невпевненість і прагнення виконувати важливішу роботу на важчій ділянці фронту. Але він був надто дисциплінований, щоб бунтувати.

Під кінець року все нарешті владналося. Хоча О'Дейвена й далі посилали «на вулицю», однак він. дедалі частіше одержував завдання, які стосувалися його безпосереднього оточення. І коли, 6 червня 1944 року у Нормандії почалася висадка англо-американських військ і створено було довгожданий другий фронт, О'Дейвен міг працювати на повну силу.

Професор Мейволд оцінює його успіхи в той період надзвичайно високо. Так, О'Дейвен кілька разів зумів своєчасно повідомити про найголовніші завдання фашистської пропаганди, спеціально розраховані на населення Франції та країн Бенілюксу, завдяки чому держави антигітлерівської коаліції змогли вжити відповідних контрзаходів.

Британська секретна служба дізналася зокрема про численні накази про евакуацію таємних матеріалів, про переміщення радіостанцій і спорудження запасних сховищ.

На жаль, не все О'Дейвен спроможний був повідомити. Мейволд писав, як він намагався передати під кінець року відомості про настрої у фашистському державному апараті, про явища, «які не спливали на поверхню й не були самі по собі скандальні, однак могли мати надзвичайно важливе значення в майбутньому». Цього він не зміг зробити, оскільки час для його передач був суворо обмежений, і-затягувати його на власний розсуд було просто неможливо.

«Так сталося, наприклад, що О'Дейвену дали завдання порахувати на Ангальтському вокзалі паровози, які вийшли з ладу (завдання від 2. IX і 13. Х), замість того, щоб повідомити про важливу зустріч, яка відбулася в той же час між представниками міністерства пропаганди й міністерства закордонних справ.

Ми, зрештою, знаємо, — продовжував Мейволд, — що він таки повідомив про неї. У вечірніх коментарях на початку листопада він повідомляв, що розпочалася одна з найбільш детально підготовлених акцій, метою якої було знищити таємні документи й весь звинувачувальний матеріал. Одночасно він просив проінформувати його, чи не можна спробувати заховати в надійне місце певні важливі документи і чим керуватися при цьому. А не одержавши жодної відповіді, повідомив, що діятиме на власний розсуд».

Професор Мейволд висловив тут деякі свої міркування про причини, які спонукали О'Дейвена до таких дій.

«Їх можна, власне, зрозуміти одразу, якщо взяти до уваги те, який матеріал він хотів заховати. Його мало цікавили справи високих дипломатичних кіл, не дуже цікавили навіть заходи, які повинні були продемонструвати, на що здатна нацистська пропаганда. Щодо злочинності цих інститутів та їх керівництва у нього не було сумніву. Його цікавила вина й колективна відповідальність усіх тих, хто не потрапляв у поле зору громадськості. О'Дейвен знав, що серед мільйонів різних документів величезного фашистського апарату влади було багато повідомлень, листів і заміток, які звинувачували цих людей. Почасти то були не об'ємисті офіційні папери з реєстраційними номерами й шифром, а просто клаптики паперу й зауваження на них. Але це доказ, що люди, чиї підписи стояли на документах, безперечно, знали їх зміст, і дуже страшний зміст.

Ці документи цікавили його так само, як і тих, кого вони стосувалися, хто поспіхом докладав усіх сил, щоб їх знищити. Почалася гарячкова метушня, боягузлива втеча від відповідальності.

О'Дейвен з огидою спостерігав, як у пачки різних протоколів, приречених на спалювання, все частіше, все відвертіше запихалися саме такі документи… А цього він не хотів допустити».

Чи вдалось йому це?

Гайнц Майнк проклинав надмірну сумлінність Мейволда, докладність його доказів. Бо замість того, щоб відповісти на запитання, пояснити, як і що, він ще раз заглиблювався у несуттєві структурні дослідження фашистського пропагандистського апарату.

Може, воно й потрібне, але у Майнка бракувало терпцю читати ці пасажі. Він перегортав сторінки, очі його стрибали по рядках, абзацах, поки нарешті наткнулися на слова, які вимусили його напружитись. Це були слова «будинок над озером».

Він підскочив. Ривком висмикнув шухляди письмового столу й почав гарячково нишпорити там. Потім покликав секретарку:

— Журнал з Гамбурга! За вчора!

Секретарка теж почала шукати. Тоді згадала:

— Його забрала товаришка Петерс.

— Негайно заберіть його назад! І зв'яжіться з майором Лауренценом або з капітаном Госсом, попросіть, щоб вони прийняли мене в невідкладній справі!

Майнк, аби згаяти час, переглянув Мейволдів рукопис до кінця. Він кивав, погойдувався усім корпусом і сміявся. «Ага, ось воно. Перекручений шифр. Fried, Grab, Keller. Він у нас в руках!»

Останню фразу він уже вигукнув уголос. І тут саме нагодилась секретарка.

— Як він у вас у руках? Він у мене!

Похитавши головою, вона поклала перед ним журнал.

Професор Майнк став під вікном і прочитав вимічену червоним статтю.

«Федеральний канцлер Кізінгер заприсягнув, що, будучи тоді заступником керівника політичного радіовідділу міністерства закордонних справ, ніколи нічого не чув про депортацію людей, про знищення в газових камерах і про масові розстріли. На зауваження, що його відділ щоденно одержував від державної служби радіоперехоплення третього рейху, так званої «служби в будинку над озером», два з тринадцяти примірників, де були розшифровані всі зарубіжні повідомлення, він відповів, що йому завжди показували лише виправлені варіанти «радіоогляду», у яких не було повідомлень про звірства фашистів. Ці твердження, цю присягу поки що не можна спростувати. Жодного з Кізінгерових начальників, які могли б його звинуватити або виправдати, немає в живих. І навряд чи збереглися десь примірники тих донесень з будинку над озером, підписані Кізінгером…»

Через півгодини Майнк сидів навпроти майора Лауренцена.

16

Повз вікна автомашини пролітали ліси, вигорілі на сонці поля, вкриті осінньою зеленню пагорби, маленькі села. Шосе звивалося змією, але в цю пору транспорту було дуже мало, і Вольфганг Бірштреккер рідко пригальмовував.

Тепер у нього було таке прізвище. Поміняв же він їх уже не одне. А нинішнє підібрав доктор Шарф. З відповідними, звісна річ, документами, та й його самого знайшов теж він. «Наш трудяга», — називали його в Пуллаху.

Бірштреккер був трохи повнуватий і справляв враження добродушної людини, голос його звучав привітно, на обличчі проглядав легенький рум'янець. Він намагався, щоб і люди вважали його саме за такого, бо це відповідало тій ролі, яку він зараз грав: людина, нездатна на щось зле, щира людина, якій можна вірити на слово.

Доктор Шарф звів його з радником міністерства закордонних справ Гегеманом. Завдання вони обговорили втрьох. Гегеман досить докладно розповів про своє минуле. Однак Вольфганг Бірштреккер сумнівався, чи все те правда. Але ввести його в курс справ було необхідно, бо жінка, безперечно, щось питатиме.

Зрештою, головне не правда, а правдоподібність. Легенда мала звучати переконливо, саме такою вона й була: політик, кар'єра якого вже наближалася до кінця, ще раз оглядався на свій життєвий шлях і хотів його описати, зберегти для майбутніх поколінь, тому йому потрібна допомога тих, хто колись зустрічався на цьому шляху.

І хіба є щось дивне в тому, що він звертається передовсім до тієї дівчини, яка була колись не лише коханою й матір'ю його дитини, але й вірною співробітницею протягом багатьох років?

Звичайно, крім того, він терпляче вислухав ще цілу низку інших вказівок, але вони не справили на нього особливого враження. Зрештою він не початківець, хоч після стількох років вперше їде до НДР. Він добре знає, що розмову слід вести обережно, так би мовити, поступово, промацуючи співрозмовника, імпровізувати, що вдаватись до сили чи погрожувати можна лише в крайньому разі — боже мій, за кого вважає його той Гегеман!

З приводу майбутньої зустрічі він майже не хвилювався. Йому доводилось приборкувати й не таких людей, то що вже говорити про п'ятдесятирічну жінку, котра, як йому сказали, зайнялася благодійними справами. Навіть заняття її говорило саме про себе. Напевне, стала відлюдькуватою, навіть трохи наївною, отже, вистачить незначного натиску, щоб змусити її скоритись.

Значно важче інше — непомітно звернути з визначеного транзитного маршруту, який він детально вивчив з доктором Шарфом. З автостради в Нествік можна було заїхати двома шляхами. Перший, значно коротший, кілька кілометрів ішов по відкритій місцевості, де його «мерседес», безперечно, легше помітити, ніж на другому, бічному шляху, — він хоч і довший, але його значно важче контролювати.

Шарф дозволив йому самому приймати рішення. «Ви ж спец відчувати небезпеку й уникати хвоста, адже так?» То, звичайно, лестощі, але Бірштреккер справді дещо вмів.

По дорозі він кілька разів перевіряв своє вміння на практиці. Завжди, коли йому здавалося, що якийсь автомобіль надто довго їде за ним слідом, він раптово зменшував швидкість і пропускав його вперед. Хоч воно, так би мовити, й абетка, та наслідки давало безперечні.

І зараз, наближаючись до першого повороту на Нествік, він помітив у дзеркалі заднього огляду сірий «вартбург». Автомобіль тягся за ним весь час, хоча він їхав із швидкістю. не більше сімдесяти кілометрів, даючи себе обігнати.

«Не хочеш, то й не треба», — промимрив сам до себе Бірштреккер, увімкнув сигнал повороту направо й уповільнив швидкість, ніби збираючись повертати.

Сірий «вартбург» перегнав його. За кермом сидів чоловік років шістдесяти, поряд з ним білява жінка в голубому светрі, значно молодша від нього. Обоє про щось жваво розмовляли, на Бірштреккера взагалі не звернули уваги.

Отже, марна тривога. І все ж неприємного відчуття Бірштреккер не позбувся. Він не піддавався страхові, бо був надто досвідчений. Однак то вже було застереження: за справу слід братися обережніше, обачніше.

Так він і робив. Кілька разів уповільнював швидкість, дозволяв автомашинам обганяти його «мерседес» і нарешті вирішив їхати не до самого Нествіка, а поставити машину десь поодаль.

Так і зробив. Загальмувавши на лісовій просіці, він пішов до будинку, де мала мешкати фрау Келлер. Той будинок стояв на околиці села, дістатись туди було легко. Уважно вдивляючись, він шукав ознак, які, на його думку, були зайві в картині заспаного села, що загубилося далеко від доріг і нараховувало майже тисячу шістсот мешканців. Але нічого підозрілого не помітив.

Нествік справді скидався на заспане село. З коминів де-не-де вився дим. Обабіч вибоїстої дороги вишикувалися білі низенькі будинки. Біля них гралися діти, у садках відцвітали останні троянди. З магазину вийшла селянка в чорній хустці. Іноді десь скрипіли двері, гавкали собаки. В повітря знялася зграйка голубів.

Бірштреккер подзвонив не вагаючись. Почулись нерівні кроки, і двері відчинилися.

— Прошу, заходьте…

Ні Шарф, ні Гегеман не могли йому сказати, яка з вигляду зараз ця жінка. Радник міністерства пам'ятав її юною дівчиною — чорнява, тендітна, з маленьким личком. Вони, звичайно, врахували, що відтоді минуло чверть століття, знали, що вона стала зрілою жінкою, уявляли її собі дещо змарнілою з огляду на її нелегку долю й відірваність від життя.

Все ніби сходилося. У цієї фрау Келлер було сиве волосся, зморшкувате обличчя, бліді, майже знекровлені губи. І все-таки Бірштреккер розчарувався. Він розраховував зустріти своєрідний залишок минулих часів, люб'язну літню пані, певні риси якої нагадували б про ту колись ніжну дівчину.

Однак у жінки, що стояла в дверях, був пригнічений вигляд. Не відчувалося в ній ні лагідності, ні доброти. В кімнату вона його завела неохоче, навіть недовірливо. Він назвав себе, попросив вибачення, що прийшов без попередження, й виклав мету свого візиту.

Почувши прізвище Гегемана, вона здригнулася. Руки її тремтіли, коли читала листа, якого передав Бірштреккер. Потім довго шукала окуляри, забувши навіть про нього. Л він усе ще стояв, незграбний і нерішучий, як вимагала його роль.

Нарешті вона запропонувала йому сісти. Він сів навпроти неї. На столі лежало її в'язання, стояла склянка з-під чаю, цукорниця.

Вона прочитала Гегеманового листа, руки її все ще тремтіли.

— А чому він сам не приїде? — спитала нарешті.

— Доктор Гегеман — державний чиновник. Йому но дозволяється відвідувати НДР, — пояснив Бірштреккер.

— Так-так. Він сповіщає, що хоче писати мемуари. Там, мабуть, і про мене згадає?

— Лише в тому разі, якщо ви дасте свою згоду.

— Чому ж ні! Але він повинен писати правду. Я йому щ зовсім вірю. — Вона заговорила тепер привітніше. — Може, чашку чаю, пане Бірштреккер?

Він відмовився, але вона все одно принесла склянку, палила. Запахло м'ятою.

«Ти глянь, — подумав Бірштреккер, — а вона таки приємна жінка».

— Скажіть, будь ласка, я не зовсім розумію, яка допомога йому потрібна від мене?

— Йому треба просто дещо уточнити. Адже пам'ять з роками притуплюється.

— Кому ви кажете? Щоправда, в мене є деякі документи, я їх іноді перечитую. Люблю порпатися в минулому. Важкі то були часи. І все ж — яка велич!

— Пан доктор Гегеман вас дуже поважає, фрау Келлер. Ви були вірною співробітницею і виявили тоді неабияку мужність.

— Ну, про це він хай краще не пише. Я б цього не хотіла. Про справу О'Дейвена — ні слова. Ви повинні йому відрадити.

— Навряд чи це вдасться зробити. Але те, що стосується вас, розумієте, він не зможе обійти. Він доручив мені запевнити вас у цьому, якщо ви побажаєте.

— То не лише моє бажання, я наполягаю на цьому! Я, зрештою, живу в зовсім іншому світі, ніж він. Про це? він, здається, забув!

— Доктор Гегеман нічого не забув. Саме тому й звертається до вас з проханням передати йому документи. Вам їх згодом повернуть, якщо вони такі цінні для вас.

— Я б, знаєте, й не проти. Але він, мабуть, дещо й так собі уявляє. Бо того, що в мене є, не так уже й багато. Ось… — Вона підійшла до декоративної шафи під стіною. — Ось, можете переконатися. Кілька листів від Джеймса, його щоденник, написаний таким гарним почерком, що навіть я не завжди можу все розібрати. І ще оці старі папери з міністерства пропаганди. Я знайшла їх у свої квартирі, коли він був уже мертвий.

Вона жестом покликала його до себе. Бірштреккер дійшов до напіввитягнутої шухляди, побачив перев'язані шнурком пакунок, пожовклі папери з нацистським державним знаком і відразу збагнув, що це саме той матеріал, який розшукував доктор Шарф.

Жінка раптом завагалася. Вона спиною заступила ляду, схрестивши на грудях руки.

— А що я матиму, якщо віддам вам ці папери?

— Пан доктор Гегеман, звичайно, за все віддячить, фра Келлер.

— Так? А в який спосіб?

— Він міг би відкрити вам рахунок у ФРН. Якщо ви колись, вийшовши на пенсію…

— Дуже приємно чути. Передайте йому, нехай він спершу це зробить, а тоді побачимо.

— Але ж, шановна фрау Келлер! Панові доктору Гегеману документи потрібні негайно. Він би звернувся до вас набагато раніше, якби знав адресу.

— Я вам вірю. А чому він не знав моєї адреси? Тому що ніколи про мене не думав! — Голос її став різкий. — Понад двадцять років з його ласки я сиджу ось тут. Понад двадцять років він жодного разу не поцікавився ні мною, ні дитиною! І раптом така великодушність! Послухайте, пане… Я не проти, хай він забирає ці речі. Всі. Але не так! Не так просто. Я ніколи…

Що сталося з жінкою? Вона раптом закричала, ніби з нею стався істеричний приступ.

Бірштреккер різко махнув рукою. Вона враз замовкла, але перелякано і водночас люто дивилася йому в обличчя.

— Шкода, — почав він спокійно її умовляти, намагаючись, ніби між іншим, створити контраст до її різкого голосу й до змісту тих слів, які він збирався сказати. — Шкода, — повторив Бірштреккер. — Пан доктор Гегеман врахував, звичайно, можливу відмову з вашого боку. Але ж від цього не повинні піти прахом його плани. До речі, тоді він змушений буде абзац про смерть О'Дейвена сформулювати ось так: «Цей мужній борець-антифашист потрапив у лабети гестапо через зраду однієї фанатичної прихильниці нацизму. Ця жінка — Беата Келлер, яка винна в загибелі О'Дейвена, живе собі спокійнісінько в НДР і так далі й тому подібне…» Що з вами?!

Наступила реакція, яку важко було уявити собі в подібній ситуації: жінка ступила кілька кроків убік, на її обличчі з'явився жах, вона виставила вперед руки, ніби захищаючись від удару, і промимрила:

— Ні, ні, тільки не це, благаю вас, тільки не це!

— Усе залежить від вас, фрау Келлер! — Бірштреккер і далі говорив спокійно, пильно дивлячись на неї. Потім почав повільно наближатися до неї. Вона відсахнулась, звільнивши дорогу до шафи. — Не робіть дурниць, — повторював він весь час одну й ту саму фразу, потім засунув руку в шухляду, намацав пакунок і взяв його.

Цієї миті жінка раптом кинулась на нього. Бірштреккер підняв коліно, щоб вона наштовхнулась на нього.

Скрикнувши, вона впала, а в нього миттю підкосились ноги…

Коли капітан Госс, почувши домовлений крик, ускочив до кімнати, то ледве втримався, щоб не засміятися. Соня Грюнберг, співробітниця його відділу, яка видавала себе за Беату Келлер, стояла біля Бірштреккера на колінах. Вона буквально поклала його на лопатки. Госс показав свої документи й наказав вивести затриманого.

— Браво, Соню!

Вона підвелась і махнула рукою.

— Жаль, що товариш Лауренцен рідко дає мені такі доручення.

— Думаю, тобі треба працювати в театрі.

— Не говори нісенітниць. Ти все чув?

— Кожне слово. Ваша бесіда записана на магнітофонну плівку.

Операція відбулася за планом. Підготовка була проведена грунтовно. Постійно вівся контроль по радіо. Соня Грюнберг кілька разів розмовляла з фрау Келлер. А що Бірштреккер, чи як там його звали, відразу накинеться на пакуночок пожовклих паперів (до речі, то були відстрілочні картки Трептовського товариства мисливців 1938 року), вони аж ніяк не чекали.

Манфред Госс не мав вказівок допитувати затриманого на місці. Він зачекав, поки Соня Грюнберг зняла свою перуку і знову стала привабливою тридцятирічною жінкою, потім вони обоє та Бірштреккер у супроводі поліцейського в мундирі вирушили службовою автомашиною до Берліна.

Майор Лауренцен уже чекав їх — і капітана Госса, і старшого лейтенанта Гайнсена, і молодшого лейтенанта Кушеля. Всі троє одержали спеціальні завдання, і кожен з них уже повідомив про успішне виконання.

Це й було причиною того, що він попросив Майнка залишитись. Професор переклав йому Мейволдового листа. Спочатку він хотів розповісти зміст лише в загальних рисах і процитувати окремі місця, але Лауренцен вирішив ознайомитися з текстом повністю.

Майор жодним словом не перепинив Майнка. Тільки, мовчки слухав. Статтю. про Кізінгера він лише переглянув.

— Я знаю ту справу. Цілком можливо, що вона стосується й нашого випадку. Могилу О'Дейвена розкопали тоді, коли почало дедалі більше проступати фашистське минуле Кізінгера. На судовому процесі зробили спробу виправдати федерального канцлера. Але це теж могло погано закінчитися. Приміром, якби в НДР на основі наукових висновків професора Мейволда з'явився новий викривальний матеріал. За всіх обставин ці події треба було випередити. Кізінгер, як відомо, працював під час війни в політичному радіовідділі міністерства закордонних справ. Там було майже двісті чиновників і службовців. У цьому досить важливому відділі, куди допускалися лише надійні люди, Кізінгер грар другу скрипку, був, власне, заступником начальника. Безпосередньо йому підпорядковувались служби «Радіомовлення й міжнародні відносини» та «Загальна пропаганда, координація роботи земельних служб, зв'язок з міністерством пропаганди». Цей зв'язок був, очевидно, дуже тісний, бо сьомого листопада сорок четвертого року Геббельс власноручно підписав клопотання, на основі якого Кізінгера мали перевести в його міністерство. На одній із таємних нарад, про які вам уже розповідав товариш Госс, у листопаді сорокового року Кізінгер повідомив, що знайшов відповідну особу для ведення передач ірландською мовою. А оскільки О'Дейвен приступив до роботи на початку грудня, то є підстави вважати, що він мав на увазі саме його. Отже, не виключена можливість, що вони знали один одного. Той американський журналіст теж недвозначно підтвердив цю думку Мейволда.

Лауренцен говорив спокійно, майже без внутрішнього хвилювання. По-діловому, розважливо. Вони сиділи в зручних кріслах, що стояли в кутку просторого кабінету. Пили каву. Гайнц Майик курив сигарету. Надворі світило сонце, було по-осінньому тепло, і вони повідчиняли вікна.

Майор Лауренцен перевів розмову на інше.

— Давайте припустимо, що Мейволд має рацію: О'Дейвен не загинув в Іспанії, а потрапив у полон. Через деякий час йому вдалося втекти. Куди він міг би податися? В Португалію, на Гібралтар, у Францію? По-справжньому безпечно він почував би себе лише на Гібралтарі, який належить Англії. Але туди він не пішов, бо інакше ніколи не опинився б у Берліні. Для антифашиста, що втік із фашистської в'язниці, прямого шляху в берлінське міністерство пропаганди не було навіть через Португалію чи Францію. Отже, десь хтось мусив був перевести відповідні стрілки.

Гайнц Майнк кивнув. Такі міркування в нього вже з'являлися. Він відчував, що вони недалеко від істини. Але ж яка вона, ота істина?

Майор Лауренцен думав про те саме.

— Уявіть собі: людина, яка очолює військову розвідку у фашистській Німеччині, одержує влітку сорокового року завдання підготувати внутрішній заколот в Ірландській Республіці. Канаріс намагається зробити це звичними для нього засобами. На острів засилають цілу низку агентів, які разом з іншими дорученнями мають завдання підбурювати ірландський народ проти Англії. Хоч, здавалося, для цього й були певні політичні передумови, однак усі спроби закінчувалися невдачею. І ось Канаріс дізнається, що в іспанській в'язниці знемагає ірландець, який, на його думку, мав куди кращі перспективи на те, щоб в Ірландії його послухали. Франко багато чим зобов'язаний шефу німецької розвідки. І не в останню чергу навіть тим, що саме він, а не хтось інший, став в Іспанії главою держави. Тепер Канаріс звертається з проханням, яке не тільки легко виконати, але яке навіть дуже сподобалось іспанським органам влади. Бо що ж мав робити Франко з О'Дейвеном? Ліквідувати? Таку нагоду було втрачено; тепер це не так просто зробити, бо в'язнем уже зацікавились відповідні ірландські кола. Рано чи пізно О'Дейвена все одно довелося б відправити в Ірландію. А чому б не у фашистську Німеччину? Але що скажуть на це ірландські офіційні кола? Все мало б, звичайно, зовсім інший вигляд, якби в'язень просто втік. Тоді Франко умив би руки. Отож інсценують втечу. Звичайно, її мають організувати «комуністи», бо О'Дейвен скоріше пішов би за своїми товаришами, аніж за кимось іншим. Ну як?

Лауренцен запитливо глянув на Майнка, потім скупо усміхнувся, ніби вже здогадувався, про що той думає. І не помилився. Майнк хвилинку поміркував, потім задумливо сказав:

— Я хотів би поставити одне запитання і дещо заперечити. Спочатку ось що. Ви можете мені пояснити, як, коли, де і якими засобами антифашиста О'Дейвена змусили поступити на службу до фашистів?

— Цього я вам не можу сказати. Поки що не можу.

— Тоді я змушений задати вам ще одне запитання. Звідки у вас взагалі такі дані про Канаріса? Хоч я й знаю, що він був з Франко у приятельських стосунках і навіть використовував його як агента абверу, але лише на підставі цього не можна. робити висновків…

— Ці висновки, як і деякі інші міркування, грунтуються аа словах самого О'Дейвена. Восени сорок четвертого року у розмові з одним знайомим у Берліні він натякнув, що вія зобов'язаний Канарісу життям, а Геббельс зробив те життя навіть приємним. О'Дейвен мусив регулярно, через певні проміжки часу, з'являтися в абвер на Тірпіцуфер.

Вражений Майнк мовчав. Потім обізвався:

— Моє заперечення не дуже суттєве, товаришу Лауренцен. Однак я хотів би його висловити. Воно стосується самого початку, так би мовити, вихідної точки. Свої пояснення ви почали словом «припустимо…». Але з цього починати не можна. Науці потрібні тільки факти. Факти і ще раз факти.

— Гаразд, товаришу професор. Нам теж потрібні тільки факти. Вони вже в дорозі. Давайте трохи зачекаємо.

Старший лейтенант Гайнсен повертався в міністерство. Він трохи проїхав залізницею, тоді йому довелося ще трохи пройти пішки. Обличчя його було серйозне, серйозніше, ніж будь-коли. Він думав про Беату Келлер, від якої саме повертався.

Після повернення з Фрідріхсвалля її поселили в готелі. Ризикувати не можна було, а повідомлення, що автомашина з ФРН звернула з автостради, підтвердило правильність цього застережного заходу. Якщо все буде добре, їй скажуть, що роль за неї зіграв хтось інший. Але передчасно не хотіли хвилювати жінку.

Хоча від цього візиту в Тюрінгію фрау Келлер дуже втомилася, вона все одно й не думала відпочивати. Ще, є, мабуть, багато роботи, сказала вона і спитала, чи не могла б вона чимось допомогти товаришам.

Тоді Гайнсен показав їй нарешті фотографії з альбомів фрау Мургау. На більшості знімків О'Дейвен був зображений сам або з членами родини господаря будинку. Лише на одному він стояв з якимось чоловіком посеред службового приміщення, де було повно шаф та письмових столів. Очевидно, то робочий кабінет О'Дейвена.

— Хто цей чоловік? — спитав Гайнсен.

Знімок був невиразний, обличчя незнайомого — розпливчасте. Одягнений він, як і О'Дейвен, у цивільне, а на зріст здавався таким самим, як і О'Дейвен.

Фрау Келлер одразу впізнала його. То був ірландець, який теж працював у редакції радіопередач ірландською мовою. Справжнього його прізвища вона не могла згадати. О'Дейвен та інші ірландці називали його Уазеном.

Уазен, як вона пригадувала, родом з Північної Ірландії. Він служив у британській армії й потрапив у полон. О'Дейвен і Гегеман забрали його та двох ірландців з табору військовополонених і привезли в Берлін.

Фрау Келлер сказала, що Уазен був забіякуватий, дуже енергійний і життєрадісний чоловік. Колись він викладав фізкультуру. На її думку — він був у редакції найінтелігентніший після О'Дейвена.

— Я його зустріла ще раз, коли Джеймса вже не було на світі. Убили і його, і отих двох ірландців. Їх заарештували при мені на кладовищі, відразу після похорону Джеймса, і через кілька годин розстріляли. Про долю Уазена я тоді нічого не знала. Я хочу розповісти вам про нашу останню зустріч.

Це було в кінці лютого 1945 року, на світанку…

Вулиці оповив темно-сірий туман. З неба сиплеться град. Четверо людей, що йдуть повз руїни будинків, щуляться, захищаючись від поривів вітру.

Беата Келлер іде мовчки поряд з чоловіком, який очолює групу. Вона бачить, що волосся в нього на скронях сиве.

Краплини дощу стікають на потилицю, котяться по щоках. Їй здається, що в нього дуже втомлені очі, і це її заспокоює.

Хіба втомлені очі можуть бути байдужими до жорстокості?

Два чоловіки, які йдуть ззаду, жваво розмовляють. Вони не зважають на негоду й на вітер. Завдання, яке вони виконують, здається, їх теж не хвилює.

Вони щось розповідають один одному, іноді сміються. Завиває буря, і їм доводиться говорити голосно, отже, уривки слів долітають і до неї. Їхня розмова трохи зухвала, пе по роках серйозна, для солідності пересипана солдатським жаргоном. Але її не проведеш. Вона знає, що це дуже молоді хлопці. Їм немає ще й двадцяти, а вони вже пройшли вогонь і воду. Часто вживають нецензурні слова, хоч, зрештою, на нинішні часи в цьому нема нічого незвичного. Привертав увагу лиш те, як вони вимовляють ці слова. Звучать вони жорстоко й небезпечно.

Ні, її не проведеш. Вона знає таких типів. Беата Келлер радше довіриться втомленим очам, сивій чуприні, аніж тому задерикуватому сміхові.

Вона не знає, куди її ведуть. Усі оці троє, що забрали її, зверталися до неї ввічливо, майже шанобливо, але вона знає метод, знає, ненавидить і боїться його.

— Це може бути довго, — сказав сивий і дозволив відвести Крістіну до сусідки. Вона навіть віднесла туди іграшки і дитячий одяг. Потім спокійно, не поспішаючи, одягнулась сама.

Скільки вони вже йдуть? Їй здається, що дуже довго, але це не так. Кілька вулиць, по яких вони йшли, були їй знайомі, а тих, що в руїнах, вона, здається, ніколи й не бачила. Вони часто змінювали напрямок руху, іноді їй здавалося, що той чоловік поруч неї йде аби тільки йти, без будь-якої мети.

У неї вже промокло волосся, а руки, ще й раніше вологі, тепер уже задубіли. Іноді їй хочеться зупинитись або побігти, на щось зіпертись або просто впасти, вона ладна робити все, тільки б не йти отак весь час, але мусила йти. Вона багато думає, а думки плутаються. Навіть не знає, про що думає, та її це й не цікавить.

Вони приходять туди, де вже немає будинків, де довкола самі руїни та обгорілі автомашини. Колись тут був майдан, а тепер — дикий пейзаж з кратером. Стомлені очі поруч з нею щось шукають і, мабуть, знаходять, бо кроки жвавішають. Вони йдуть у напрямку колишнього багатоквартирного будинку, до почорнілих від диму мурів, які самотньо стирчать проти неба, і чоловік каже:

— Може, й працює…

Беата Келлер киває, бо він глянув на неї, але вона не знає, що в нього на думці. Потім чоловік каже:

— Вони так довго чекали.

Беата знову киває. Це його перші слова відколи вони йдуть.

Вони йдуть ще трохи, і сивий чоловік зупиняється. Аж тепер Беата помічає телефонну будку біля будинку. Скло в ній вибите, дашок зірвано, але чорний апарат всередині, здається, цілий. Чоловік набирає номер, обертається до неї широкою спиною, і, коли починає говорити, ті двоє молодиків відводять її вбік.

— Постоїмо краще тут, — каже один із них.

Перепочинок вони використовують, щоб викурити по сигареті. Беата помічає, що то сигарети «Гюльденрінг», сьогодні надзвичайний дефіцит. Може, це винагорода, винагорода за спійманого злочинця. Курять вони недбало, наслідуючи артистів із кінофільмів. Один спробував пожартувати:

— Термінова розмова з чортом!

Але жарт невдалий, хоч ті обоє й засміялись.

На майдані стоїть розбомблена церква. Беата поринула в спогади, пригадала, як піднімалася з Джеймсом по завалених кам'яних сходах, як стояла з ним під пошматованими куполами. Ніколи він не міг байдуже пройти повз зруйновані церкви. З благоговінням оглядав пошкодження, однак це не мало нічого спільного з набожністю. Беаті весь час здавалося, що він підшукує порівняння, відомі тільки йому…

Вийшовши з телефонної будки, чоловік із втомленими очима киває головою, потім бурмоче:

— Мені все одно…

Беата лякається тих слів, хоч вони й були «безневинні, лякається їх, бо звучать вони байдуже.

Вони знову рушають, і знову в тому самому порядку. Втомлений чоловік — поруч з нею, двоє позаду. Буря вщухла. Дощ із градом перейшов у сніг. На землю, мов пух, падають великі сніжинки. Зрідка зривається шквальний вітер і мчить вулицями, женучи поперед себе клубками сніг.

Назустріч їм ідуть люди, вони кудись поспішають, їдуть вантажні автомашини з солдатами, кістляві коні тягнуть важкі гармати. Подерті плакати на облуплених стінах сповіщають про остаточну перемогу. Здалеку долинає гарматна канонада — а може, то бомби? Глухий безугавний гуркіт ось уже кілька днів висить над містом.

Вони сідають у трамвай. Він переповнений, і їм доводиться стояти в натовпі серед старих дідів і пімпфів[14], серед солдатів і жінок. По вагону протискується кондукторка, їй подають гроші, платить кожен, бо що вже варті ті гроші зараз.

Платить і Беата. Втомлений чоловік бере в неї ті кілька пфенігів, додає до них свої та обох супутників, піднімає їх над головою й тримає так, поки гроші перехоплює хтось інший і передає далі.

Їдуть вони лише кілька зупинок. І раптом — далі рейок нема, їм треба виходити. Ніхто не ремствує, дехто намагається сказати щось дотепне, усі поплентались далі. Шикується і їхня група: втомлений чоловік, Беата, за ними — двоє молодиків, цього разу вони йдуть трохи далі. Одного звати Вальтер. Він розповідає про свою сестру, яку нагородили орденом. Він страшенно пишається, навіть заздрить сестрі. Беаті стає страшно від тих заздрощів.

Їй здається, що вона вже знає, куди вони йдуть. Прямо перед ними — комплекс будинків, де розміщено відділення станції радіомовлення. Перед входом їй наказують зачекати. Втомлений чоловік розмовляє з вартовим. Щось не клеїться. Обидва жестикулюють, кілька разів вартовий повертає до неї голову. У Беати складається враження, ніби нею торгують, мов товаром, і ніяк не можуть зійтися в ціні.

Нарешті їм дозволено увійти. Біля одного віконця вона мусила показати свої документи. Троє чоловіків пред'являють свої жетони. Вони проходять через двір, там їй знову доводиться чекати. Цього разу з нею залишається тільки Вальтер. Він, не соромлячись, розглядає Беату від голови до ніг, ніби оцінюючи, чого вона варта. Кілька разів заводить з нею розмову, але потім вдає, що йому все набридло, й потирає руки. Через якусь мить він каже:

— Я, мабуть, застудив сечовий міхур, — і зникає.

Беата Келлер бере гребінець і люстерко, витирає носовичком обличчя. Воно мокре й розпашіле.

Повернувся чоловік з втомленими очима і жестом наказує їй іти за ним. Кілька сходинок ведуть у підвал. Збоку стоять лави без спинок, прямо в штукатурку нерівно вбиті вішалки для одягу. Мимо проходять дві жінки. Вони несуть документи й грамплатівки. Байдуже ковзають поглядами по Беаті. Повернулися Вальтер і його товариш. Тепер усі стоять біля неї. Втомлений кілька разів дивиться на годинник, розстебнув пальто. Сірий однобортний костюм на ньому — поношений і м'ятий. Взутий він у зашнуровані черевики.

З одного кабінету виходить гауптштурмфюрер СС. Він подає Беаті руку, щось каже, вона не розуміє. Потім дивиться на годинник і знову каже:

— Заходьте вже!

Беата проходить вперед. У приміщенні голі стіни. Тепло, їй допомагають зняти пальто і кладуть його на спинку стільця. Господар кабінету пропонує Беаті сісти біля столу. Інші стоять, вони навіть не роздягаються. Тепер Беата може спокійно оглянути їх з ніг до голови. Вони взагалі не схожі один на одного, але все-таки якась подібність між ними є. Може, те, що одягнені вони в шкіряні пальта?

Нарешті за дверима чутно голоси. Потім її думки обриваються: заходить штандартенфюрер СС, широкоплечий і кремезний, майже чотирикутний. Беата мимоволі встає.

Навіть не глянувши на неї, він вітається. Йде до письмового стола, знімає шапку й рукавиці, причісує волосся, потім сідає.

Гауптштурмфюрер стає за його спиною і втуплюється в Беату пильним поглядом. Здається, він ледь посміхається. Це підбадьорює її, бо вона боїться офіцера такого високого рангу. Вона знову сідає, зіщулившись на стільці.

— Ви розмовляєте ірландською мовою? — запитує есесівець таким тоном, який вимагає відповіді «Так точно». Обличчя в нього жорстоке, очі холодні.

Беата киває. Гауптштурмфюрер робить їй знаком зауваження. Вона розуміє.

— Авжеж, штандартенфюрере.

— Досконало?

— Так собі.

Жест рукою — і ті троє чоловіків, які привели її, виходять. Вони клацають підборами, ніби на стройових заняттях. Двері майже безшумно зачиняються.

Штандартенфюрер відстібає ґудзик на кишені свого мундира. Дістає звідти аркуш паперу й віддає його іншому офіцерові. Той підходить з ним до Беати і ввічливо запитує:

— Ви можете оце перекласти?

То був довгий текст, написаний гарним почерком. Кожне слово їй доводиться перекладати окремо, однак вона не може збагнути ніякого взаємозв'язку. Тут їй у голову приходить думка.

— Мені треба кілька посібників. Фразеологічний і звичайний словники.

Штандартенфюрер гримає:

— Та що ж це за осли! Хіба вам не сказали, що ви повинні були взяти з собою все необхідне?

— Ні, я не знала… — почала вона, але гауптштурмфюрер уриває її:

— І так перекладе! — говорить він. — Скільки вам потрібно часу?

Штандартенфюрер гримає кулаком по столу:

— У темпі, у темпі, шановна пані! Дайте їй чимось писати. І — не гаяти часу!

Їй дають папір і авторучку. Штандартенфюрер підводиться.

— Але пишіть чітко. Друкованими літерами. Вони ж, мабуть, є у тій ідіотській мові.

Беата починає перекладати. Труднощі постали вже з першим реченням. Вона збуджена й тремтить усім тілом.

Гауптштурмфюрер підходить до стола. Підсовує туди стілець, сідає і розгортає газету. Тепер його майже не видно з-за газети.

Беата нахиляється над своєю роботою. Штандартенфюрер стоїть біля неї. Коли вона крадькома зиркає вбік, то бачить його штани-галіфе й начищені до блиску чоботи. Від нього віє чимсь жорстоким. Владою, від якої залежить її життя. Іноді офіцер СС невиразно посвистує. Беата зіщулюється й нагинається ще нижче.

Коли переклад якогось слова не виходить, Беата ненадовго задумується. Головне, аби підходив зміст. Замість «сигнального устаткування» у неї виходить — «центральний пульт управління». Та яке це має значення? Вони, мабуть, не помітять.

Довкола лунають весь час одні й ті самі звуки. Скрип пера, тупіт кованих чобіт, іноді — шелестіння газетного паперу. Вона не знає, скільки часу вже працює. Коли закінчує, на чолі проступають краплини поту. То — холодний піт, від страху.

Штандартенфюрер забирає в неї німецький текст. Читає переклад, але не робить ні зауважень, ні пояснень, здається, він задоволений.

Гауптштурмфюрер встає. Він вдячно киває головою й пропонує цигарки. Беата бере, штандартенфюрер — теж, курять усі троє. Беаті навіть дозволили походити туди й назад по кімнаті.

Гауптштурмфюрер відчиняє двері, подає комусь знак рукою. Здається, там уже чекали, бо. трохи згодом зайшла вже літня жінка в синьому халаті з тацею в руках. Вона ставить на стіл кавник і чашки, потім наливає. Кава ледь тепла й гіркувата.

Беата жадібно п'є. Горло наче пересохло. Штандартенфюрер підходить до неї, тримаючи в руці чашку й блюдечко, ніби на банкеті. Щрш ніж щось сказати, стає навшпиньки й кілька разів погойдується на носках.

— Тепер у вас таке завдання: зараз приведуть чоловіка, якого ви, певне, знаєте. Йому дадуть ірландський текст, і він його один раз прочитає вголос. Ви простежите за тим, щоб він не допустив помилки. Якщо помітите якісь відхилення, скажете мені. Потім той чоловік повинен прочитати текст перед мікрофоном. Тут вам теж треба бути уважною. Ви тримаєте язик за зубами і перекладаєте лише мої накази. Ясно? І ніяких жестів, ніяких знаків, хоч би що там сталося. Адже ви — німкеня, подумайте про це!

І ось у двері впихають якогось чоловіка. Це Уазен, учитель із Белфаста. Він був сержантом британської армії. В Африці потрапив у полон. Його знайшли в таборі військовополонених Джеймс з Гегеманом, щоб зміцнити ірландську редакцію великонімецького радіомовлення.

Невпевнено й зніяковіло доходить він до середини приміщення. Виструнчується перед штандартенфюрером. Стоїть отак мовчки, чекає.

— Скажіть, нехай він стане зручніше, — наказує штандартенфюрер.

Беата перекладає. Уазен дивиться на неї якусь мить злякано, а потім — мов на людину, котрій краще не потрапляти на очі. В його погляді навіть проблискує недовіра.

— Дайте йому текст. Хай прочитає вголос.

Уазен читає повільно. Це помічають усі, а особливо вона. Інші здивовано, однак не без задоволення поглядають на Уазена. Здається, цей розмірений темп їм подобається і узгоджується з їхніми планами. Вони вважають, що в нього просто така манера говорити.

Але Беата знає краще. Уазен не флегматик. Він життєрадісний, енергія в нього хлюпає через край, темперамент у нього, мов у малої дитини. Що означає ота майже літургічна монотонність у його голосі?

Читання забирає чимало часу. Уазен ніби обсмоктує слова, не змінюючи їх змісту. Здається, хоче їх запам'ятати і в певних місцях робить собі якісь позначки, ніби застереження або вказівки.

Ні в кого не виникає ніякої підозри. Те, що відчуває Беата, не можна назвати підозрою. Навіть здогадом. А про що ж вона, власне кажучи, може здогадуватися?

Уазена виводять. Штандартенфюрер запитує:

— Ну як?

— Усе в порядку, штандартенфюрере.

— А ви не жартуйте обоє!

— Слухаю, штандартенфюрере!

Другий есесівець відводить Беату вбік.

— Цей чоловік наговорить текст на магнітофонну стрічку. В ефір він піде увечері, як завжди. Отже, ми можемо перевірити кожне слово. Якщо виявиться якесь свинство… Я даю вам добру пораду, фрейлейн. Ви ж ще молода. У вас попереду все життя. І життя вашої дитини…

Беата мовчки киває. Та й що їй казати, коли Уазен прочитав усе слово в слово.

Троє чоловіків у шкіряних пальтах встановлюють магнітофон. Потім чоловік з втомленими очима знову приводить Уазена і наказує йому сісти перед мікрофоном, що стоїть на столі. Втомлений перевіряє магнітофон.

— Раз, два, три. — Потім показує, на якій відстані слід читати. — Десь отут.

Уазен трохи відсовується назад. Підтягнувши ноги, він уперся руками в коліна. На мікрофон дивиться, як на дуло гвинтівки, втупився в нього очима, ніби чекаючи звідти кулю.

Беата спирається на стіну, поруч з нею стоїть гауптштурмфюрер. Штандартенфюрер ходить туди й сюди по кімнаті.

— Починайте! — наказує він.

Уазену знову дають текст. Він зосереджує на ньому всю свою увагу. Починає читати, але втомлений чоловік незадоволений. Надто голосно, треба відрегулювати звук. Ця процедура займає трохи часу. Уазен використовує перерву, щоб вивчити текст напам'ять. Так принаймні здається Беаті.

І ось стрічка знову закрутилась. Уазен починає наговорювати текст. У тому ж самому темпі, що й раніше. Текст звучить ритмічно і з певним забарвленням, щось у ньому є від грецької класики. Уазен ніби декламує.

Але що це? З'являються перші помилки, з тексту зникають слова, які треба повторювати. Треба було б, а Уазен вставляє інші, подібні за звучанням, та інші за змістом. Що це має означати? Речення буквально втрачає зміст. І тут — Беата не наважується вірити своїм вухам! Та це ж — цифри, знову і знову цифри!

А Уазен говорить і говорить. Дивно, як він підбирає однакове звучання, однакове підсилення й спад голосу для речень, яких зовсім немає в тексті. Але звучить усе так, як і треба. В усякому разі дилетант різниці не відчує.

Невже ніхто нічого не помічає? Штандартенфюрер — ні. Він стоїть, схиливши голову, біля ірландця, вслухається в звучання слів, у піднесений ритм. Йому подобається. Він, звичайно, не в захопленні, але задоволений.

А есесівець, що стоїть поряд з нею? Хіба він не поглядає на неї з підозрою? Беата не хоче дивитися в його бік, але щось змушує її повернути голову, і їхні погляди зустрічаються. Він здається їй сердитим. Очі злі. Погляд пронизливий. Перед ним почуваєш себе немов голою. Не лише голою, але й з неприкритою душею.

Беата зблідла. Їй здається, що вона зблідла. Бо те, що каже Уазен, те, що він твердим, грудним голосом говорить у мікрофон, ніби читає, бо голова його низько схилилась над текстом, мов у короткозорого, що забув окуляри, все те здається їй якоюсь плутаниною, позбавленою будь-якого змісту.

Беата не знає, що він каже. Вона просто не розуміє. Бо Уазен вживає скорочення, що нагадують якісь таємні знаки, вставляє цифри у таких місцях, де їх не повинно бути. Після них знову йдуть речення, ніби зовсім незмінені, довгі речення, у яких кожне слово стоїть на своєму місці, і нічого там не виділяється: те, що було в тексті, і те, що він додав, вимовляється з однаковою силою голосу, з однаковою інтонацією й без жодної зупинки. Як це йому вдається? Як він з цим справляється?

Гауптштурмфюрер відводить погляд. Вона бачить його профіль. Широкі вилиці, що виграють під шкірою, рівний ніс, вушні раковини, з яких стирчать маленькі волосинки. На шиї в нього проступають червоні плями — сліди тісного коміра мундира. Руки склав на грудях, пальці на них рівні й випещені.

Голос Уазена раптом змінився. Беата затремтіла від страху. Штандартенфюрер теж підвів голову. Другий есесівець посміхається, ніби сталося те, чого він так довго ждав. Якась зверхність відчувається у тій посмішці.

— Slan, agat, aclara, — сказав Уазен. Тихо, спокійно, без будь-якого пафосу. — Прощавай, мій друже. — І так само спокійно він говорить перші рядки гімну: — Коли наступить для Ірландії день, коли зійде для неї вранішня зоря? — На якусь мить він робить паузу, ніби чекаючи, щоб відлунав останній звук, а потім вигукує у мікрофон: — Erin go braa! — і замовкає.

Рівно гуде магнітофон. Беата не наважується навіть поворухнутися. Гауптштурмфюрер, посвистуючи крізь зуби, поглядає на свого шефа. Той стоїть нерухомо, широкоплечий, насуплений, нерішучий.

— Вимкніть його! — крикнув він нарешті.

Другий есесівець виконує наказ. Він натискує на кнопку підкреслено мляво, ніби все те не має ніякого значення. Коротким поглядом він лише змірює Уазена, потім переводить погляд на Беату.

— Ну? — запитує штандартенфюрер.

Беата вдає, що це її не стосується. Вона хоче глянути Уазену в обличчя, але той не реагує, вдавано байдуже сидить перед мікрофоном.

У нього нарешті забирають мікрофон. Гауптштурмфюрер робить рух рукою, ірландець підхоплюється і виструнчується.

— Ну що? — повторює своє запитання штандартенфюрер. Воно теж адресовано безпосередньо Беаті.

— Все гаразд, — каже вона, свого голосу не чує, але знає, що сказала саме це.

— А в кінці? Звучало ж зовсім інакше?

— Звичайне перенапруження, — відповідає Беата.

Уазена виводять. Тепер відвертає голову Беата. У ці хвилини на карту поставлено дуже багато, і вона боїться, щоб не видати себе поглядом. Вона вимушена пояснювати:

— Людина звикла кожну свою передачу закінчувати ірландським гімном. Він увійшов у його плоть і кров. Наскільки мені відомо, це відповідає розпорядженню рейхсміністра доктора Геббельса.

Вона вирішила усе звалити на гімн. Тільки про гімн можна згадувати. Це її шанс. Її й Уазена.

— Ось так? — перепитує з підозрою штандартенфюрер. — А що ви про це думаєте? — звертається він до другого есесівця.

— Вважаю, що це цілком можливо, штандартенфюрере, — відповідає той. — Не треба там нічого змінювати.

— А ще якісь відхилення є?

Гауптштурмфюрер дивиться на Беату. Щось підступне відчувається в його позі. Погляд його не пронизливий, але дошкульний.

— Я не помітила ніяких відхилень, — каже Беата.

Яким твердим, мабуть, повинен бути її голос, аби видатися правдоподібним!

— Пане штандартенфюрер, у мене є пропозиція. Давайте послухаємо магнітофонну плівку ще раз. Фрейлейн нехай уголос перекладе все німецькою мовою. А потім ми порівняємо з нашим текстом.

Беата відчуває, що це кінець. Кінець їй і Уазену. Виходу немає. Як же їй відтворити той текст так, як він написаний на папері? Беата його вже забула. Вона його й не знала добре. Там щось ішлося про вокзали, про перехрестя доріг і вузлові станції, про паровози, залізничні перегони, — о боже, як же їй усе те зібрати докупи після того, що там наговорив Уазен? Вона слухатиме його слова і змушена буде перекладати їх, іншої ради немає. А тоді?

Та ось з'являється непевна надія. Штандартенфюрер відхиляє пропозицію есесівця.

— Ви ж знаєте, що мені треба не пізніше…

— А ви, пане штандартенфюрер, можете йти. Я з фрейлейн сам доведу справу до кінця.

Запала напружена тиша.

Скільки ж вона вже триває? Десять секунд, десять хвилин? Беата не знає. Вона нічого й не думає, час для неї ніби зупинився, їй здається, що вона вже не дихає.

Штандартенфюрер дивиться на годинник. Щось думає. Ступає кілька кроків туди-сюди. Знову погляд на годинник. Якусь мить вагається, нарешті говорить:

— Плівку я мушу забрати з собою. Отож кінчайте!

Беаті сказали, що вона може йти.

— Гестапівець, якого звали Вальтер, — розповідав старший лейтенант Гайнсен, — трохи провів її. По дорозі вона зненацька потрапила під авіаційний наліт. Коли фрау Келлер прийшла додому, то побачила купу руїн, під якими загинула і її донька. Що сталося з Уазеном, вона не знає.

Він доповів коротко й стисло, і тепер чекав запитань. Але Лауренцен мовчав. Він лише багатозначно глянув на Майнка.

— Фрау Келлер не може пояснити всього, — знову обізвався Гайнсен. — Вона навіть не знає, чи те, що наговорив на плівку Уазен, взагалі пішло в ефір.

— Пішло, — сказав Лауренцен. А Майнк додав:

— То, очевидно, була вона.

Гайнсен з Госсом перезирнулись і знизали плечима.

Що він мав на увазі?

— Остання передача.

Майор Лауренцен взяв Мейволдів рукопис. Його знання англійської вистачило, щоб знайти відповідні місця.

— Я щойно розмовляв з товаришем Майнком про значення фактів і різних версій. Ми прийшли до спільної думки. Будь-яка версія нічого не варта, якщо вона не спирається на факти. Однак, особливо в нашому випадку, істину можна-знайти не лише за допомогою фактів. Ми повинні послуговуватись здогадами, висновками, припущеннями. Насамперед тому, що в центрі нашої уваги — люди, яких уже немає в живих. Що їх спонукало на ті чи інші вчинки, ми може пояснити лише словами: «Так могло бути».

Лауренцен рідко робив такі вступи, до того ж ці слова не стосувалися його співробітників. Вони, очевидно, адресувалися професорові Майнку.

— Ми повинні піти навіть на те, товариші, щоб надати фактам і версіям однакової ваги. З такої точки зору я хочу спробувати знайти пояснення тому, що ви тільки-но почули і що ми читали з товаришем Майнком. Я намагатимусь чітко відділити доведені факти від здогадок. У середині лютого сорок п'ятого року верховне командування англійських повітряних сил вирішило здійснити кілька великих авіанальотів на комунікації решток гітлерівського рейху. Особливість цієї операції, яка мала кодову назву «Кларіон», полягала в тому, щоб основну силу удару спрямувати на середні й малі вузлові станції. Таке рішення базувалось, і, як виявилося згодом, небезпідставно, на тому, що усунення пошкоджень там триватиме значно довше, ніж у великих містах. Операція «Кларіон» проводилась двадцять другого і двадцять третього лютого сорок п'ятого року. О'Дейвен одержав через Бі-бі-сі зашифровану вказівку передати по змозі найточніші дані про її наслідки. Він мав це зробити у своїй передачі двадцять п'ятого лютого.

Так повідомляє Мейволд. Але двадцять п'ятого лютого О'Дейвена вже не було на світі. Більше того: коли передавалось доручення, він уже сидів під арештом. Його код, отой сонет Шекспіра, було розшифровано. Але як саме, ми, на жаль, не знаємо. В усякому разі завдання Бі-бі-сі перехопила фашистська контррозвідка. І вона, звичайно, була зацікавлена, щоб Лондон і надалі вважав, ніби їхній агент О'Дейвен працює, як і раніше. Фашистам, звичайно, не важко було фальсифікувати відповідні дані про наслідки операції «Кларіон». Але хто мав їх передати? Хто повинен був замінити О'Дейвена? Це міг зробити тільки Уазен.

Ввечері двадцять п'ятого лютого у призначений час прозвучала звична передача «Німецьких вістей ірландською мовою». У Лондоні ця передача, пише Мейволд, як і всі інші, була записана на магнітофонну плівку й відправлена британській секретній службі. Але зміст її так ошелешив усіх, що навіть з'явилися деякі здогади. Однак текстові не надали особливого значення, і плівку поклали під сукно.

І ось через двадцять років професор Мейволд наткнувся на неї. Він теж спочатку не знав, як тлумачити її зміст. Різниця між цією передачею й колишніми відразу впадала у вічі — тобто відразу можна було зрозуміти, що говорив не О'Дейвен і донесення не зашифроване, а передавалося відкритим текстом. Ми тепер знаємо чому. Бо хоч лондонський код, за допомогою якого О'Дейвен отримував завдання, і був розшифрований, але передавав він свої донесення зовсім іншим кодом. Що то не просто цифри, було, звичайно, відомо. Отже, фашистам не лишалося нічого іншого, як передати донесення незашифрованим. Хай англійці думають, що їхній агент у Берліні не мав часу для шифрування, або що склалися такі обставини, які дозволили йому вести передачу відкритим текстом.

Як і англійська секретна служба в сорок п'ятому році, професор Мейволд теж помітив, що то якесь плутане і частково навіть незрозуміле донесення. Були, звичайно, місця, які не становили собою ніяких загадок, а коротко і ясно повідомляли шкоду, завдану операцією «Кларіон». Але потім текст обривався посередині фрази або навіть слова й підмінювався такими мовними зворотами, які не мали ніякого сенсу. Часто туди втискувалися цілі колонки цифр. Мейволд цитує, наприклад: «У районі Стендаля зруйновано залізничну колію довжиною в 19 і далі йде не «кілометрів», а щось на зразок «довжиною в 19 11 44 3 14 27» і так далі. Інше речення звучить так: «Поблизу Потсдама повністю знищено маленьку чорну троянду», третє: «22 22 36 8 кілометрів автостради до бідної старої жінки не можна більше використовувати для нафтових напоїв».

Професор Мейволд дуже скоро дійшов висновку, що тут робилася спроба застосувати одночасно обидва коди. О'Дейвен, без сумніву, ознайомив свого земляка Уазена зі своєю розвідницькою діяльністю. А зробив він це поверхово чи грунтовно, рано чи пізно, тепер не має значення. Ситуація, в якій опинився Уазен, не дозволяла застосувати якусь одну з тих двох кодових систем. Навіть самому О'Дейвену потрібно було б витратити кілька годин, щоб заготувати відповідний текст. До того ж Уазен вимушений був ще й імпровізувати. Те, що він зробив за кілька хвилин під постійною загрозою і як він зробив, просто подиву гідне. Намагаючись використати всі наявні можливості, він застосовував то один, то других код і, як показує третій приклад, — навіть обидва разом в одному реченні. А те, що тексти, як скаржиться Мейволд, були неповні, заплутані або іноді навіть неправильні, здивувати нікого не може.

Тим вище слід оцінити працю Мейволда. Адже він через двадцять років, принаймні хоч частково, навів порядок у всій цій плутанині. Йому вдалося докопатися до суті і розі шифрувати справжній зміст. Точний текст, товариші, ви зможете знайти пізніше в рукописі. Стосовно нашого випадку велике значення має таке речення: «Викривальний матеріал у справі радіо і перш за все будинку над озером зберігається у Фрід…» Слово чи частина слова, яке йде за «Фрід», Мейволд розшифрувати не зміг. Виходячи з кельтської мови, він: гадав, що це були слова «труна», «могила», «підвал», «склеп», однак це, як ми тепер знаємо, було помилкою.

Ми вже переконалися, що наші супротивники, приміром, Федеральна розвідувальна служба і радник міністерства Гогеман застосували для дешифрування найдикіші комбінації. Вони почали зі слів Friedhof (кладовище) та Grab (могила), а потім знайшли Keller, гадаю, Беату Келлер, і, може, наштовхнуться ще й на Фрідріхсгаген, де, як відомо, жив О'Дейвен. Та хоч би там як, а вони не встигнуть.

Матеріал зберігався у Фрідріхсваллі, там ми його знайшли.

17

Будинок змінився лиш зовні. В 1944 році Фрідріхсвалль зазнав бомбардувань американської авіації, а незадовго до закінчення війни будинок було дуже пошкоджено артобстрілом. Під час відбудови фасад з громіздкими прикрасами викинули й замінили широкими вікнами. Він справляв враження нового сучасного будинку, тому Беата Келлер спочатку його зовсім не впізнала.

Про свій візит майор Лауренцен повідомив місцеві органи влади. Там підготували все необхідне: у розпорядженні оперативної групи були місцеві архівні дані й картотека прописок, реєстр смертей і плани земельних ділянок.

Та перш за все в розпорядженні групи був Георг Гайлькамм. Колишній завгосп пансіонату, тепер уже пенсіонер, не міг пригадати О'Дейвена навіть тоді, коли йому показали фотографії. Беату Келлер він теж не впізнав. Але він добре пам'ятав, що під кінець війни один з мешканців пансіонату щось крадькома робив на горищі, взявши його найкращі інструменти, які повністю зіпсував, бо, очевидно, наткнувся на камінь або на сталеву балку.

І це вже наводило на слід. Матеріал, який заховав О'Дейвен, був загорнутий у брезент і кілька разів перев'язаний шнурком. Він лежав у вправно зробленій, а потім замурованій ніші в стіні. Згорток був запакований у коробку з-під дитячої «Гри в корів». Самої гральної дошки й фігур не було, очевидно, О'Дейвен їх знищив.

— Загалом там були оригінали документів, фотокопії й фотоплівки, — сказав майор Лауренцен. — Щоб розібратися в них, потрібен час. Звичайно, ми з ними вже трохи познайомилися, наскільки це можливо. Оригінали документів — то виключно написані в будиночку над озером донесення про фашистські злочини. Там є повідомлення всіх радіостанцій світу, а також фрагменти знаменитих промов Томаса Манна, в яких він таврував фашистів за масові вбивства і намагався пробудити німецький народ. Це жахливі зведення, такі страшні, як сама дійсність. Жоден з тих людей, які знали або повинні були знати про ті події, не може тепер стверджувати, ніби нічого про них не чув. О'Дейвен зберіг переважно документи своєї установи, тобто міністерства пропаганди. В реєстраційній книзі міністерства закордонних справ зазначено також і відділ Кізінгера. Проте чи одержував він ті документи особисто й чи працював з ними, ще не доведено. Точні дані про це ми отримаємо згодом. — Майор Лауренцен глянув на годинник. Він, очевидно, квапився. — Товаришу Гайнсен, запитайте у професора Шуріке з Академії наук, де товариш Кушель. Не хочу без потреби затримувати професора Майнка і…

— Ви мене не затримуєте. Анітрохи. Але я хотів би вас дещо запитати. Хто в міністерстві пропаганди отримував ті зведення з будинку над озером? Або конкретніше. Чи був серед цих людей Гегеман?

— Так. Хоча в велетенському апараті міністерства вія, очевидно, був лише маленьким гвинтиком. Як офіцер СС він відповідав за дуже вузький обсяг передач: на Уельс, Ірландію, Шотландію. Поки не доведено, що він особисто брав участь у виконанні спеціальних завдань, причетних до воєнних злочинів.

— Отже, не гірший від інших? — спитав Майнк.

— Можливо, трохи кращий від зовсім поганих. Після звільнення з американського полону Кізінгер забрав його до себе. Спочатку зробив його депутатом бундестагу від ХДС, а потім узяв з собою в баденвюртемберзький земельний уряд. Коли Кізінгер став федеральним канцлером, то й Гегеман прибув до Бонна, — відповів майор Лауренцен, а потім додав: — Я можу вам навіть сказати, де й коли він народився, коли пішов до школи, вступив до СС… Я можу дати вам відомості про Беату Келлер, про швейцарів і кур'єрів міністерства. Тільки про О'Дейвена не знаю нічого. Нема у мене ні його біографії, ні анкети, лише ота заява, про яку ми вже знаємо. Тому я так напружено чекаю… Ага, ось і він нарешті!..

Томас Кушель хотів пояснити, чому він запізнився, але Лауренцен перебив його, сказавши:

— Наша здогадка, товаришу Майнк, а радше наше сподівання, що О'Дейвен разом з цими документами зберіг і свої записи, підтвердилась. Вони написані ірландською мовою, і молодший лейтенант Кушель уже віддав їх перекласти. Ясно, що цієї роботи ми не могли доручити фрау Келлер.

Лауренцен, прочитавши переклад, відклав його.

— Цього листа віддамо фрау Келлер, оскільки він писався для неї. Тому я й не хотів би його зачитувати. Для нас мають значення тільки три-чотири фрагменти. Я коротко поясню вам відповідні місця.

О'Дейвен, між іншим, згадує і про події у Фрідріхсваллі. Він залишив фрау Келлер у пансіонаті, сказавши, ніби йде по покупки. Насправді ж хотів зустрітися зі зв'язковим. Та раптом він помітив есесівців, що оточили територію. Частина з них почала робити обшук у пансіонаті. Якби він відразу повернувся назад, то зв'язковий, може, ще зміг би врятуватися. Але ж О'Дейвен будь-що хотів одержати новий код, на який так розраховував. Щоправда, ще встиг попередити того чоловіка і сам уник небезпеки. Але зв'язковий не знав місцевості, і його схопили.

Кілька разів він згадує прізвище Гегемана. Переважно у таких ситуаціях, які нас не цікавлять. Але про одне зауваження я мушу сказати кілька слів. Приблизно з середини листопада сорок четвертого року, після чергового бомбардування Берліна, він пише, що Гегеман знав чи принаймні здогадувався про подвійну гру О'Дейвена. Випадково Гегеман знайшов (тут знову згадуються ці горезвісні записки) О'Дейвенові нотатки про час передач московського радіо. О'Дейвен замислюється про те, чому тоді Гегеман не захотів, щоб його заарештували або перевірили. Крім особистих причин, що теж треба взяти до уваги, Гегеман насамперед мав намір, і це основне, використати його пізніше як свідка захисту. Гадаю, не досить цікава версія. Виходячи з неї, можна припустити, що аби радник діяв тоді як «справжній націонал-соціаліст» і видав О'Дейвена, той не зміг би заховати матеріал, від якого зараз хитається канцлерське крісло.

І нарешті кілька слів про те, як О'Дейвен потрапив у Берлін. У своєму листі він пише про це докладно. Все відбувалося так, як ми й здогадувались, товаришу Майнк.

— У битві за Брунете в тридцять сьомому році — поранення і полон, ув'язнення в одиночній камері. Влітку сорокового року — визволення з в'язниці. Втеча в Південну Францію, він намагається встановити зв'язок з ірландським послом у Мадріді. Той радить йому звернутись у певну інстанцію, яка може допомогти йому повернутись в Ірландію.

Таким чином він потрапляє, тепер уже легально, в руки своїх справжніх «визволителів», тобто в руки фашистського шпигунського апарату. Його везуть на узбережжя Ла-Маншу, там у нього відбулася перша зустріч з Канарісом, який називає мету — й ціну! — його врятування: робота агента в Ірландії. План цей не вдається. Нарешті — вимога працювати на фашистському радіо. О'Дейвен погоджується.

Чому? Бо він просто хотів жити. Таку відповідь він вважає найбільш аргументованою. Він щиро зізнається, що не знав тоді, чи матиме можливість, працюючи там, продовжувати антифашистську боротьбу. Він не мав уявлення про політичну ситуацію у тодішній Німеччині, а також про те, що його чекає. Але він знав дуже добре, що завжди, хоч би де він був, за всяких обставин (якщо лиш житиме) шукатиме такої змоги.

Так він згодом і зробив. Докладно віп описує свій розпач, особливо у перші вісім місяців, коли йому не вдавалося вирватись із цього диявольського кола. Він, антифашист, боєць Інтернаціональних бригад, і ця підла банда, що а шаленіє від перемог, банда обмежених нацистських бонз. Поруч з нею, ба в цій фазі життя навіть пліч-о-пліч з нею — бо чим же відрізнялась його діяльність від діяльності фашистів? Тільки тим, що він посилав у світ ненависть і брехню з внутрішнім обуренням та болем, а вони — з ентузіазмом.

Тепер ми знаємо, що О'Дейвену все-таки вдалося здійснити свої задуми, і в цьому йому допоміг його друг Стемпсон. Він пише, що під час свого перебування в Німеччині у нього було три особливо щасливих дні. Два з них не мають нічого спільного з нашим завданням, а третій — це той, коли він зміг передати перше повідомлення.

О'Дейвен сподівався, що матиме ще багато щасливих днів. І в той же час він знав, що його кожного дня можуть викрити. Він написав ці рядки, коли дізнався, що зв'язкового з Фрідріхсвалля поранено й він зараз у катівні гестапо.

Це не сумний прощальний лист, а звіт, сповнений надії і впевненості. Він адресований передовсім Беаті Келлер, і ми повинні це взяти до уваги. Однак останні речення О'Дейвена я хотів би зачитати дослівно, гадаю, що Беата не матиме нічого проти.

Стюарт Джеймс О'Дейвен закінчує листа роздумами про самого себе. Перерахувавши різні свої якості, він підбиває підсумок: «Отже, я — людина з багатьма вадами. Але я люблю життя. Люблю його, незважаючи ні на що, і хотів би ще довго-довго бути щасливим з тобою на цьому світі».

Через кілька тижнів його не стало.

«Solus De daanani» — написано було на надмогильному камені. Манфред Госс сидів на лаві трохи осторонь від могили, як і кілька тижнів тому, коли спостерігав за роботою експертів-криміналістів.

Як і тоді, він змушений був і зараз мружитись від сонця, щоб почитати цей напис. Але сьогодні він знав, що ті слова означають: «Світло боже душі твоїй». І знав він не тільки це.

У думках у нього ще раз промайнули всі ті події. І кожна з них була пов'язана з чиєюсь долею, з якоюсь конкретною людиною. То були і старий Пабст, і фрау Мургау, і пан Шладовський, і професор Майнк, і Кауфгольд та Гудрун Петерс. Прогресивний учений в Ірландії і фермер Реджінальд Стемпсон зі штату Мічіган.

І ще Беата Келлер. Перш за все — вона.

Думав він і про Маріон Каррадт, лікарку зі шпиталю поліційного управління. Фрау чи фрейлейн, Госс цього поки ще не знав. Вони іноді зустрічались на кілька хвилин, коли Госсу потрібно було відвідати Юргена Баумгольца. Юнак вилікувався. Йому доведеться стати перед судом. І про нього думав Госс, перебираючи в пам'яті всі ті події.

І не в останню чергу про тих, кого спіткала така сама доля, як і О'Дейвена. Про невідомого зв'язкового з Фрідріхсвалля, про двох ірландців, яких заарештували, може, саме ось тут, де він зараз сидів, про Уазена, мужнього вчителя фізкультури з Белфаста.

Усі вони якимось чином були причетні до життя О'Дейвена, змінилися під його впливом, як і він сам та його товариші. Від їхнього імені Госс купив вазу з квітами й поставив її на могилу. Серед квітів виділялася біла картка, на якій було написано вітання Стюарту Джеймсу О'Дейвену. Це були ті ж слова, якими Уазен закінчив свою останню передачу: «Прощавай, мій друже!»

Примітки

1

Відомі антифашисти, страчені гітлерівцями.

2

Заходьте! (Англ.)

3

Заходьте, будь ласка, якщо ви не різник… Чи як там кажуть… (Нім.)

4

Спасибі (англ.).

5

Як поживаєте? Гаразд? (Англ., нім.).

6

Гарне місто, чи не так? (Англ.)

7

Нехай соромиться той, хто погано про це подумає (фр.).

8

Мій дім — моя фортеця (англ.).

9

Гра слів: irre — божевільний, iren — ірландці (нім.).

10

«Великонімецьке радіо» (нім.).

11

Тут Родос, тут стрибай! (Лат.)

12

Переклад Дмитра Паламарчука.

13

Синоніми народних назв Ірландії.

14

Пімпф — член гітлерівської дитячої організації.

Content

Вебер Карл Гайнц І мертві залишають тіні

Карл Гайнц Вебер І МЕРТВІ ЗАЛИШАЮТЬ ТІНІ Роман

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

Примітки