Вельскопф-Генріх Лізелотта

Сини Великої Ведмедиці

Лізелотта Вельскопф-Генріх

СИНИ ВЕЛИКОЇ ВЕДМЕДИЦІ

Роман

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

Переклали з німецької Євгенія Радзієвська та Іван Соболь

Перекладено за виданням: Liselotte Welskopf-Henrich. Die Sohne der grossen Barin. Altberliner Verlag Lucie Groszer, 1956.

Частина перша

БОРОТЬБА ДВОХ СВІТІВ

Ми навчились разом жити й разом працювати. Це велике досягнення нашого сучасного життя. Майже п’ятсот років ми боролись проти нерівності Ми й далі боротимемось проти безправ'я і гноблення.

( З промови вождя навахів у 1951 р.)

ШУКАЧІ ЗОЛОТА Й ІНДІЙЦІ

оле і пустельне плоскогір’я простяглося біля підніжжя Скелястих гір. Надходив вечір; розжарена сонячна куля вже сховалася на заході за далекі гори. З півночі повіяв різкий вітер. Він пробіг по низенькій убогій травичці, скуйовдив калюжі талої води і охолодив посірілий сніг, що відразу ж стужавів. На гребенях піщаних пагорбів догоряли останні відблиски сонячного проміння; в долинах густішали тіні.

Адамс підганяв свого гнідого. Він хотів ще завидна дістатися до блокгауза. Йому пояснили, якою дорогою добиратися туди. Зараз Адамс їхав долиною, що тяглася на південний захід прерій і повинна була привести його просто до броду на Ніобрарі. Біля броду, по той бік річки, мав стояти блокгауз Беззубого Бена.

Молодий вершник уважно, з цікавістю людини, що потрапила у дику місцевість, розглядався навкруги. На ньому був шкіряний одяг, на ногах високі чоботи, які звичайно носять прикордонники, на голові — високий капелюх з широкими крисами, що добре захищав від спеки, холоду й вітру суворої країни. За плечима на ремені висіла рушниця, за поясом стриміли ніж і револьвер. На своєму довгому шляху він не користувався зброєю, хіба тільки для того, щоб уполювати дрібну дичину.

Уже протягом багатьох годин величну глибоку тишу довкола порушував лише глухий тупіт його коня, що йшов риссю, і далеке завивання вовків. Та ось Адамс прислухався. До нього долинув шум річки. Певно, Ніобрара вже недалеко. Кінь також зачув воду і без спонукання побіг швидше. Пасма гір стали нижчими, і перед очима Адамса відкрився вид на річку, що широко розлилася; вода її була брудно-жовтого кольору, бо потоки талого снігу, збігаючи з скелястих вершин, несли з собою багато піску й мулу. Посеред річки виступали Дві обмілини, вказуючи брід. На протилежному березі виднівся старий блокгауз.

Адамс переїхав Ніобрару; річка навіть тепер, навесні, як і більшість річок у прерії, була мілководна; у місці броду вода сягала вершникові лише до кісточок.

Вибравшись на берег, Адамс попрямував до блокгауза. Перш ніж зайти у будинок, він пошукав очима надійне місце, де б поставити на ніч коня. Від південно-східного боку довгого будинку тяглася велика загорода, в якій паслося багато» коней; двоє з них одразу впали прибулому в око. На конях не було сідел і стремен, а самі тільки шкури; вуздечки без трензелів і мундштуків міцно прив'язані просто до нижньої щелепи. Біля цих двох напівдиких індійських коней, вороже поглядаючи на чужинця, сидів великий чорний вовкодав. Адамс привів і свого гнідого в загороду.

Після цього він навмисне повільно побрів уздовж передньої стіни будинку і підійшов до важких дерев'яних дверей. Будинок не мав вікон. У стінах було лише кілька бійниць, крізь які в темряву ночі пробивались смуги мерехтливого світла. Зсередини долинала гучна розмова, грубі вигуки і крики п'яних людей. Коли Адамс увійшов, ніхто не звернув на нього уваги. Але він сам пильно роздивлявся навкруги, шукаючи Червоного Лиса, з яким домовився зустрітись сьогодні ввечері в цьому будинку.

Та Червоного Лиса ще не було. Адамс не мав анінайменшої охоти сідати біля п'яних картярів. Він пішов у найвіддаленіший куток і, приставивши рушницю до стіни, примостився на краю лави під смолоскипом. Горілчаний дух і їдкий тютюновий дим викликали у нього огиду. Він сплюнув, утерся рукою і недовірливо поглянув на чорноволосого хазяїна, що саме підходив до нього. Хазяїн підніс Адамсові келих бренді. Хлопець одним духом вихилив горілку, хоч йому і не дуже хотілося пити.

— Ти чекаєш Червоного Лиса? — поцікавився хазяїн.

Адамс належав до людей, що неохоче розв'язують язик.

— М-м-м, — промимрив він замість відповіді.

— Скоро прийде. Завжди вірний своєму слову, — зауважив чорноволосий. Його грубий голос ніби застрявав між беззубими щелепами і скидався на рохкання.

— М-м-м, — знову пробурчав Адамс.

Проте хазяїна не бентежила небалакучість гостя.

— Його товариш, старий індієць, вже тут, — не вгавав він, — отой здоровенний червоношкірий за столом… Топ… Ти його знаєш?

— М-м-м… — Адамс усе ще уперто мовчав, хоч у ньому вже прокинулась цікавість. Індієць, про якого йшлося, сидів за другим столом; перед ним стояв порожній келих, у руках він тримав карти. Навіть сидячи, індієць здавався незвичайно великим. Його довге чорне волосся, в якому вже сріблилися сиві пасма, було, за індійським звичаєм, заплетене у коси, що спадали по обидва боки на груди. Він скинув куртку, оголивши бронзове тіло. Індієць горланив, прискав і, голосно лаючись, сперечався з, іншими гравцями.

Поки небалакучий гість розглядав червоношкірого, Бен приніс йому шматок засмаженого бізонячого ребра. Адамс узявся до нього і хутко з'їв, бо добре-таки зголоднів. Бізоняче м'ясо було ніжне і смачне. Доївши шматок, він кинув кістки собаці хазяїна. Тепер хлопець уже не був такий неприступний і Бен міг задовольнити свою цікавість.

— А хто отой, що там сидить? — почав Адамс, зневажливо скрививши рота.

— Ти, певно, з благородних панів? Ті й п'ють мало, і грають обережно! — Бен підсів до Адамса і прискалив око. — Коли ви гуртом знайдете золото, тоді й ти зможеш трохи ризикувати.

— Яке золото?

Бен хитро усміхнувся.

— Ти, певне, гадаєш, що тут є таємниця? Золото Топа.

— Нікому б і на думку не спало, що в цього старого червоношкірого голодранця є золото.

— А хіба червоношкірі вміють по-справжньому скористатися із золота? За це вже треба взятися нашому братові. Але, можеш повірити мені, цей старий знає дещо.

— Про мене. Я до цього не маю ніякого діла.

— Але коли ти чекаєш Червоного Лиса, то таки маєш, мій хлопче.

Адамс випив ще келих бренді.

— Чого це ти думаєш, що я чекаю Червоного Лиса?

— А хіба ні? Не Червоного Лиса? А мені здається, що саме його. Ти міссурійський щур, і ще вчора тебе тут не було. Ти ж прибув у цей проклятий степ казна-звідки, з зелених лук верхньої Міссурі і, скажу тобі по секрету, якраз проїжджав повз золото. Бо воно ж саме й лежить у Чорних горах.

— Але ж вони великі.

Бен високо скинув бровами.

— Отож-бо воно й є. В цьому й заковика. Ти влучив у самісіньку точку, славний хлопче. Чорні гори великі, і, коли щось хочеш знайти, з тобою мусить бути людина, яка знає ці місця. А старий Топ, о, йому знайомі ці гори!

— Можливо. Чи не він і казав тобі про це?

— Мені? Навіщо? Я не шукаю золота.

— Авжеж, ти не шукаєш золота в горах. Тобі зручніше добувати його з кишень.

Бен засміявся: його зовсім не образило таке зауваження.

— Аби тільки в них що-небудь лишилось, — докинув він. — Я радий, коли ви щось знаходите. Тоді й мені дещо перепадає.

— А ти можеш нам допомогти? Бен знизав плечима.

— Червоний Лис не з тих, що шукають допомоги. Я його вже давно знаю, і тільки одне скажу тобі: хай стережеться. Адже він веде небезпечну гру.

— Небезпечну? Я знаю дакотів. З ними можна ладнати.

— Може, ти з ними й ладнаєш. Ти схожий на сина фермера…

— А коли б я і справді ним був… то що тоді?

— Чого б то червоношкірі мали кривдити фермера? Адже ви їм заплатили за їхні землі?

— Так, у нас є купча. Дакоти завжди ставились до неї з повагою. Але ці кляті земельні компанії… вони ще гірші за червоношкірих. — Торкнувшись цієї теми, Адамс відчув, як від гніву кров ударила йому в обличчя.

— Ага, он звідки повіяв вітер. Можна вже собі уявити, завжди та ж сама стара пісня, з часів великого Данієля Буна й до сьогодні. Спершу ти обробиш землю, а потім тебе проженуть, бо якийсь заповзятливий спекулянт скупить усе і його зовсім не обходять дрібні господарі, коли вони йому ще раз добряче не заплатять… Та покинь її до дідька і візьми собі іншу ферму на основі закону про поселення… Це коштуватиме небагато, на такі гроші ти вже якось стягнешся.

— Воно-то так, але поговори з моїм старим. Він обробив цю землю і заплатив за неї дакотам, а тепер мусить забиратися геть або ще раз платити? Та він скоріше ладен повбивати отих бандитів…

— Яких бандитів?

— Та землемірів.

— Ну й що ж, хіба цим він знищить і земельні компанії?

— Ні, — з гіркотою сказав Адамс. — Вони були вчора, будуть і сьогодні, й завтра, а уряд ще й допомагає їм.

— От бачиш, тому треба з ними якось уживатись, все інше зовсім ні до чого. Я так само лютував на великі компанії, що скуповують хутро. Вони теж урізали мій заробіток. Та невже ти думаєш, що я більше нічого не заробляю, коли тепер на власний риск торгую бобровим хутром та бізонячими шкурами? Кілька галонів горілки червоношкірим —; і маєш цілу купу хутра, на якому можна неабияк заробити. То для чого ж зчиняти лемент? Торговельні компанії володіють великим капіталом, і в їхніх руках сила. Вони можуть збити ціни, коли їм заманеться, і розорити усю дрібноту. Наш брат мусить задовольнятися тим, що вони йому лишають від своїх прибутків. Я й досі торгую тільки з компаніями по скупівлі хутра, проте якось живу.

— Підлота лишається підлотою, — відказав Адамс таким тоном, з якого Бену відразу стало ясно, що розмову на цю тему закінчено. Адамс був незадоволений собою. Навіщо він розповів про свою долю хазяїнові — торговцю і шахраєві! Він мусить позбутися звички розкривати свою душу. Все одно Бен не дасть кредит бідному фермерові. Він знає куди вкласти свої гроші, щоб мати добрячий зиск.

— Отже, якщо ти з Червоним Лисом знайдеш золото, то буде все гаразд, — знову почав хазяїн. — Тоді ти зможеш заплатити земельній компанії і залишишся на своїй фермі. Бажаю тобі щастя. Але будь обережний з Топом…

— Чого ж саме мені боятися?

— Тсс, ти що, зовсім нічого не знаєш про цю історію? Про Топа і Гаррі?

— Щоправда, імена ці я наче колись чув. Але я думав, що то білі або метиси.

— Ні, це двоє з племені дакотів, батько і син. Батько онде за столом, а з сином ти ще познайомишся, до ночі він, напевне, повернеться.

— Коли й той такий самий безпросипний п'яниця, то навряд чи буде з цього діло!

— Мій любий, якби не існувало бренді, то вам, певно, ніколи не пощастило б здобути золото… Невже ти гадаєш, що червоношкірі розповідають про свої таємниці у тверезому стані?

Бен підвівся: йому треба було обслужити своїх численних відвідувачів.

Адамс нічого не мав проти того, що базіка пішов. З свого затишного кутка він міг знову спокійно спостерігати за мисливцями і шукачами золота, які завернули до Бена. Старий індієць дедалі більше привертав його увагу. Виходить, вони його споїли — і, мабуть, не вперше, — щоб вивідати таємницю золотоносних гір Дакоти. Та коли б пін і справді щось знав, то навряд чи був би в нього отакий вигляд. Адамс пильно вдивлявся в одутле обличчя індійця. У себе вдома він мав приятелів серед дакотів; це були горді, спокійні, сповнені гідності люди, вожді, що зважували кожне своє слово. Як вони не схожі на це занепале створіння! Може, колись і Топ був шанованою людиною; але для того, щоб Червоний Лис і Адамс знайшли золото, треба було зробити з нього гультяя, горластого, лайливого п'яницю і картяра. Хіба це не підлота?

Вигляд старого вождя і згадка про друзів-індійців на його «теперішній батьківщині біля Міссурі викликали в уяві Адамса інші картини. Він пригадав, як одного грудневого ранку вони з батьком підіймалися верхи на пагорб серед прерій, що звичайно правив за спостережний пункт для фермера. Звідти він стежив за стадами худоби, пильнував, чи не зірветься яка негода, чи не з'явиться де поблизу вовча зграя або грабіжники. Того ясного ранку старий фермер і його син зненацька помітили вдалині бараки. Один з них вже був готовий, інші ще будувались.

— Побий їх сила божа! — вигукнув старий, стиснувши кулаки. — Це торговці землею!

Потім почалися переговори, запеклі суперечки. Оті пройдисвіти піднімали на глум темного селянина, який справді вірив, що земля належить йому, бо він її купив за чесним договором у індійців за свої гірко зароблені гроші й обробив своїми власними руками. В бараках сиділи урядовці, які говорили про створення федерального штату на землях, що до цього часу нікому не належали. Право індійців на батьківщину для них, здавалося, так само не існувало, як і право старого фермера. Урядові представники перекинулися поглядами, що в них відбивалася цілковита згода з представниками земельної компанії, які сиділи проти них за вузьким столом, і батька Адамса узяв тоді сумнів, хто з них краще знається на лихварстві — спекулянти земельними ділянками чи урядовці — здавалося, ті й другі були майстрами цієї справи. Уряд за дешеву ціну виділив у розпорядження компанії, що мала солідні капітали, величезні земельні ділянки, тоді як фермер повинен був заплатити дуже дорого, якщо хотів залишитися на своїй землі. Подейкували також про будівництво залізниці, від чого ціна на землю мала неймовірно підскочити. Прийшли землеміри і, нікого не питаючи, тичками позначили на луках угіддя, де вже протягом чотирнадцяти років паслася худоба Адамсової родини. Старий Адамс прогнав їх тоді пострілами з рушниці. Але восени вони прийдуть знову, якщо фермер не заплатить. Тому молодий Адамс осідлав свого гнідого і подався геть. Він хотів знайти золото.

Поринувши у думи, хлопець і не помітив, як хтось тихенько сів біля нього на лаві. Лише ненароком ковзнув він поглядом по сусідові. Це був молодий індієць. Бен, хазяїн, зиркнув на нового відвідувача, як сокіл на польову мишу, і, підійшовши з келихом бренді, поставив його на лаву біля індійця. Червоношкірий заплатив за горілку, але тільки-но хазяїн відійшов, миттю вихлюпнув її і поставив біля себе порожній келих.

«Побий тебе грім», — здивувався Адамс і крадькома глипнув на молодого індійця. Одразу в око йому впала рукоятка ножа, що стриміла з оздоблених шкірою піхов, причеплених до пояса. Рукоятка була старанно і майстерно вирізьблена у формі пташиної голови. Рушницю, обгорнену шкірою, індієць поставив між колінами. Він не звертав ніякої уваги на Адамса, і хоч його чорні очі були розплющені, ніхто не міг би вгадати, куди він, власне, дивиться. «Чисто тобі їжак, що скрутився клубком! — подумав Адамс. — Самого не видно, лише голки стирчать. Точнісінько отак і червоношкірий увібрав всередину свою душу».

Адамсові незручно було довше витріщатися на індійця, він одвів погляд і тільки, вряди-годи нишком кидав на нього оком. Наближалась північ. Адамс випив ще два келихи горілки, а його сусіда теж заплатив ще за два і знову вилив. Аж ось скрипучі двері розчинились, і нарешті ввійшов той, на кого Адамс чекав уже кілька годин.

Це був великий на зріст, широкоплечий чоловік з рудуватим волоссям. Він одразу ж помітив Адамса, підійшов до нього, і вони привіталися, одночасно вигукнувши: «Ага, і ти тут!» Потім Червоний Лис став перед молодим індійцем.

— Гаррі, — промовив він з удаваною ввічливістю, — я вітаю свого червоношкірого брата!

Якусь мить індієць і Червоний Лис мовчки дивились один на одного, перш ніж молодий червоношкірий відповів на привітання. Адамс, пильно спостерігаючи за цією сценою, помітив зненависть у поглядах, якими вони зміряли один одного. Але це тривало лише коротку мить, і Адамс навіть вирішив, що то йому, певно, так здалося. Індієць відповів на привітання білого також статечно і чемно. З видимим полегшенням Червоний Лис відійшов і сів за першим столом біля своїх знайомих, що грали в карти. Там його зустріли голосними вигуками. Він поплескав по плечу старого сп'янілого індійця: «Топ! Гей! Топ!» Але старий не звернув на нього уваги, він пив і зосереджено дивився в карти. А ті раз по раз випадали на користь низенького бридкого чоловічка, що вже цілий вечір обдурював індійця.

Адамс знову поглянув на Гаррі, отого молодого червоношкірого, що виливав горілку, Мов брудну воду, і на п'яного старого — його батька. Які в них взаємини? Чи все між ними гаразд?

Поки Адамс отак розмірковував, серед картярів зненацька зчинився галас, і Адамс зрозумів, що в Топа більше немає доларів, щоб сплатити картярські борги. Низенький нечупара знову виграв, він кричав і вимагав гроші або коня й рушницю старого, але на таку плату Топ ніяк не міг погодитись, і низенький, розлютившись, хлюпнув в обличчя індійцеві горілкою. Червоношкірий змовчав. Здавалося, він справді визнавав картярські борги як' цілком справедливі. Раптом його ніби щось штовхнуло, і він закивав Гаррі, що сидів на лаві біля Адамса. Той, не поспішаючи, але разом з тим і не гаючись, підійшов до батька і кинув золоті монети на стіл. Не промовивши й слова, він повернувся і вийшов з блокгауза, тихо причинивши за собою важкі двері. За столом знову здійнявся гамір. Малий нечупара згріб долари, сховав у кишеню і заново перетасував карти. Старий Топ лаявся і пив, а потім витяг з-за пояса гаманець і поклав його в заставу, щоб мати право продовжувати гру.

Адамс був схвильований. Він утупився очима в гаманець. Чи приймуть гравці заставу, не перевіривши її? Е, ні, малий відкрив гаманець, зазирнув всередину, і Адамс добре бачив, як він поцупив звідти золоту крупинку й сховав у кишеню. Золоті крупинки! Гаманець золотих крупинок віддав Топ у заставу! Виходить, він таки знає, де родовище золота… Адамса аж жаром обсипало.

І коли хазяїн знову підсів до фермерового. сина, той був уже балакучіший і все розпитував його про обох індійців.

— Ти хочеш знати, звідки Топ родом? Я ж тобі казав, він з племені дакотів, — відповів хазяїн, цього разу вже й собі досить стримано.

— Та що ж я, маленький? — роздратовано промовив Адамс. — Дакотів я знаю. Але мене цікавить, до якого роду з семи вогнищ ради він належить, може, до оглали, як судити з тутешньої місцевості.

— Ти вгадав, мій юний друже. Оглала — дуже вже пасує ця назва до Топа, рід якого походить від «людей, що розтринькують своє майно».

— А ті належать до роду тетон — тобто Селище в прерії, серед них живе і Відпочиваючий Бізон.

— Головний підбурювач проти нас, білих, клятий жрець-чаклун. Авжеж, говорю тобі чисту правду. Ото, коли хочеш мати точні відомості від мене, то слухай: Топ, власне кажучи, зветься Маттотаупа — Чотири Ведмеді. Він колишній вождь Ведмежого братства, що загалом і було так назване за його ім'ям; Ведмеже братство належить до оглали, а оглала — до племені тетон-дакота, де й варить тепер своє чарівне зілля Відпочиваючий Бізон… Я боюсь, що він знову затіяв дуже небезпечну справу і, певно, скоро настане такий же кривавий рік, як шістдесят другий, коли я під час різанини у Міннесоті позбувся своїх чудових зубів.

— Все це воно, може, й так, але мене лише одне дивує: що Топ, який належить до племені ворожих білим тетонів, братається тут з нами!

— Мій любий, на що тільки не здатний Червоний Лис! Адже він і тебе заманив сюди, до Ніобрари, аж з верхньої Міссурі, за кілька сот кілометрів! Чи не так? То чого б йому не виманити й Топа з його племені? Він подався до великого мисливця і воїна Маттотаупи, звелів себе добре почастувати і сам не поскупився на барильце горілки.

Дакота швидко сп'янів, і що він тоді говорив, точно ніхто не знає, але Відпочиваючий Бізон і чаклун Ведмежого братства звинуватили його в тому, що він сп'яну виказав таємницю золотого родовища. Розповідають, він лютував, мов несамовитий, і присягався у своїй невинності, але це не допомогло. Маттотаупу вигнали з роду. Єдиний, хто повірив, що він не винуватий, був його син Гарка, якому тоді саме минуло дванадцять років і який наважився піти з своїм опальним батьком. Вже протягом десяти років Маттотаупа і Гарка, або Топ і Гаррі, як ми їх звемо, шукають нагоди помститися над родом за вигнання і образу. О, вони мстиві, ці червоношкірі, мстиві й жорстокі в своїй ненависті. Подейкують, що Гаррі в бою убив рідного брата.

— І що? Топ виказав таємницю чи ні? — поквапно спитав Адамс.

Бен криво усміхнувся.

— Мені здається, що ти хочеш з Червоним Лисом знайти золото в Чорних горах… Але одне я вам раджу — стережіться молодого! Глядіть, щоб він нічого не помітив. Червоний Лис затіяв страшенно небезпечну гру, це я тобі вже казав сьогодні. Я його теж не зовсім розумію. Або він уже довідався про родовище золота — тоді Топ йому більше не потрібний. Або він нічого не взнав. Ну, тоді, я думаю, він ні про що більше й не дізнається. Але кожний відає, що робить, і кожний має право рискувати власною шкурою. Я сказав своє «ху»! — Промовивши це слово, яким він хотів наслідувати індійців, Бен підвівся і знову пішов до картярів.

Адамс, глибоко замислений, теж устав і попрямував до дверей, бо вже не міг далі зносити ні тютюнового диму, ні горілчаного духу. Він вибіг на свіже повітря поглянути на свого коня, що мирно пасся в загороді, і пішов уздовж річки. Повертаючись назад, він раптом побачив Гаррі, або Гарку, як його звали по-індійському. Чорна нерухома тінь високого стрункого індійця застигла на тлі мерехтливого зоряного неба. Адамс пройшов повз нього і постеріг, що індієць теж рушив з місця і попрямував слідом за ним. Він ступав широко, м'якою, майже нечутною індійською ходою, що її ніколи не зміг би наслідувати білий у своєму важкому взутті. Індієць наздогнав Адамса, і, коли молодий син фермера саме відчиняв двері блокгауза, дакота підійшов до нього впритул і одночасно з ним зазирнув усередину.

Адамс здригнувся.

В блокгаузі, освітленому смолоскипами, панувала мертва тиша. Картярі стояли навколо столу, а всі інші юрмилися біля них. Центром напруженої уваги був старий п'яний індієць Маттотаупа. Він саме підвівся, і, нахилившись трохи вперед усією своєю величезною постаттю, схопив правою рукою гаманець, і під жадібними поглядами учасників гри витягнув два золотих самородки завбільшки з лісовий горіх, і поклав їх на стіл.

— Ось, — хрипко проказав він, — оцим Топ заплатить свій новий борг.

Низенький брудний чоловічок, що вже вкрав одну крупинку, схопив золото, наче хижак здобич, і пожадливо заховав до кишені.

— Граємо далі! — вигукнув він і підсунув до червоношкірого гральні карти.

— Ні, більше не будемо грати! — закричав раптом один з гурту. — Хлопці, браття, отепер ми попиячимо! У червоношкірого є золото, золото — розумієте, хлопці? Він має золото! Він знає, де воно! — горлав чоловік, мов божевільний.

І оскільки всі інші мовчали, до Адамса цілком ясно долинало кожне його слово.

— Червоний Лис, братухо, іди сюди, ти ж тепер багатий! Виходить, правда, що він тобі сказав, де лежить золото. Ти нас не обдурив…

Більше він нічого не встиг сказати, бо Червоний Лис ударом звалив на землю необережного горланя. Знову запала тиша. На якусь мить Адамсові здалося, що він чує позад себе дихання індійця, але це відчуття одразу зникло.

Адамс глянув на Топа. Старий індієць випростався, мов ведмідь перед нападом на ворога. Червоне від сп'яніння обличчя вмить зблідло, а очі застигли у якомусь страшному погляді.

— Червоний Лис, — промовив він, важко дихаючи, — Червоний Лис, ти знаєш мою таємницю… ти…

Він знову замовк, ніби ще не збагнувши усього. Ніхто не вимовив ні слова, всі лише вп'ялися очима в Червоного Лиса. Янкі, здавалося, зберігав крижаний спокій.

— Так, — відповів він, — хіба це для тебе новина, чи ти уже шкодуєш за цим?

Почувши ці слова, старий вождь відразу наче знесилів. Голова його схилилася, очі загорілися божевільним блиском.

— Так, — беззвучно повторив він, — так… отруйна гадино! — скрикнув він раптом і знову випростався. — Ти мене зрадив, зробивши зрадником. Отруїв ти мене своєю чародійною водою! Я виказав тобі таємницю моїх предків… Ти мусиш умерти! Твої очі згаснуть, перш ніж побачать золото…

Маттотаупа високо підняв палицю і хотів кинутися на Червоного Лиса. Але кілька рук схопило індійця і відтягло назад. Біля грудей старого блиснув ніж Червоного Лиса.

— Гарка! — закричав дакота.

Він вигукнув ще якесь слово, що його Адамс не зрозумів. І тоді ніж Червоного Лиса влучив старому в самісіньке серце. Маттотаупа похитнувся; його велика постать обм'якла. Ті, що тримали, пустили індійця, і тіло його глухо вдарилося об землю. Він був мертвий.

Червоний Лис, намагаючись уникнути поглядів Адамса і Гаррі, схилився над убитим. Інші стояли навколо розгублені. Нарешті Бен як хазяїн опам'ятався перший. Він відтягнув мертвого в куток, де перед цим сидів Адамс, і поклав його там. Певно, із страху перед сином він не наважився викинути вбитого з будинку.

Адамс озирнувся, шукаючи очима Гарку, але той зник, немов його поглинула ніч.

Молодий син фермера причинив двері і, пройшовши крізь групки людей, які про щось стиха перемовлялись, важкими кроками підступив просто до Червоного Лиса.

— Ну то як? — грубо спитав він рудоволосого. — Знаєш ти, де лежить золото, чи ні? І якщо ти знаєш про це вже десять років, то на біса було тобі тягати за собою оцих індійців?

— Ех ти, йолопе! — відповів Червоний Лис, ще не зовсім отямившись. — Топ розповів мені все, але його пояснення були дещо туманні й неповні. А тому я вирішив: візьму його з собою, і він, певно, скаже щось точніше. У всякому разі, — голос Червоного Лиса звучав дедалі впевненіше, — у всякому разі, досить з мене й того, що я знаю. Ми спокійно можемо вирушати на розшуки. Панове дакоти разом з Відпочиваючим Бізоном досі перепиняли мені шлях, мені одному, — але нам усім разом не забракне сміливості пробити собі дорогу.

— А син? — вигукнув один з гурту. — Гаррі? Не дуже приємно, якщо він ітиме слідом за нами. Ні, я не приєднуюсь до вас.

— Ну й сиди тут каменем, — з люттю відказав Червоний Лис, — нам і не потрібні такі нікчемні боягузи.

Бен зачинив двері. Деякі з мисливців прерій підійшли до бійниць і пильно почали вдивлятися в темряву ночі. Інші знову поволі зібралися за столами. Червоний Лис нахилився до вбитого і зняв скальп з його голови.

— Непогана здобич, — сказав він цинічно, коли інші з огидою відсахнулись. — Ви усі, наче ті полохливі цуцики, одразу підібгали хвости. Ви боїтесь Гаррі? — Він зловтішно засміявся: — Я ще і скальп Гаррі добуду! На згадку про дружбу. — Він сів. — Двісті років тому благочестиві панотці-паломники краще розумілися на таких справах, ніж ми, — патякав він далі. — Вони дорого платили за скальпи… О, то були добрі старі часи… Бен, мій друже, налий-но мені швидше!

Адамс знову сів на своє місце у кутку. Полум'я смолоскипа над ним повільно згасало, але хазяїн не звертав на це уваги. Син фермера дивився на вождя, що лежав у крові біля його ніг. Голова старого індійця, хоч і страшно знівечена Червоним Лисом, після смерті справляла благородне враження. Вже ні сп'яніння, ні пристрасті не спотворювали цього обличчя. Очі були розплющені, ніхто їх не закрив. І тільки тепер Адамс уперше розпізнав у Маттотаупі батька Гарки і не лише по імені, а й з вигляду. Червоний Лис не тільки фізично вбив Маттотаупу, він ще задовго до цього за допомогою бренді знівечив його дух і характер; але тепер, після смерті, знову постав справжній образ індійця. Цей високий чоловік з відкритими і гордими рисами обличчя був вождем Ведмежого братства. Його так любив син Гарка і так глибоко вірив йому, що пішов за ним у вигнання. Червоний Лис забив батька і змарнував десять років синового життя. Певна річ, Гарка шукатиме тепер найжорстокішої помсти.

Що ж може бути спільного в Адамса з убивцею? Чи йти йому з цим негідником в гори шукати золото? Чого іншого він може сподіватись, як не бути обдуреним, або, може, одного чудового дня й заколеним, коли Червоний Лис захоче загарбати собі все золото? Ні, на це він не піде. Але ж Адамс і Червоний Лис тепер в однаковій небезпеці, і йому вже не вирватись з цієї поганої компанії. Він потрапив у течію, і вона понесла його з собою. Помста Гарки загрожувала всім, хто був спільником Червоного Лиса, а до них належав і Адамс.

Молодий хлопець відвів погляд од мертвого, намагаючись прогнати думки, в яких однаково не знаходив виходу з становища. Він спостерігав, як Бен і Червоний Лис про щось радились. Потім вони заявили, що на решту ночі треба поставити коло бійниць кілька вартових. Інші відвідувачі, якщо хочуть, можуть загорнутися у ковдри і спати. Не знайшлося нікого, хто б зголосився вартувати біля коней. Ніхто не мав охоти покинути вночі будинок і стати жертвою помсти Гаррі.

Коли варту розставили, до Адамса підійшов Бен.

— От ускочив у халепу, — сказав він. — Червоний Лис, оцей йолоп, зіпсував мені увесь заробіток. Саме тепер, навесні, коли справи йдуть найкраще і в мене завжди повно людей в будинку. Тепер, навесні, коли приходять мисливці з зимовим хутром і збувають його… а також завертають і новачки, щоб позичити пастки на бобрів або податися на розшуки золота… Якраз перед війною з індійцями, коли я міг би за гарну ціну збути червоношкірим кілька старих крем'яних рушниць, перш ніж остаточно заборонять торгівлю зброєю. Скажу тобі, юначе, що вже протягом багатьох років справи мої йдуть дуже добре і з дакотами у мене теж була непогана дружба.

— Цілком імовірно, адже вони можуть купувати у тебе рушниці й порох, — пробурчав Адамс.

— Ну то й що? Червоношкірим теж треба жити! Як на нашого брата, трактирника або торговця, то нехай би всі люди жили — і білі, і червоношкірі…

— Головне, щоб вони платили гроші, — докинув Адамс ущипливо.

— Так, головне, щоб платили. І треба ж тобі отаке лихо. Може, ти гадаєш, я хоч на хвилину почуватиму себе безпечно в цій конурі? Ти не знаєш Гаррі, а я його знаю. Він так влучно стріляє, вір мені. Що він тепер накоїть? Можу тобі точно сказати, що він зробить. Він повернеться до свого племені, до Ведмежого братства, і вони покінчать зі мною і з моєю халупою. Нехай цю торгівлю дідько вхопить, а мені треба десь-інде вкласти свої гроші. Однаково завтра сюди має прийти військо. Я продам їм увесь цей мотлох, а сам тишком-нишком подамся звідси.

— А чи не хочеш ти вкласти гроші в мою ферму? — напрямки спитав Адамс. — Адже тобі все одно треба шукати чогось іншого?..

Бен глузливо кахикнув:

— Ні, мій любий, я не бажаю мати справу з сільським господарством. Для спекуляції землею потрібно далеко більше грошей, ніж є у мене, та й взагалі, я не здатний займатись землеробством. На ньому не розбагатієш, там усе Гіде так повільно. А я вже бачу, ти селянин, до самих кісток селянин, і нічого путнього з тебе не вийде. Звідкіля ти родом? Ти, мабуть, не так давно живеш у цих краях?

— З п'яти років, — сказав Адамс, сам не знаючи, чому взагалі відповів на це трактирникові. — Звідкіля я родом? А яке тобі до цього діло? З того боку Атлантичного океану, з бідної місцевості, де гори і кам'янистий грунт, де багато роботи й мало їжі, злидні і побої. Я селянин, ти маєш рацію, і мій старий теж селянин. Ви, торговці, — діоди іншої породи.

— Це вірно, ти скупий міссурійський щур. І все ж таки славний хлопець, і я хочу зробити тобі щось приємне. І І с треба мені платити за горілку, що ти випив, я частую тебе задарма і ще наллю кілька келихів на додачу. Але маю до тебе прохання: повартуй біля дверей ці три години, доки ще поночі. Адже ти найтверезіший з усіх.

Адамс не сказав на це нічого, мовчки узяв свою рушницю і ліг на землі біля дверей, мов сторожовий собака.

Години минали у моторошній тиші. Вартові втомлено прихилилися головами до бійниць, інші хропіли. Час від Часу Адамс намацував у кишені ключ від дверей, який йому довірив Бен. Він намагався і в темряві стежити за Червоним Лисом. Убивця ще раз пішов у куток до мертвого, потім ніби якось нерішуче повештався по довгому блокгаузу. Кінець кінцем він з брутальною лайкою розштовхав трьох мисливців, що лягли спати на тому місці, яке з незрозумілих причин раптом заманулося зайняти Червоному Лисові для себе і для Бена. Сварячись і буркочучи, ті троє підвелися і вмостилися в іншому місці.

Червоний Лис верховодив, як дужий пес у собачій зграї. Адамс постеріг ще, як Червоний Лис ліг і пальцем поманив до себе Беззубого Бена. Обоє полягали разом під одну ковдру, і Адамс подумав, що вони, певно, діють спільно у багатьох темних справах.

Але потім він полишив стежити за обома пройдисвітами, бо його увагу привернуло якесь шарудіння, що долинуло знадвору і зразу ж вщухло. Цілковита тиша поступово стомлювала і наганяла сон, хлопець над силу примушував себе бути насторожі.

Адамс навіть не усвідомив, чи спав він, коли його зненацька збудив якийсь шум. Йому видалося, нібито цей шум виник в самому будинку. Адамс підвівся і насамперед мимоволі глянув туди, де лежали заводіяки — Червоний Лис і Б єн. Місце було порожнє. Там валялась сама лише ковдра: вона була відкинута так, наче ті, що лежали під нею, поспіхом шугнули кудись. Шум долинув саме звідти, і Адамсові здалося, ніби дерево стукнуло об дерево. Він уважно роздивився навколо, але у темряві так ніде і не побачив зниклих. І все ж таки вони мусять іще бути тут, у будинку, бо двері, які охороняв Адамс, — єдиний вихід звідси. Хлопець підвівся і пошукав ще пильніше. Червоного Лиса і Бена ніде не було.

— Може, зняти тривогу? — порадився він з вартовим, що стояв біля бійниці поблизу дверей.

— Та нехай оті пройдисвіти ідуть собі до дідька, — сказав той. — Після такої пригоди нам тепер безпечніше без них.

— Але було б непогано довідатись, як можна потай вислизнути з цього будинку, — відповів Адамс.

— Для чого? — знехотя буркнув мисливець.

У Адамса було таке враження, що вартовий знав більше, ніж сказав. Може, він знав потайний хід і не хотів виказати його, а може, навіть допомагав обом втікачам? Так і облишив Адамс цю справу, нічого не з'ясувавши до пуття.

Коли почало розвиднятися, Адамс відчинив двері, щоб поглянути до коней. Будинок, як виявилося, стояв на плоскогір'ї високо серед Скелястих гір. Ранкове повітря було холодне, і наприкінці ночі, перед сходом сонця, дув різкий вітер. Тварини спокійно паслися в загороді біля південно-східного рогу будинку, і гнідий привітав Адамса. З першого ж погляду хлопець постеріг, що бракує чотирьох коней: трьох напівдиких мустангів індійців і Червоного Лиса та коня хазяїна. Виходить, Червоний Лис і Бен справді непомітно зникли. Дивно, що Гаррі не погнав усіх тварин у прерію. Він міг би легко зробити це, бо коні ніким не охоронялись. Якщо дакота відмовився від цього, то, певно, замишляє щось лихе. Може, Бен мав рацію, і Гаррі відразу ж поїхав до свого племені, щоб зняти там тривогу. Хазяїн, очевидно, вважав небезпеку дуже великою, інакше б не втік, пропустивши нагоду поживитись на продажі будинку військовим, про що говорив уночі.

Адамс побрів навколо старого почорнілого від негоди блокгауза, який вперше побачив увечері і в якому відтоді розігрались вирішальні для нього події. Несподівано один і мисливців сильно ляснув його по плечі.

— Над чим так замислився, бравий хлопче? Хоч, нам і га сором, ми поки що втратили усяку надію на золото, але знайдеться якась інша зачіпка. Кажуть, сьогодні прибуде сюди військо. Може, ми наймемося до них на службу раурайтерами[1] у гарнізон. Часи тепер небезпечні, і наші блакитні мундири шукають собі підкріплення. Їм потрібні моди, що знають Далекий Захід.

Адамс зневажливо скривив рота.

— Мій любий, краще синиця в жмені, ніж журавель у небі. Мені теж не до душі військова служба, блакитні мундири не що інше, як прокляті хвальки. Але тут не доводиться довго метикувати, бо і так зрозуміло, що лишилися ми ні з чим. Отож кинь лихом об землю і підморгни до сонця!

Адамс мимоволі глянув на залите сонячним сяйвом ранкове небо, що височіло над піщаним степом. Пагориста місцевість була зовсім не родюча, на ній росла лише жорстка низенька травичка. Широка й жовта текла Ніобрара.

Мисливці й шукачі золота зібрались на коротку нараду і обрали ватажками двох чоловіків, що їх Адамс знав так само мало, як і всіх інших. Їхнім першим заходом було поставити на навколишніх горбах варту. Запасу харчів лишилось ще доволі на торговій стоянці, і чоловіки з неабияким апетитом заходилися коло м'яса та горілки. Вони лежали на сонці і час від часу заводили балачки про те та про се.

Нікого вже не турбувало зникнення Бена і Червоного Лиса. Здавалося, всі навіть раділи, що серед них немає головних винуватців убивства. З будинку виволокли труп дакоти. Мисливці кинули його в річку.

Над полудень варта повідомила про наближення війська, на яке тут вже давно чекали. Та Адамс не звернув на те ніякої уваги, аж доки маленький загін не з'явився біля блокгауза. Загоном командував сивий майор на ім'я Сміт. Своїм Тридцяти драгунам і Десяти одягненим у шкіряний одяг раурайтерам він наказав спішитись, а ватажкам мисливців звелів коротко доповісти про ситуацію. Блокгауз оглянули і зайняли, коней поставили у загороді. Згодом мисливці й усі десять раурайтерів зійшлися, щоб викурити люльку.

Адамс також підсів до гурту. Тут можна було почути багато всіляких новин. Повстання дакотів, яких мали зігнати у резервації, поступово набували все більших розмірів, і кожний передбачав жорстоку, довготривалу боротьбу, поки не вдасться остаточно підкорити плем'я. Найнятись до війська — це значить і надалі заробляти на убогий, небезпечний, але усе-таки певний шматок хліба. І, крім того, це давало змогу лишатися поблизу «обітованої землі» — родовища золота в Чорних горах. Адамс глянув на майора, що в майбутньому мав стати його командиром. Сільський хлопець не звик коритися чужинцям, і навіть сама думка про це була йому неприємна. Але що ж він міг вдіяти? Він збирався найнятися убивати індійців, які за договором дали йому землю, і мав це робити за гроші для людей, що позбавили його цієї ж землі. Адамс намагався не думати більше про Гарку, бо соромно було, що він ступив на такий шлях: хлопець відчував себе худобиною, яку женуть дорогою, підганяючи киями.

Надвечір його таки завербували. Старий майор, сивий, ставний, поглянув своїми блакитними очима на Адамса. Офіцер викликав у хлопця якесь дивне почуття симпатії, змішаної з неприязню. 1 сам Сміт, здається, відчув до Адамса більше довіри, ніж до інших раурайтерів, і одразу ж дав йому важливе доручення. Адамс з індійським розвідником драгунів мав поїхати верхи до найближчого форту і доповісти, що військовий пост на Ніобрарі необхідно посилити і краще укріпити.

Вирушати у дорогу вирішили наступного ранку. Адамс узяв з собою трохи провіанту і, тільки-но почало сходити сонце, подався до загороди. Індійський розвідник уже чекав на нього. Це був височенний на зріст стрункий юнак з бронзовою шкірою і блискучим чорним волоссям, заплетеним у коси, за індійським звичаєм. Одягнений він був у нові штани з коричневого оксамиту та індійські розшиті мокасини; поверх сірої сорочки красувався строкатий в'язаний жилет. На його обличчі лежав вираз похмурої байдужості. Не відповівши на коротке привітання Адамса, итак скочив на рябого індійського коня і поїхав попереду, як і належало провідникові, Адамс рушив слідом за ним на своєму, хоч і прудкішому, але менш витривалому коні.

Тобіас, так звали індійського розвідника, весь день мовчав і не сповільнював швидкого темпу. Знову перейшли брід, через який напередодні перебрався Адамс, і година за годиною їхали пустельними преріями на північний 1 хід.

Навіть Адамс, що і сам не любив багато говорити, відчув себе просто-таки ображеним незвичайною небалакучістю індійця, зате, з іншого боку, йому було дуже приємно, що його бронзовошкірий провідник з біблійним ім'ям у винятковій мірі володів усіма якостями, необхідними у дикій місцевості. Хоча сам Адамс зовсім непогано їздив верхи і стріляв, але все ж таки він краще умів орати й сіяти. І тому не міг не дивуватися з гостроти зору і слуху, розвинутих у Тобіаса. Незважаючи на свою неприступність, Тобіас був найбільш підходящим супутником, якого тільки міг собі уявити Адамс. Коли протягом дня індієць побачив, що молодий син фермера не робить ніяких спроб заприятелювати з ним, він одразу змінив своє ставлення до нього і перестав його цуратись. Це дуже сподобалось Адамсові. Кінець кінцем, Тобіас таке ж безрідне, знедолене створіння, як і сам Адамс.

Заручившись обіцянкою, що передовий пост одержить матеріал і підкріплення солдатами, Адамс і Тобіас повернули назад до Ніобрари. Дакоти їх не турбували. Прерії, здавалося, вимерли. На вечірньому привалі Адамс ще раз докладно розповів Тобіасові історію про вбивство Маттогнупи. Той слухав його з похмурим виглядом.

— Червоний Лис даремно тікає, — промовив він. — Колись його таки спостигне помста.

— Ми теж були свідками вбивства, — сказав Адамс.

На це індієць не відповів нічого. Але погляд його був досить промовистий. Адамс знизав плечима.

Те, що з його сподівань — знайти золото в Чорних горах — нічого не вийшло, лежало таким важким тягарем на серці, що він ані самому собі, ані комусь іншому не хотів у цьому признатися. Адамсові треба було якнайшвидше розбагатіти, аби мати змогу сплатити потрібну суму земельній компанії і врятувати ферму батька. Не пізніш як за два роки треба внести усі гроші. Ціна, яку вимагали спекулянти, була для фермера неймовірною, фантастично високою. На такі гроші йому ніколи не стягтися на своєму господарстві.

РАУРАЙТЕР АДАМС

Минуло два роки. Знову розтанув сніг, знову зашуміли весняні струмки на високому степовому плоскогір'ї, знову виступила з берегів Ніобрара і хлюпалася аж біля частоколу, нещодавно поставленого навколо блокгауза. Адамс вартував на спостережній вишці, спорудженій з товстих колод. Сонце саме зійшло. Небо, залите його пурпуровим блиском, здіймалося золотим склепінням над безмежним простором, вкритим піском і жалюгідною травичкою. Адамсові завжди робилося сумно, коли він бачив під життєдайним сонцем таку пустельну землю. Ніде ні деревця, ні куща, ні колосочка. Нічого, крім сірої низенької трави. Для людей тут не було ніякої іншої поживи, крім бізонів, ще і ще раз бізонів. Адже ними тільки й харчувалися індійські братства, що, полюючи, бродили довкола. М'ясо вони з'їдали, а з шкур робили одяг і намети. «Яке злиденне життя», — подумав Адамс, син селянина, і йому пригадалися буйні соковиті луки, що зеленіли на родючих берегах Міссурі, червоні глиняні пагорби, пишний розквіт природи навесні, золотаві ниви улітку, сита худоба на батьковій фермі. Проте для індійців з племені тетон-дакота степ був такою ж батьківщиною, як для Адамса родючі землі Міссурі; і з такою ж пристрастю, з якою Адамс думав про ферму свого батька, вони захищали останній знайдений ними пустельний притулок, відступаючи під натиском білих. Саме сьогодні минає два роки, як Адамс вперше переступив поріг блокгауза на Ніобрарі. І тому юнак більше ніж будь-коли замислився над своїм становищем і дав волю своїм почуттям. За минулі два роки він нічого не досяг. Щоправда, син фермера завоював довір'я сивого майора Сміта і користувався повагою товаришів. Свою невеличку платню він заощаджував і зібрав трохи грошей. Але в порівнянні з тією спекулятивною сумою, яку батько вже найближчими тижнями мусив сплатити земельній компанії, вони нічого не були варті. Хоча Адамса і огортала туга за зеленими луками на Міссурі, проте він не мав ніякого бажання повернутись на ферму. Підбадьоривши батька всілякими обіцянками, він вирушив з дому з великою надією. Як же йому тепер вертати з порожніми руками? Його робочі руки були дуже потрібні вдома, і Адамс добре знав, як важко доводиться батькові без дорослого сина. Та юнак не хотів признатися собі у поразці. Йому не хотілося бачити на власні очі, як загине все, що дісталося важкою працею батька і що було для молодого Адамса рідною домівкою. Його охоплювало бажання стріляти у землемірів, але з цього однаково нічого путнього не вийде — Адамс все ще пам'ятав слова Беззубого Бена і тому вважав, що він точнісінько так же має Право за гроші стріляти в індійців і з гріхом пополам, чесно прожити своє життя.

Пурпурово-золотаве сяйво сонця, що сходило, вже чалило все яскравим весняним світлом. Адамс був стомлений від безсонної ночі і чекав на зміну. Внизу, на подвір'ї стоянки, брязкотіли миски: раурайтери і солдати вмивалися біля насоса. Вони сміялись, розмовляли і оббризкували один одного водою. Джіма, що мав заступити Адамса, серед них не було. Певно, ледар ще й досі спить. Адамс перевів погляд на двері темного низького блокгауза, що тепер одночасно був за спальню для команди і за стайню. Тупотіли коні. Тобіас саме виводив їх на подвір'я. Тепер їх не залишали на ніч у загороді, бо часи вже не були такі мирні, як два роки тому. Повстання дакотів проти білих завойовників набрало ширших розмірів і посилилось. Ішли навіть чутки, що передбачаються великі воєнні дії. Звістка про те, що два генерали мають виступити проти дакотів — наймогутнішого і найнезалежнішого племені сіу, докотилася навіть сюди, до самотнього віддаленого військового поста.

Джім, певно, знову напився і спить як убитий. Інакше пін би уже давно прийшов змінити Адамса. Навіть будинок коменданта, прибудований до сторожової вишки з південного боку старого блокгауза, вже ожив. Майор Сміт вийшов я дверей свого кабінету і, здається, віддавав якісь розпорядження. Обидва блокгаузи, старий і новий, а також сторожова вишка були обнесені високим частоколом. З західного боку частокіл з'єднували великі двостулкові ворота. Вони саме з скрипом відчинилися, бо Тобіас збирався вигнати у степ табун коней.

Мружачись, Адамс знову поглянув навколо. Час тягся так повільно, а поповнення і валка з патронами, що на них чекали у форті, ще й досі не прибули. Для старих крем'яних рушниць ще було дві повні бочки пороху і свинцю, але патронів лишилося зовсім мало. Непевна справа — захищати форт, коли доводиться рахувати патрони після кожного пострілу.

Думки молодого вартового раптом обірвалися, бо несподівано він помітив в одному з видолинків по той бік річки двох вершників у широких шкіряних капелюхах з відвислими крисами. Адамс не міг увесь час стежити за ними, бо вершники то виринали, то знову зникали серед пагорбів. Але було цілком ясно, що вони без упину гнали галопом, своїх, певно, вже потомлених коней, прямуючи до форту. На коні, що йшов попереду, сиділо двоє. Мабуть, у одного з них загинув кінь.

Адамс свистком подав тривожний сигнал. Нарешті в Джіма прокинулось сумління. Ніяково посміхаючись, він прожогом вискочив з старого блокгауза, перебіг подвір'я і піднявся сходами на вишку, щоб змінити Адамса. Аж тепер білявий хлопець міг залишити свій пост. З гуркотом спустився він униз, миттю вибіг крізь відчинені ворота, скочив на свого гнідого і понісся до броду назустріч незнайомим прибулим.

Коли обидва вершники переходили річку, Адамс упізнав їх. Здивований, він відчув одночасно і радість і гнів. Оце так несподіванка: перед ним були Томас і Тео — пастухи його батька. Як вони потрапили сюди? Які новини принесли з собою? Чого їм треба від нього? Він ніколи не подавав додому жодної звістки про себе. Звідки ж вони довідались, де його шукати? І в якому вигляді прибули! Забризкані кров'ю, на змилених конях! Ще з хлоп'ячих років Адамс дуже любив обох братів-близнюків — Томаса і Тео. Завжди веселі, з яструбиними носами, вони були разюче схожі один на одного і ще й нарочито підкреслювали цю схожість тим, що однаково одягались і їздили на однакових рябих конях. Радість побачення переважила в Адамса почуття досади. Він махнув рукою, обоє прибулих відповіли йому на привітання і радісно загукали своїми каркаючими голосами. Їхні коні перейшли вбрід річку.

Не менше здивувала Адамса і поява третьої особи, що сиділа на коні разом з Томасом. Це була дівчина, справжнісінька дівчина! Юнак уже давно не бачив жодної жінки, і образ цієї дівчини відразу ж заполонив його фантазію. Вона, безперечно, була вродлива: струнка, білява, але обличчя бліде як крейда, а одяг вкритий плямами крові. Та що це за одяг на ній! Майже до землі спадала довга широка спідниця, а стан був тісно затягнутий корсажем, — вона хоч і була гарненькою, але мала такий кумедний вигляд. Коли обидва вершники опинилися на південному березі, Адамс допоміг дівчині зійти з коня і, поставивши її на землю, обійняв своїх давніх приятелів — Томаса і Тео.

— Ви що це, з червоношкірими билися? — спитав він, показуючи на плями крові.

— Адамсе, хлопче, мало сказати — билися! Банда захопила увесь ваш транспорт з боєприпасами…

— Що? Що таке? — схвильовано вигукнув Адамс.

— Все пішло до дідька — вози, боєприпаси, люди, — усе пограбували, усіх повбивали, — живими лишилися тільки ми з цією молодою дамою… До речі, це дочка вашого майора…

Маленька група вже не була самотньою. З форту прийшов молодий елегантний лейтенант і клопотався біля дівчини, що плакала від утоми. Навколо юрмилися раурайтери і солдати; вони лаялися і зажадали, щоб їм усе докладно розповіли. Потім коло розступилося, і хтось гукнув:

— Швидше йдіть до майора і повідомте його про все!

Адамс повів обох друзів до коменданта, що сидів у своєму кабінеті. Це було довге, з голими стінами приміщення, більшу половину якого займав важкий дубовий стіл. Сидіти можна було тільки на лавах, що тяглися вздовж стін. У майора на столі лежало кілька розгорнутих карт, утиканих маленькими прапорцями. Насторожено, ніби очікуючи чогось, він поглядав на прибулих. Вікна кімнати виходили на захід, а двері на північну сторону подвір'я, тому сюди ніколи не заглядало сонце і завжди панували сірі сутінки. На Адамса, який ще з дому звик, щоб двері виходили на східну, захищену од вітру сонячну сторону, а кімнати містились у південно-східній частині будинку, ця кімната завжди справляла гнітюче враження: вона була ніби символом вояччини, до якої не лежало його серце. Ще тоді, коли споруджували будинок для коменданта, він не погоджувався з таким планом, але нічого не домігся, бо двері повинні були безпосередньо виходити на подвір'я і вести до старого блокгауза. З «військової точки зору» це вважалось цілком вірним.

— Що сталося? — запитав Сміт.

— Вночі на нас напали, — почав сухо розповідати Томас. — Нам лишилося проїхати останню ніч, щоб сьогодні принці дістатися з транспортом до форту. Але ще звечора червоношкіра наволоч зненацька напала на нас — зовсім неждано-негадано, бо вони завжди виходять тільки о другій або о третій годині ночі, якщо хочуть когось убити; а тут ще до півночі раптом ціла злива стріл, і, правду кажучи, вони таки влучно стріляли, дуже влучно, просто в самісінький транспорт, п'ять возів з боєприпасами і провіантом — все пішло під три чорти, і всі солдати убиті.

— Хто вів транспорт? — спитав комендант.

— Беззубий Бен, підозрілий тип. Він вирішив відвідати свою стару собачу конуру і поглянути, що в ній робиться і чи не вдасться йому знову оселитися там, де він раніше мав такий добрий заробіток…

Майор нетерпляче перебив:

— Як звали командира?

Томас знизав плечима:

— Здається, Міллер…

Розповідь було перервано. Елегантний молодий лейтенант увійшов до кімнати з юною дівчиною. Майор Сміт схопився з місця.

— Кет! Ти?

— Так, батьку, ти ж написав мені, що я можу приїхати на стоянку, як і інші офіцерські дами, які перебувають разом з усіма у фортах…

— Але не в такий час. Кет, ну яку ж ти зробила дурницю… Ти, певно, їхала з транспортом?

— Так.

— Дитино, як же воно тепер буде… Ходімо сюди, — Сміт подав дочці руку і повів її в сусідню кімнату.

Незабаром він знову повернувся і почав докладно розпитувати про нічну подію, що могла мати фатальні наслідки для форту. Молодий лейтенант теж залишився в кімнаті і уважно слухав повідомлення.

— Одне мені ясно, — зробив нарешті висновок Сміт, — цей напад підготовлений планомірно, просто-таки чудово. Червоношкірі негідники припустилися лише однієї помилки, а саме, що дали утекти вам, Томас і Тео. Коли б вони і вас укокошили, то ми б не мали ніякої звістки і, може б, лише за кілька днів довідались про цю пригоду. Але завдяки вам ми знаємо, в чому справа, і можемо негайно вжити заходів. Нам треба відбити у червоношкірих боєприпаси. Це найперше завдання. На мою думку, напад вчинили дакоти. З своєю здобиччю вони захочуть прорватися десь недалеко від форту у володіння своїх вільних племен на заході. Чи ви розгляділи кого-небудь з бандитів ближче або хоч запам'ятали якусь прикмету, що за нею можна низначити, до якого саме племені вони належать?

— Тікаючи, я у вранішніх сутінках запримітив одного, іцо промчав галопом повз мене, — пригадав Томас. — Мені впав у вічі жмут пофарбованої в червоне щетини.

— А! Тоді все зрозуміло! — вигукнув Сміт, і лейтенант відразу погодився з ним. — Це — союз Червоних Оленів! військовий союз клятого Ведмежого братства, що завдає нам стільки клопоту. Це знову Гаррі, або Токай-іхто, як вони, здається, його тепер називають…

Адамс ствердно кивнув. Майор підвівся:

— Отже, ми негайно вирушаємо… всі бійці… Лейтенанте Роуч, ви маєте щось сказати?

— Лише одне, майоре! Ми вчора ввечері послали в розвідку Тобіаса. За кілька годин він повернувся і повідомив, що не виявив нічого підозрілого навколо. Це повідомлення тепер здається мені дуже сумнівним. Великий загін індійців, про який ідеться, напевно, скакав із заходу або південного заходу недалеко від нашої стоянки назустріч транспорту з боєприпасами, і наш розвідник не міг його не помітити. Це зрада!

Сміт наказав Адамсові:

— Приведи сюди Тобіаса!

Коли той привів довгов'язого розвідника в кімнату коменданта, здавалося, він був єдиною людиною, що не виявляла анінайменших ознак хвилювання. На його обличчі, як завжди, не відбивалося нічого, крім байдужості, і воно мало якийсь безглуздий вигляд.

— Тобіасе! — почав Сміт. — Чому ти не попередив нас своєчасно? Дорогою на наш транспорт з боєприпасами вчинили напад і знищили його. Під час нічної розвідки верхи на коні ти не міг не помітити загону індійців, який, певно, був чималим, щоб зважитись на такий напад!

Розвідник нічого не відповів.

— Тобіасе!

Розвідник мовчав.

— Червоношкірий собако! — закричав лейтенант. — Ти насмілюєшся на таке зухвальство? Може, тобі треба особливе запрошення, щоб ти розтулив свою погану пащеку, га?

Тобіас не промовив ані слова.

— Накажіть його добре відшмагати, а тоді повісити! — підбурював лейтенант майора.

Сміт зробив останню спробу:

— Тобіасе, відповідай командирові!

Розвідник мовчав.

— Виведи його, Адамсе, — наказав майор. — Прив'яжи до стовпа і всип йому двадцять п'ять палиць. Потім нехай добре обміркує, чи зобов'язаний він відповідати своєму командирові.

Тобіас пішов сам, не чекаючи, чи йтиме Адамс слідом. Юнак побіг за ним і знайшов розвідника за будинком коменданта біля вкопаного в землю стовпа. До стовпа в половину людського зросту було прикріплене залізне кільце з ланцюгом. Тобіас уже тримав руки напоготові, і Адамс прив'язав його. Білявий хлопець не сказав розвідникові ані слова, бо знав, що від того не почує жодного звуку.

Поволі побрів Адамс назад до кімнати коменданта. Нехай хтось інший карає Тобіаса, а він нізащо не битиме його. Якщо червоношкірий — зрадник, тоді його слід негайно ж повісити, а якщо не винний, тоді він не заслуговує на кару.

Адамсові не довелося знову показуватись на очі Смітові, бо саме у цей час з дверей вийшли Томас і Тео.

— Швидше, — гукнули вони до Адамса, — скликай усіх по тривозі! Загін зараз же вирушає ловити грабіжників.

— Не все воно так легко робиться, як вам здається, — спокійно зауважив Адамс. — У форті, зрештою, теж повинен хтось залишитись. Майор знає про це так само добре, як і я.

— Але ти повинен…

— Так, так, я зараз же здійму тривогу. А все інше якось уже буде. — Адамс заходився свистіти і гукати.

Раурайтери і солдати привели своїх коней і з'юрмилися на подвір'ї, очікуючи дальших наказів майора. З'явився Сміт.

— Адамсе! — покликав він. Білявий раурайтер підійшов.

— Адамсе, ти залишишся тут! Тобі я довіряю форт. Але більше дванадцяти вершників, рахуючи і твоїх обох приятелів, я не можу тобі залишити. Дивись, щоб тут усе було як слід. Мені потрібні всі бійці, щоб відрізати шлях грабіжникам і покарати їх за такий зухвалий напад. Лёйтенант Роуч теж поїде зі мною. Свою доньку Кет я довіряю тобі разом з фортом. Вона ще надто молода і не має жодного уявлення про життя на Заході. Пильнуй же мені добре за дитиною!

— Все буде у порядку, пане майор!

— Гаразд. — Сміт сів на свою руду кобилу, і це було знаком для всіх сідати на коней. Вартовий широко розчинив обидві половини великих воріт. Але у цю мить з вишки пролунав застережливий свист. Адамс глянув угору.

— Гей, Джіме! Що там таке!

— До форту скаче червоношкірий вершник! — почулося з вишки.

— Вершник сюди — отак ні з того ні з сього?

— З доброго дива, як у мирні часи! — вигукнув Джім у відповідь.

— Ти певен, що він один?

— Цілком Певен!

— Чи дозволите мені, — звернувся Адамс до коменданта, — вирушити назустріч червоношкірому, поки він ще не дуже близько під'їхав до форту, і вивідати, чого йому треба?

— Гаразд, їдь. Але головне, щоб це нас не затримало і щоб хлопець не помітив, скільки нас тут і що ми збираємось вирушати. Пильнуй же добре, щоб у разі чого ти міг його прикінчити, Адже усі дакоти страшенно підступні.

Адамс вирушив на своєму гнідому. Він переїхав брід і пустився риссю в долину, знайому ось уже два роки, ще з часу його першої подорожі. Невдовзі Адамс побачив індійця, що наближався до нього легким галопом. Червоношкірий притримав коня і поїхав повільніше. Адамс зупинився і чекав. Дуже уважно, з напруженням, він розглядав незнайомця. Під індійцем був буланий кінь з темною гривою і темним хвостом: одна з тих тварин, що в дикому стані живуть у преріях великими табунами і яких індійці ловлять своїми ласо. Ці мустанги — менші, граціозніші, ніж коні, виведені білими, але зате вони не такі чутливі до всього, як породисті тварини, і відзначаються неабиякою силою і витривалістю. Буланий індійця був жеребець: дикість і велика сила виразно проступали в усіх його рухах і будові тулуба. Сам індієць, незважаючи на весняний холод, був одягнений в leggings — вузькі гамаші, оздоблені по боках бахромою; на ногах літні мокасини з м'якої шкіри. За індійським звичаєм, рушниця його була у шкіряному чохлі, що захищав її від вологи. Синьо-чорне волосся індійця було розділене проділом і заплетене в коси. Стрічка зі зміїної шкіри обхоплювала чоло і підтримувала на потилиці три орлині пера. Голі груди перетинали глибокі шрами. Індієць був високий на зріст і стрункий, як і всі його одноплемінники. Весь його вигляд говорив про приховану відчуженість і почуття переваги над білою людиною. Коли він зупинився перед Адамсом, того аж пересмикнуло від несподіванки. За поясом у індійця стримів ніж з рукояткою, майстерно і старанно вирізьбленою у формі пташиної голови. Адамс упізнав вершника.

Якби Адамса в оцю мить спитали, що він, власне, почуває, він навряд чи спромігся б відповісти на це. Протягом двох минулих років юнак не раз думав про дакоту, що зараз оце був перед ним. Гаррі, Токай-іхто, новий вождь Ведмежого братства, змусив чимало говорити про себе. Він зажив слави найкращої людини між річкою Платт і Чорними горами. У форті раурайтери, що разом з Адамсом були очевидцями вбивства Маттотаупи, завжди згадували про нього з великим острахом. Хоча в цей момент Адамс і не намагався відновити у своїй пам'яті всі окремі епізоди минулого, проте його скрізь невідступно переслідувала свідомість того, що на сьогодні з усіх його товаришів-раурайтерів тільки він один зостався живий. Останній загинув лише кілька днів тому, купаючись у Ніобрарі. Один не повернувся з полювання, другий пропав безвісти, пішовши у розвідку. Третій був убитий ворожою стрілою на вишці. Створювалось таке враження, що в усіх цих випадках існувала якась певна система. Вчора під час нападу на транспорт така ж доля спіткала Беззубого Бена. Гаррі, Токай-іхто, лишався непримиренним ворогом. Адамс не мав сумніву, що й він сам теж запам'ятався дакоті як співучасник Червоного Лиса. Адже того вечора він сидів з Гаррі на одній лаві!

Індієць зліз з коня; Адамс зробив те ж саме. Дакота дістав люльку, викресав вогонь і затягнувся. Адамс запалив цигарку-самокрутку. Хоча майор і наказав йому не затримуватись, але ж він не міг передбачити, що помічений індієць виявиться таким значним противником, як сам Токай-іхто, Спокій і ввічливість завжди дуже до речі, коли взагалі хочеш про щось дізнатися або чогось домогтись.

Адамс мовчав. Індієць прибув сюди і мусив заговорити першим.

— Моє вітання білій людині, — почав червоношкірий. Він розмовляв прикордонною говіркою, що являла собою суміш окремих ламаних англійських, французьких та індійських слів. — Я прибув, щоб спитати, чому білі люди оселилися на землях дакотів і везуть сюди зброю, з якої стріляють в нас.

Адамс провів по білявій чуприні.

— Хай йому чорт, що я маю відповісти тобі на «ще? Адже ми теж опинилися тут. Нас дуже багато, і вдома для нас, нужденних злидарів, немає місця. Ми голодували й поневірялись, а тоді сіли на великий корабель і поїхали у вільну країну — Америку. Ми гадали, що тут заживемо краще.

Червоношкірий курив. Його обличчя лишалось незворушне.

— Ви позбавляєте нас землі, — промовив він. — Чому ви хочете у нас усе відібрати?

— Бо ж ви ніякого ладу не можете дати на своїй землі, — відказав Адамс. — А як ви використовуєте прерії й ліси? Ніяк! Ви полюєте, садите ще, може, трохи маїсу там, де він й сам росте. А все інше залишається по-старому в дикому стані. Треба брати в руки плуг і обробити землю.

Вождь опустив очі.

— А ти робиш це? — спитав він Адамса. Хлопець почервонів.

— Я. мусив покинути рідну домівку, — сказав він.

— Хто прогнав тебе?

— Земельна компанія… це щось подібне до тих компаній, що скуповують хутро; ти познайомився з ними на кордоні. Вони обдурюють кожну маленьку людину.

— Звідки прийшли ці торговельні компанії? Це теж бідні, яким не було чого їсти вдома?

— Ні. Ти все хочеш про нас вивідати. Недарма ти прожив серед нас десять років. У торговельні компанії входять багаті люди, що мають силу золота. І вони можуть усіх нас зжерти, як акули маленьких рибок.

— І це справедливо?

— Ні. Але що вдієш? Проти цього немає ніякого зілля. Тому я й хочу знайти золото, аби заплатити за свою землю. — Останні слова якось мимохіть вихопилися в Адамса. Він одразу пошкодував про це, але було пізно. Обличчя дакоти зробилося схоже на темне дерево, що його вирізьбила сама зненависть. Він загасив люльку, сховав ЇЇ і скочив на коня. Адамс і собі сів, не промовивши ні слова.

— Я бажаю говорити з майором Смітом, — знову почав дакота холодним і гордовитим тоном. — Мені треба дещо сказати йому про транспорт, що був захоплений і знищений.

— Ти хочеш вести з Смітом переговори, Токай-іхто? — спитав Адамс, даремно намагаючись вгадати, що криється за гострим, проникливим поглядом індійця.

— Я бажаю говорити із Смітом.

— Ти даєш слово честі, що прибув сам і не скористаєшся з переговорів для того, щоб твої люди напали на нас?

— Можете бути в цьому певні.

— Гаразд. Тоді їдьмо у форт.

— Ти гарантуєш мені вільний вхід і вихід?

— Так.

Адамс ще з дому звик, що можна цілком покладатись на слово індійця, який веде вільне життя, але й самому також треба додержувати даного слова. Він повернув коня і поскакав до форту попереду індійця. Майор вже, певно, чекав на нього з нетерпінням. Вони знову перейшли брід. Ворота були відчинені. Тільки-но Адамс в'їхав із своїм-супутником, їх одразу ж зачинили.

Адамс зіскочив з коня і збирався доповісти про все комендантові, що стояв на подвір'ї біля рудої кобили. Сміт зморщив лоба і на першому ж слові обірвав молодого раурайтера:

— Адамсе, чому ти так забарився з цим червоношкірим? Ти, певно, ніколи не збагнеш, що таке наказ. Гречкосій ти, а не солдат. Зараз ти впустив сюди дакоту з незав'язаними очима, щоб дати йому змогу вивідати усе в нашому форті?

Раурайтер не розгубився…

— Майоре! Те, що дакота може побачити на подвір'ї, він уже бачив багато років тому. Йому не треба зав'язувати очей. Будете ви говорити з ним, чи мені відправити його?

До Сміта і Адамса підступив елегантний лейтенант.

— Що це за червоношкірий собака? — спитав він пошепки. — У цього типа є кінь. А втім, Адамс мусить знати, кого привів сюди.

Поки вони розмовляли, індієць сидів на коні, наче статуя. Тримаючись на деякій відстані, його з усіх боків обступили цікаві солдати.

Адамс завжди почував глибоку антипатію до лейтенанта Роуча.

— Авжеж, — сказав він зневажливо і неприязно, — я знаю, кого привів у форт.

— Хто ж це такий?

— Токай-іхто, вождь Ведмежого братства.

Сміт і Роуч аж здригнулися від несподіванки.

— Адамсе! — вигукнув Сміт. — Це, може, той червоношкірий собака, що напав на наш транспорт?!

— Саме він. Майоре, мені здається, що він хоче вести з вами переговори.

— Адамсе, я не чекав від тебе такої безглуздої сваволі! Що значить вести переговори? Мерзотник пограбував наші боєприпаси і знищив наших солдатів…

Сміт обернувся до індійця.

— Дакота! — почав він. — Ти напав на наш транспорт і повбивав наших солдатів та офіцерів. В наших очах ти розбійник і вбивця, з яким я ніяких переговорів вести не хочу. До того ж ти приїхав сюди з незав'язаними очима! Ти не солдат, а шпигун! За нашими законами шпигунів вішають!

Адамс похмуро глянув на майора. Що це означає? Може, він погрожує не всерйоз, а хоче тільки «викласти свою точку зору», як він любить говорити, щодо Адамса, який вчинив всупереч наказові, і щодо індійця, який повинен відчути усю безправність свого становища червоношкірого? В такому разі майор погано обізнаний з вдачею індійців та їхнім поняттям про честь. Для індійця слово честі є словом честі, а не забавкою. Бути повішеним вважається в індійців страшенною ганьбою. І взагалі говорити так з Токай-іхто було образою, що могла вкрай роздратувати вождя.

В очах дакоти спалахнули небезпечні вогники.

— Майоре Сміт! Я приїхав сюди не криючись. Один з ваших людей супроводив мене. Я залишу цей форт так само вільно, як і прийшов у нього, або ти ошуканець і нечесна людина.

Обличчя Сміта почервоніло від гніву, а жили на скронях налилися кров'ю.

— Червоношкірий собако! Ти не вартий того, щоб у відношенні до тебе дотримуватись правил офіцерської честі, і я вчиню так, як велить мені моя власна честь. Якщо Адамс гарантував тобі вільний вихід… Адамсе, ти зробив це?

— Так, звичайно, — уперто відповів хлопець.

— Тоді ти вийдеш звідси вільно, червоношкірий. Я не визнаю брехні й обману. Іди… Але тільки-но ти опинишся за ворітьми, цей закон втрачає свою силу.

Вождь поглянув навколо, ніби щось зважуючи.

— Гаразд, — промовив він, — нехай буде так. Я залишу це місце так само вільно, як і вільно прийшов сюди. Коли я вже буду за ворітьми, ви можете робити зі мною, що хочете, можете навіть спробувати вбити мене. Я сказав усе. Хуг!

Усі присутні схвально поставились до такого рішення коменданта і до слів вождя. На їх думку, це був смертний вирок для індійця. Він лише замість мотузки вибрав собі кулю.

Адамс підійшов до коменданта.

— Майоре, — сказав він, — на вашу думку, я припустився помилки. Але те, що має статися зараз, — вбивство.

— Замовкни, раурайтере Адамс. У червоношкірого вистачить мужності: він знає, чого хоче. Він сам вирішив свою долю.

Юнак глянув на індійця, на обличчі того з'явився ледь вловимий глузливий вираз. На одну хвильку погляди білявого Адамса і дакоти зустрілися, й індієць майже непомітно ворухнув повіками. «Полиш справу на мене», — означало це.

Адамс одійшов убік.

В цю мить пролунало два постріли. Адамс обернувся. Він побачив у руці майора димучий пістолет. На відстані кількох метрів стояв лейтенант Роуч із скривавленою рукою. Він упустив пістолет, і один з солдатів саме підіймав його.

— Я запобіг порушенню обіцянки, — сказав сивий майор. — Лейтенант Роуч, ви ж знали, що червоношкірому гарантовано вільний вихід за ворота!

Пронісся приглушений гомін — усіх обурила поведінка молодого лейтенанта. Роуч з розлюченим обличчям відійшов геть і зник у будинку коменданта. Тільки тепер Адамс збагнув, що сталося. Роуч хотів підступно застрелити індійця, а Сміт пострілом вибив з його руки пістолет, бо інакше уже не міг відвернути цей ганебний вчинок. Адамс радів.

Старий все ж таки найчесніший з усіх, незважаючи на його чудернацькі погляди.

Сміт наказав відчинити ворота. Поволі розсунув вартовий важкі стулки. Більшість раурайтерів і солдатів з'юрмилися біля них. Дехто сів на коней, які були напохваті і виїхали за ворота, щоб на всякий випадок відрізати шлях індійцеві. Кілька чоловік стало біля бійниць в частоколі, але зробили це неохоче і лише за суворим наказом майора, бо думали, що з цих сторожових постів вони не зможуть взяти участь у стрілянині. Адже червоношкірий мав виїхати крізь ворота.

Вождь, певно, і собі підготувався, але так, що ніхто нічого не зрозумів. Рушницю у шкіряному чохлі він спробував прикріпити до волосяної петлі на загривку жеребця. Призначення цієї петлі Адамс знав дуже добре: індійці користувалися нею, вправляючись у мистецтві верхової їзди. Особливо вона полегшувала їм бокове звисання з коня. Жеребець, здається, не погодився з такими заходами вершника. Він неспокійно замотав головою, заграсував, забив непідкованими копитами у тверду землю і, зрештою, спробував вхопити рушницю зубами. Але це йому не вдалося, бо вуздечка рвонула його морду назад. Він здибився і став прямо, як свічка. Індієць і кінь являли собою видовище, що примусило забитись швидше серце кожного вершника. Мустанг вивернув очі і, сердито. блискаючи білками, прищулив вуха. Це не віщувало нічого доброго.

Гиканням і лайкою супроводили чоловіки це хвилююче й захоплююче видовище. Усі вони були добрими вершниками, і немало хто з них за мирного часу, ще пастухами, вмів об'їжджати диких коней і завойовував призи на великих змаганнях з верхової їзди. В них пробудився спортивний інтерес і почуття товариськості вершників прерій, коли вони побачили, як майстерно вправляється вождь з конем. Без стремен, лише міцно стиснувши ногами боки тварини, сидів він на своєму жеребці, що здибився і вишкірив зуби, наче розлючений тигр.

Біля самих воріт буланий раптом повалився на землю. Вершник спритно встиг одскочити. Увесь напружившись, він пригнувся, чекаючи моменту, коли підніметься вже зовсім оскаженілий жеребець, бо під час падіння його ударила прив'язана до загривка рушниця. Ось несамовитий диявол зірвався на ноги. Та тієї ж миті вершник уже сидів на його спині.

Солдати і раурайтери чекали, що дакота зараз же пронесеться крізь ворота, і прицілились. Але мустанг, мов вихор, помчав знову на задній двір і там, не знаходячи виходу, шалено закружляв по колу. Здавалося, вершник втратив над ним владу. Кінь поніс, і ніхто не сумнівався, що він спробує втекти крізь відчинені ворота в прерію. Раурайтери, збившись докупи, утворили щільну стіну, щоб на всяк випадок затримати індійця, коли той втікатиме. У Адамса майнула думка, що, певно, непокоїла й інших: видовище здибленого коня і спритного вершника, який намагався його приборкати і щойно впав перед очима у всіх, справді було лише хитрим маневром, з якого індієць хотів скористатися, щоб повним галопом прорватися крізь ворота.

Прищулившись, солдати прикипіли очима до прицілу і поклали палець на спуск курка.

З вишки почувся вигук, скоріше якийсь дивний звук, ніж слово. Що це — здивування, переляк, радість чи пересторога? Певно, на задньому дворі щось скоїлось. Тупотіння копит стихло. Може, кінь звалився разом з вершником? Вартові біля частоколу, яким було видно задній двір, в один голос скрикнули, і ту ж мить за будинком коменданта знову почувся шалений галоп. Показався жеребець без вершника. Мов вітер, вилетів він крізь ворота і, легко прорвавши загороджувальний цеп раурайтерів, понісся у вільні прерії. Вершники зараз же повернули коней і погналися за буланим. Оглушливо тупочучи, мчали вони за ним з розпущеними ласо. Але ні прокльони, ні ласо вже не могли наздогнати коня, що, не маючи на собі вершника, залишив далеко позаду своїх переслідувачів.

— Віслюки, — почувся каркаючий голос Томаса, і лише тепер Адамс помітив, що обидва брати стоять біля нього.

Знову пролунав крик з вишки, за ним постріл і знову крик. Джім перехилився з вишки, ніби хотів кинутись униз.

— Дивіться! — закричав він. — Індієць у воді. Через стовпи перескочив!

Солдати і раурайтери у дворі аж заревіли від несподіванки. Вартові біля частоколу прицілилися і дали кілька залпів у напрямі річки. За наказом майора переслідувачі мустанга повернулись назад і подалися на розшуки індійця в річці. Адамс прожогом кинувся сходами на вишку д Джіма.

— Чоловіче! — гукнув він до нього. — Що тут скоїлося? Як вдалося червоношкірому перескочити через частокіл?

Джім стріляв по річці і уривцем розповідав.

— Червоношкіра бестія! — обурювався він. — Ну хто міг гадати, що він отаке устругне? Він звалився на задньому дворі із своїм клятим конем… Ну, думаю, скрутив собі в'язи, і кричу, щоб ви стежили за конем… Ви його випустили з очей… Червоношкірий лежав на землі, мов мертвий… раптом зірвався на ноги… а то, бач, тільки прикидався, хитрун… розігнався в своїх м'яких черевиках, стрибнув на стовпи, не збагну і як… просто наче на крилах злетів… вхопився за вістря і перемахнув на той бік… Я ще не мав права стріляти через безглузді вигадки майора… І червоношкірий кинувся з частоколу просто у воду… Йому якраз пощастило, вода сягає зараз аж до самих стовпів. Але ж там неглибоко… Мені здається, що він однаково скрутив собі в'язи, коли й не шубовснув сторч головою… Проте я не дуже покладався на це… Я все одно стріляв…

— Не влучив?!

— Як я міг влучити, мій любий друже, коли червоношкірий так спритно пірнув біля самісінького частоколу? Де вже мені було звідси влучити в нього? Адже ще не винайшли рушниці, яка б стріляла з-за рогу. Може, йому влучили пострілом у ступню або в литку. Так мені здається.

Адамс кинув погляд на річку. В цю пору вода була холодна, як крига, бо з гір збігали потоки талого снігу, і в такій воді навіть дакота довго не витримає. Все одно йому доведеться вийти з річки, і це буде вирішальний момент. Та чи далеко вже встиг він запливти вверх або вниз за течією? Цього ніхто не знав. Індійці — чудові плавці й нирці. Адамс подумав, що солдати засіли по берегах на занадто короткій відстані, і краще б розтягтися далі в обох напрямках річки, щоб спостерігати за індійцем. Проте він не мав анінайменшого бажання давати майорові будь-які поради щодо цього. Хоч хлопець і був задоволений, що Сміт провчив лейтенанта Роуча, однак він гнівався і на самого Сміта. Старий мав непогану вдачу, але перебував у полоні невірних понять. Протягом двох минулих років Адамс щоразу стикався з цим, і завжди в ньому боролися два почуття — симпатія і антипатія до майора. Сьогодні Сміта з його так званими поглядами на честь пошили у дурні, і до того ж він без усякої потреби ще більше розлютив запеклого ворога, не завдавши йому ніякої шкоди. Адже червоношкірому, незважаючи на все, пощастило втекти. Адаме в душі радів. Хоча хлопець теж боявся цього супротивника, але він привів його у форт і почував себе відповідальним за життя вождя, що виявив довір'я до білих людей.

— Червоношкірий непогано нас обдурив, але так нам і треба, — коротко висловив Адамс Джімові свою думку.

По тому він спустився сходами вниз. Вони вели не просто у двір, а до кабінету коменданта. Коли Адамс зайшов туди через проміжні двері, приміщення вже не було порожнім. На лаві біля вікна сиділа Кет, дочка майора. Вона, видно, трохи заспокоїлась після нічного переляку, і на обличчі її грав легкий рум'янець. Кет їла суп з горохом, що його, певно, приніс якийсь уважний раурайтер. «Шкода такої нівроку здорової дівчини, — подумав Адамс. — Коли б вона тільки знала, який має кумедний вигляд в преріях у цій довгій спідниці!» Він не мав наміру ані привітатись, ані затримуватись біля неї, але дівчина сама заговорила до нього. Звичайно, їй хотілося знати, що сталося.

— Червоношкірий і його кінь утекли, — коротко сказав Адамс.

— Та не може бути, — промовила вона. — Невже червоношкірі здатні нас перехитрити?

— Іноді здається, що так, і в цих місцях ви мусите швидко звикнути до цього, бо вам доведеться пережити чимало несподіванок, які можуть завдати шкоди вашим нервам.

— Я невдовзі розмовляла з генералом Бентіном, — вела дівчина далі, думаючи, що це знайомство справить на юнака відповідне враження, — він вважає сіу найхоробрішими воїнами у світі.

— Це, мабуть, вірно, і Бентін ще матиме нагоду відчути це на собі. Оскільки мені відомо, він теж має взяти участь у війні проти сіу-дакота.

— Так, він командуватиме загоном.

— Звісно, командуватиме. Мені й на думку не спадало, що він, чого доброго, сам воюватиме. Хоча в прерії не можна передбачити, в яке становище потрапиш. І от раптом опинишся, як молода дама, в довгій спідниці серед червоношкірих мисливців за скальпами…

Кет засміялась.

— Вам не подобається моя довга спідниця? Я її теж не люблю. Але мені довелось тікати від тітоньки Бетті. Вона не дозволяла мені їхати сюди з транспортом. Можу виправдатися лише тим, що мене саме запросили на каву… я не могла вийти в амазонці, бо це б їй одразу впало в око… Тому й сиджу тут у довгій спідниці.

— Скажу вам лише, що ваша тітонька Бетті значно розсудливіша за вас, — коротко зауважив Адамс. Тільки цього ще йому бракувало — розважати балачками розпещену дівчину.

Кет пильно подивилась на нього.

— Я бачу, що затримую вас, — сказала вона, — але все ж таки попрошу вас відповісти ще на одне питання. Ви сказали: «Опинишся в довгій спідниці серед червоношкірих мисливців за скальпами». Невже індійці справді скальпують і жінок?

Адамс вагався.

Сказати їй правду? Звичайно, правду. Він був саме у відповідному настрої.

— Червоношкірі не скальпують жінок і дітей. Може, вони вас і вб'ють, коли трапиться нагода, але вам нічого боятися скальпування. Це, між іншим, безболісна процедура, бо шкіру знімають лише з мертвих. І якщо ви захочете коли-небудь поглянути на скальпи індійських дітей та жінок, то нехай ваш батько покаже вам. Він скуповує їх за добрі гроші.

Кет схопилася з місця.

— Хто ви такий?

— Мене звати Адамс.

— Адамсе, адже це неправда, що ви сказали. Мій батько християнин, — насилу промовила дівчина здавленим голосом.

— Саме від панотців-пілігрімів і походить цей «добрий» звичай. Індійці скальпують лише чоловіків заради слави. Ми скальпуємо всіх за гроші. Щоправда, не офіційно, а потай і на власний розсуд. Ваш батько ненавидить червоношкірих, він каже, що вони вбили його матір під час винищення дакотів чотирнадцять років тому, в 1862 році в Міннесоті. І він ніяк не може вгамувати жадобу помсти. Тому й платить, коли йому приносять скальпи. Ну, то тепер ви все знаєте. Бажаю вам смачного.

Адамс вийшов з кімнати, навіть не попрощавшись, як того вимагала ввічливість. Кінець кінцем, дівчина не винна, що не розбирається в цьому. Так вже її виховали.

Надворі тим часом пролунав сигнал збору. Усі раурайтери і солдати знову зібралися. Майор Сміт, бажаючи здійснити свій попередній намір, віддав наказ виступати на переслідування грабіжників боєприпасів. Але дорогий час уже було згаяно. Токай-іхто домігся цього своєю відважною витівкою у форті. Як і раніш, Адамс одержав наказ залишитись з дванадцятьма чоловіками у форті. Про лейтенанта Роуча більше не згадували. У Адамса була підозра, що він забрався в комендантову спальню і уклався на єдине у форті зручне ліжко.

Коли загін під командою майора виступив і зник по той бік річки між пагорбами прерій, Адамс обійшов увесь форт. Він розставив вартових біля бійниць у частоколі, послав зміну Джімові і звелів Томасу і Тео зварити для всієї команди суп у великому казані на вогнищі біля насоса. Давши необхідні розпорядження і все оглянувши, а також знайшовши Роуча на комендантовому ліжку, Адамс знову подався до обох своїх підручних. Вони вже налили у казан води і приготували дрова.

— А що, м'яса немає? — запитав Томас невдоволено.

— Та в нас же є солонина.

— Е, це не те, що соковите бізоняче ребро!

— Безумовно, але ви самі зможете його роздобути, тільки-но з'являться бізони. Правда, вже давненько не видно жодного бізона. Мабуть, усіх розігнала Тихоокеанська залізниця.

Адамс запалив люльку. Всі довго мовчали. Ніхто не хотів перший починати розмову про те, що усіх трьох найбільше хвилювало, навіть значно більше, ніж небезпека, в якій опинився форт з таким незначним гарнізоном.

— Чи в тебе вже є досить грошей? — нарешті запитав Томас напрямки.

— Ні, — Адамс опустив очі в землю.

— Тоді буде запізно.

— Я знаю. Вас прислав батько?

— Ні, ми самі пішли, бо вже несила було на все це дивитись. Ми зустріли Червоного Лиса, і він нам сказав, що ти тут застряв.

— Он воно що, то ви його зустріли. Де ж він вештається?

— Скрізь і ніде. Але ці місця намагається обминати… Так він сам сказав.

— Ще б пак.

— У твого батька ніби розум потьмарився. Коли приходять землеміри, він хапається за рушницю. Чому ти не повернувся додому, Адамсе, Адамів сину?

— Навіщо про це говорити?

— Може, як дакотів цього літа розіб'ють і заженуть у резервацію, — промовив Тео, — то нам ще пощастить добути золото в Чорних горах.

— Побачимо. Коли треба заплатити гроші?

— До осені сімдесят процентів. Але ціна стала ще вищою, бо тепер остаточно вирішили прокладати дорогу.

Адамсова люлька погасла.

— Мені ще треба піти роздати боєприпаси, — сказав він і, вийнявши великого ключа, попрямував до старого блокгауза. Біля дверей зустрівся з Кет. Вона никала по подвір'ї, освітленому промінням пообіднього сонця. Дівчина, немов навмисне, стала на дорозі, заважаючи Адамсові пройти в будинок.

— Який старий будинок, — промовила вона, — певно, він має свою історію.

«Ото причепа, — подумав Адамс, — і як мені тільки відкараскатись од неї? Адже я й так був з нею досить нечемний. А може, дівчина багата? Судячи з її одягу, то, без сумніву, це так. Хоч, правда, Сміт не користується репутацією багатої людини, а навпаки. Та, може, у тітоньки Бетті є спадщина, і дівчина так необачно втратила такий шанс. Але у тітки теж, мабуть, серце не камінь? Хто одружиться з Кет, то напевне одружиться і з грішми. Вона ж гарненька… до того ще й молода».

Адамс спробував уявити, який він сам, власне, має вигляд. Не дуже високий на зріст, але й не малий. Міцний і кремезний. З білявою чуприною, з темно-блакитними очима на засмаглому обличчі, він кінець кінцем теж може сподобатись дівчині, в якої зараз немає іншого вибору. Але чи погодився б коли-небудь на це Сміт — то вже інша справа. Та хіба мало є дівчат, що всупереч всіляким перешкодам домагаються свого? Кет не схожа на дурненьку або розпещену. А коли вона стане дружиною, її можна буде відучити від зайвих вибаганок. Ну, а чому б і ні? Хіба він як тимчасовий комендант форту не зобов'язаний приділити трохи уваги дівчині? В своїх думках Адамс не вбачав нічого поганого. Хіба коли-небудь селянин одружувався без певних розрахунків?

Хлопець засміявся і помітив, що його сміх сподобався дівчині.

— Так, старий, — сказав він, відповідаючи на її запитання, — у нього страшна історія. Я вам її розповім коли-небудь увечері при світлі лампи, якщо матимемо час. В цьому будинку я вперше познайомився з індійцем, що його майстерною верховою їздою ви, певно, були сьогодні захоплені. Ви ж бачили його?

Кет кивнула головою.

— Він небезпечний противник?

— Так. Він — «найкраща людина» між річкою Платт і Чорними горами. Але не турбуйтесь. Удень червоношкірі не заподіють нам ніякого лиха. Можете зараз почувати себе як у бога за дверима.

— Приємна втіха, — іронічно зауважила Кет. — До ночі лишилось кілька годин, а тоді вже ви, здається, не можете ручитись за безпеку.

— Блокгаузи збудовані міцно, міс, особливо цей, старий. У нього витривалий шлунок, що перетравлює стріли. Навіть вогненними стрілами його не так легко підпалити. Тут ми, в усякому разі, зможемо довго протриматись, бо артилерії у червоношкірих немає. Не бійтесь, ми будемо захищатись, як леви, і охоронятимемо» вас, мов зіницю ока!

Адамс усміхнувся самими куточками очей.

— Це ваш обов'язок! — зухвало промовила Кет. — Мій батько залишив мене тут під вашою опікою. А втім, я не розумію, чому дакоти так вороже ставляться до нас. Ми ж виділили землі, де вони можуть оселитися. Але вони не хочуть взятися за розум.

— А чого це їм братися за розум, міс Кет? Адже вони тут живуть набагато краще. У такого вождя, якого ви сьогодні бачили, є своя велика держава, безмежні мисливські угіддя, він вільний, як орел у повітрі, і не тільки він, а всі його одноплемінники. Наймитів у них нема, як нема багатих і бідних; нікого там не тривожить наступний строк сплати; хоч вони іноді й голодують, коли довго не з'являються бізони, зате досхочу наїдаються, тільки-но приходять великі стада; я теж думав раніше, що вони ведуть жалюгідний спосіб життя. Але, по суті, вони живуть далеко краще, ніж наш брат. Мені б теж хотілося бути таким воїном або мисливцем, лежати на шкурі і користуватися послугами якоїсь там squaw[2].

— Хіба їм прислужують жінки?

— Не жінки, а червоношкірі баби.

Кет знову заспокоїлась. Та раптом вона здригнулася.

— Адамсе! Тут є щури?

— Чого це ви питаєте?

— В будинку щось ворушилось і шаруділо.

Адамс зазирнув крізь прочинені двері в напівтемне приміщення старого блокгауза. Столи стояли так само, як два роки тому за часів Бена. І на тому ж місці тулилася під стіною лава. На долівці безладно валялися ковдри, а на другій половині приміщення — в'язки сіна. До стін були пригвинчені кільця з ланцюгами, до яких, прив'язували коней. Прорізані в задній стіні двері вели до маленької нової прибудови — комори для боєприпасів і провіанту.

— Шаруділо? Певно, миші, міс. А єдиний щур тут — це я сам. Міссурійський щур…

— Так здалека ви прийшли сюди? Тоді ви багато дечого знаєте, і я з радістю уявляю собі вечір, коли ви мені про все розповісте. Але скажіть мені ще одне, будь ласка: хто той індієць, прив'язаний до стовпа, і чому його прив'язали?

— Тобіас? Його мають відшмагати.

— Відшмагати?

— Так. За погану розвідку. Він повинен був своєчасно попередити нас, бо виїздив саме тоді вночі, коли на вас напали.

— Ви думаєте, що він нас зрадив?

— Ні, я так не думаю, і майор теж ні, а то б цього бідолаху вже давно убили.

— Отже, виходить, що кожний добрий індієць є другом білих?

— Кожний добрий?.. Гм… хто вам більше сподобався: вождь, що всім наставив носа на своєму буланому, чи Тобіас, прив'язаний до ланцюга?

Кет здивовано глянула на Адамса.

— Чесно кажучи… цей вождь. Це, певно, надзвичайна людина. Він не був ні смішний, ні брудний, ні п'яний… Мене тішить думка, що колись-таки трапиться нагода, і ви зможете мені розповісти…

Адамс задоволено усміхнувся і пішов у темний будинок, щоб взяти з прибудови боєприпаси. Великим ключем, який він приніс з собою, відімкнув двері до комори, поклав ключа біля дверей на бочку з дьогтем і заходився шукати ящики з боєприпасами, щоб витягти їх звідти. У коморі без вікон було темно, але Адамс не хотів запалювати світла, бо там стояли бочки з порохом. Він знав це приміщення, як свої п'ять пальців, але останнього разу не він, а хтось інший видавав боєприпаси і так усе попереставляв, що Адамс не міг так швидко зорієнтуватися, як завжди. Нарешті він знайшов усе потрібне і хотів уже замкнути комору, як помітив, що Кет усе ще стоїть на дверях. «Вона чекає на мене! Це — дуже приємно». Адамс простягнув руку до бочки, але ключа там не було. Він усе поглядав на Кет, шукаючи ключа, але ніде не міг його знайти і занепокоївся. «Що за напасть!.. Я ж тут поклав… а може, я сунув його в кишеню?» Адамс обшукав кишені штанів і куртки — ключа не було ніде. Він обмацав інші бочки, а потім долівку. Але даремно. Ключ великий, його відразу побачиш і в напівтемряві.

— Що за чортовиння! — гукнув Адамс до Кет. — Ключ кудись зник!

— Може, його вкрали?

— Як це вкрали? Адже, крім нас, тут нікого не було!..

Адамс неабияк перелякався.

— Але перед тим тут щось так підозріло шаруділо.

— Підозріло? Я гадав, що то миші?! Міс Кет, якщо тут хтось сховався… тут увесь наш провіант, останні боєприпаси… Я зараз же здійму тривогу і звелю обшукати увесь будинок!

Із свистом і схвильованими вигуками Адамс кинувся у двір. Він побіг за будинок коменданта, щоб покликати вартових, які стояли біля бійниць. І в цю ж хвилину зненацька почувся пронизливий крик.

— Адамсе! Адамсе! Привид! — Це був дзвінкий голос Кет.

Одразу після того розлігся оглушливий вибух, і Адамса відкинуло повітряною хвилею. Підвівши голову, хлопець побачив, що лежить на траві серед піску і уламків дерева. Він поторгав руки й ноги, спробував, чи може ними ворушити, і відчув, що лише ступню трохи придушено розтрощеним стовпом. Адамс роздивився навкруги. Яке видовище постало перед його очима!

У форті бурхав вогонь. Це горів старий блокгауз, з якого високо вгору виривалися червоно-жовті язики полум'я. Чорний дим здіймався високо в небо, затьмарюючи ясний вечір. Пахло горілим. Іскри розліталися в усі боки, а з вогню гриміли залпи — рвалися ящики з патронами. Північний вітер гнав полум'я, і воно вже перекинулось на будинок коменданта і вишку. Адамс швидко підхопився і наштовхнувся на своїх товаришів, що, чорні від сажі й попелу, з прокльонами метушилися довкола. Один з них найшов десь пожежний гак і намагався розтягти охоплені полум'ям балки. Бочки з водою, що завжди стояли у форті, як на лихо, хтось поперекидав, насос не працював, кілька відер валялося десь далеко, інші лишилися в старому будинку.

Не можна було гаяти жодної секунди. Схопивши відра, Адамс і брати-близнюки кинулися гасити пожежу. Вони хотіли врятувати бодай частину будинку коменданта, яку ще не зачепив вогонь. Але вода тільки шипіла на жару. Як смолоскип, палала вишка. В обгорілій одежі, з розчервонілими обличчями, люди не припиняли боротьби з нещадною стихією. Щастя, що луки були мокрі від талої води і вогонь не перекинувся на прерії.

Нарешті, по довгому часі, вогонь сам собою почав поступово вщухати. Старий будинок і прибудова згоріли дотла, вишка і будинок коменданта значною мірою були знищені, частокіл розтрощило хвилею вибуху, уламки великих воріт валялись довкола на лузі. Коні геть усі порозбігалися, ніде їх не було видно. Навіть старий вірний гнідий Адамса забіг кудись безвісти.

Адамс перелічив своїх людей. Всі дванадцять були живі, хоч деякі й дістали незначні поранення. Лейтенант Роуч походжав по згарищу з глумливим виразом на обличчі. Біля річки на лузі сиділа німа й мовчазна Кет.

Коли Адамс підійшов до дівчини, лейтенант Роуч вже був там.

— Що, добре накомандував, добре усе зберіг! — глузливо звернувся він до білявого хлопця, підтримуючи лівою рукою перев'язану правицю. — Ото буде радість майорові, коли повернеться!

— Це моя справа, — грубо відказав Адамс.

— Ти, певно, курив люльку в комірчині для боєприпасів, раурайтере Адамсе? Ти ж останнім заходив до будинку… перед тим як вибухнули порохові бочки?

— Я не курив люльки. Це може підтвердити міс Кет.

— А чи не краще було б не вплутувати міс у цю справу? Раджу тобі це категорично і раз назавжди. Зрозумів?

— Зрозумів, та не погоджуюсь, — заперечив Адамс.

Кет ласкаво привіталась з ним, і від неї він не почув жодної скарги. Він приніс їй кілька уцілілих під час пожежі ковдр, а тоді ще раз обійшов зруйнований форт. Хлопець хотів побачити, що сталося з Тобіасом.

Але біля стовпа індійця не було. Тільки звисали розв'язані ланцюги.

— Шукаєш Тобіаса? — запитав Томас, що йшов слідом за Адамсом. — Я його відв'язав, щоб він побіг до майора і повідомив про те, що сталося. Адже червоношкірі й вночі добрі слідопити.

— І що ти видумав, — невдоволено сказав Адамс, — майор страшенно здивується.

— О, звісно, йому буде з чого дивуватись. Адже йдеться не про якусь там дурницю.

Адамс зітхнув і почухав потилицю.

— Все пішло під три чорти… форт… коні… шкода, що й мене разом з усім не вхопив дідько, щоб більше не треба було дивитись в очі майорові. І як це воно сталося, ніяк не втямлю. Мабуть, хтось прослизнув у будинок і запалив порохові бочки… Але хто? І ключа мого хтось украв.

— Украв? — вигукнули в один голос Томас і Тео, що саме підійшов до них. — Хто ж міг його украсти? У будинку, крім тебе, нікого не було. Ми можемо це підтвердити. Усі саме тоді ішли по суп.

Адамс знизав плечима.

— Зараз треба там, на горбі, поставити вартового, — сказав він. — Поклопочіться про це. Червоношкірі підійдуть аж до Чорних гір, аби пронюхати, що тут сталося. От халепа! І до того ж ще й маленька міс з нами, про яку теж треба піклуватись!

Адамс глянув убік Кет і побачив, як біля неї упадає лейтенант Роуч. Звичайно, лейтенант є лейтенант, він має більше шансів у дочки майора, ніж раурайтер, який до того ж дав згоріти цілому фортові. І Адамса знову охопила та сама малодушність, що її він відчував уже під час розмови з Томасом і Тео біля насоса. Він ні до чого не здатний, хіба що тільки дати вбити себе за мізерну плату. І для чого взагалі живуть на світі злидарі? Індійці мають цілковиту рацію, коли захищаються проти такого розбійницького содому. Може, перебігти до них і ні про що більше не думати? Але й це теж ні до чого. Адамс волів би знову ходити за плугом і доїти корів. Та де? Як? У кого? Наймитувати? О, це гірке життя. Перед ним був приклад Томаса і Тео, що до самої старості так ні на що й не стяглися.

Адамс рішуче відігнав марні думки і попрямував до Кет. Лейтенант Роуч навмисне став так, щоб хлопець не міг підійти близько до дівчини.

— Що тобі треба? — спитав лейтенант образливо-зневажливим тоном.

— З'ясувати те, що сталося, — відповів Адамс, насилу стримуючи себе. — Міс Кет — єдина людина, яка дещо про це знає. Мені треба поговорити з нею.

— Міс Кет для тебе взагалі не існує, затям це собі. Тут є міс Сміт, дочка майора.

— Облиште своє красномовство, Роуч, — раптом втрутилася Кет. — Мій батько був дуже незадоволений вами. Адамсе, про що ви хотіли мене запитати?

Адамс підступив ближче і відсторонив Роуча.

— Міс Кет! Пам'ятаєте, ви закричали: «Привид, привид!» Що ви тоді побачили?

— Я бачила привид! Великий привид, мов тінь, беззвучно шмигнув з комори у просторий блокгауз і зник там під землею.

— Привид… — протягом повторив Адамс. — Ви вірите у привиди?

— Від сьогодні… так! Адже людина не може рухатись так беззвучно. І взагалі — як може людина зненацька зникнути під землею?

— Для мене це теж загадка.

— Але загадки існують для того, щоб їх розгадувати, — в'їдливо зауважив Роуч. — Як міг привид опинитися у коморі для боєприпасів, якщо ти його туди не впускав? У тебе був ключ, і ніхто інший, крім тебе, не заходив до приміщення.

Адамс сполотнів.

— Про це ми матимемо змогу завтра з вами поговорити, лейтенанте Роуч. У вас є пістолет, і лівою рукою ви теж зможете спустити курок. Я з свого боку готовий до всього.

— Яке тобі діло до мене, раурайтере Адамс? Ти відповідатимеш там, де маєш відповісти.

— У всякому разі, не тобі, Роуч.

Запала гнітюча мовчанка.

Втамувавши гнів і хвилювання, Адамс знову звернувся до дівчини:

— Міс Кет, чи не могли б ви піти зі мною на згарище і показати місце, де привид зник під землею?

— Аякже, звичайно. Але я не певна, що знайду те місце тепер. Я була тоді дуже схвильована.

Дівчина пішла за Адамсом. Роуч поплентався за ними.

Коли Адамс і Кет зупинились перед купою обвуглених балок, що залишилися від блокгауза Беззубого Бена, то всі інші чоловіки враз зібралися біля них. Адамс привів дівчину до того місця, де раніше були двері, і вона спробувала зорієнтуватися.

— Це було праворуч, — сказала вона. — Праворуч, біля столів… біля другого стола, під самісінькою стіною, що виходить до річки… там він зник.

— Беззвучно зник?

— Майже беззвучно. Тільки щось ледве чутно стукнуло — неначе дерево ударилось об дерево.

Адамс насторожився. В його пам'яті ожив напівзабутий спогад. А чи не те ж саме причулося йому тоді, два роки тому, отут, у цьому самому блокгаузі, вночі після вбивства, коли непомітно зникли Червоний Лис і Бен? Так, то був той самий звук, наче дерево стукнулось об дерево. Адамс підбіг до Місця, яке вказала Кет, і за допомогою Томаса і Тео розгріб попіл і щебінь. Оглянувши утрьох долівку, вони знайшли місце, що мало форму кола і відлунювало звук, мов порожнеча.

Тео одгорнув попіл ще далі. Під ним була велика дерев'яна ляда…

Схвильовані чоловіки заходилися піднімати її. Ляда легко піддалася. Коли Тео відсунув її вбік, усі побачили яму, в якій виблискувала вода.

Вражено дивилися чоловіки і Кет на це відкриття.

— От свинство, що ми тільки тепер дізналися про це, — промовив Адамс.

— Ти гадаєш, що людина може пролізти крізь неї? І куди ж веде ця повнісінька води яма? — запитав один з неголеною бородою.

— Може, до річки… треба перевірити…

— До річки? — засумнівався Томас. — Слухайте, але ж до неї таки далеченько. Це нелегка робота прорити такий водопровід.

— Ну то й що? Чому б ї не прорити його? Така яма з водою може стати у великій пригоді, коли червоношкірі обстрілюють будинок вогняними стрілами або коли, наприклад, з бочок вже вибрано всю воду і ніхто не наважується вийти з будинку до насоса.

— А раніше тут стояв один блокгауз?

— Атож, і навкруги не було ніякого частоколу.

— Тоді це ще більше скидається на правду. Нехай би хтось пірнув туди і перевірив, куди веде яма.

— Так, нехай хтось… — Адамс окинув поглядом чоловіків, що з'юрмилися навколо. Проте ніхто не виявляв бажання пірнати у воду. Томас кудись побіг_і швидко повернувся з великим каменем, пов'язав його до свого ласо, занурив у яму з водою. Яма сягала майже три метри завглибшки.

— Гм.

Чоловіки стояли в нерішучості, коли вартовий із спостережного горба подав знак: «Повертається майор із загоном!»

Смеркалося. Від тіней Скелястих гір на західному обрії аж до темніючого сходу небо забарвилось фіолетовими відблисками. Річка сріблилася у вечірньому сяйві.

Вже здалеку було чути, як двигтить земля під могутнім тупотом копит великого кавалерійського загону… А невдовзі на протилежному березі річки з'явився і сам майор з драгунами і раурайтерами. Загін перейшов брід, і майор наказав спішитися біля зруйнованого форту. Солдатам аж дух перехопило від люті, коли вони побачили згарище, і лише присутність майора утримала їх від прокльонів, що ладні були зірватися з їхніх уст.

Сміт коротко запитав, що сталося, і Адамс, чоло якого аж потом вкрилося від замішання, доповів про все. Майор звелів показати йому яму з водою. Потім він кивком підкликав розвідника Тобіаса, що повернувся разом з загоном.

— Ось тут… Ми з'єднаємо кілька ласо і прив'яжемо тебе до кінця вірьовки. Ти пірнеш і дізнаєшся, куди веде ця діра; коли не зможеш просуватися далі — тричі сіпни за вірьовку, і ми тебе витягнемо.

Вершники зв'язали ласо, і Тобіас, не промовивши й слова, скорився. Сторчака кинувся він у яму і швидко зник. Лише безперервне посмикування ласо свідчило про те, що він рухався вперед. Але згодом посмикування припинилось, і Адамс, що разом з іншими тримав ласо, відчув, як воно тричі сіпнулося; це означало «тягніть назад!».

Спочатку показалися ноги Тобіаса, а потім з води вигулькнула вся його темна постать. Плечі індійця були подряпані, він кашляв і спльовував воду.

— Колись це був добрий водопровід, — сказав він. — Веде до річки. Але тепер у ньому багато піску. Важко пролізти. Одне місце дуже вузьке. У вузькому місці ось що я знайшов. — Тобіас підніс у руці якусь річ.

— Що це таке? Покажи! — звелів Сміт.

Виявилось, що то клапоть шкіри від індійської штанини-гамаші з бахромою на швах.

— Штанина привида, — сказав Тобіас. — У вузькому місці вона в нього обдерлася.

— Привид! — повторив Сміт гнівно. — Щось дуже цей привид скидається на живу істоту! Чи не здається тобі, Тобіас, що якийсь індієць… ну, хто б це міг бути… чи не здається тобі, що тут проліз дакота? Коли йдеться про життя, то на все можна зважитись.

— Дакота пролізе. Він гнучкий і сильний. Може бути довго під водою. Токай-іхто з річки водопроводом пробрався в будинок, там сховався, запалив огонь і знову через водопровід пірнув у річку.

— Він пролізе! — вигукнув Сміт. — Він утече, і червоношкірі теж утекли з нашими боєприпасами, поки ми витріщалися на крутійські трюки їхнього вождя. Негідник точно знав, чого він ішов у наш форт і для чого морочив нас тут своїми витівками… Лише для того, щоб нас затримати, відвернути увагу від його людей, яким треба було прорватися з боєприпасами у свої мисливські володіння. Він утік, а ми стоїмо собі тут з порожніми руками перед зруйнованим фортом!

— Хуг, — пробурчав Тобіас, зустрівшись очима з розлюченим поглядом коменданта.

Лейтенант Роуч попросив дозволу висловити свою думку.

— Можна дещо запитати? — вкрадливо почав він. Комендант кивнув.

— Адамсе, — почав Роуч, — наскільки мені відомо, ти прибув у цей блокгауз ще перед тим, як сюди вступило військо?

— Так, за день раніш.

— Отже, у всякому разі, вже два роки. І ти нічого не знав про цю яму з водою? Чи тільки нам не сказав про неї?

Адамс відвернувся од Роуча і заговорив до Сміта:

— Майоре! Я нічого не знав про цю яму. Певно, до сьогоднішнього дня вона була добре замаскована землею. Але я пригадую, що вночі, перед тим, як ви зайняли блокгауз, з цього будинку зникло двоє людей — Бен і Червоний Лис. Для мене це було загадкою, і лише тепер я зрозумів, як це могло статися. Бен збудував собі на випадок утечі потаємний вихід, що одночасно правив і за водопровід. Мене тільки дивує, що дакота знав про нього. Бо тоді він міг би спіймати обох…

— А мене тільки дивує, що ми досі нічого не знали про це! — схвильовано вигукнув Сміт. — Адамсе, усе те, що ти зараз розповідаєш, лише збільшує твою провину! За ці два роки у тебе було досить часу подумати про те, як зникли оті хлопці. Протягом двох років ти спав на цій долівці і нічого не помічав?! Я вже тобі казав, що ти гречкосій, а не солдат! Дуже шкодую, що довірив тобі форт, і це вже востаннє я покладаюсь на тебе! Так недбало, так несумлінно поставитись до такої важливої справи! Ти винний у знищенні всього нашого форту.

— Тоді я можу йти звідси, — обурено кинув Адамс.

— Аби у тебе була хоч краплина честі, ти б сказав, що ладен віддати життя, щоб спокутувати свою провину! Але хіба здатна на це твоя холопська душа!

Адамс мовчав, а Роуч дивився на нього з тріумфуючою посмішкою.

Тим часом уже зовсім стемніло. Одна за одною спалахували мерехтливі зірки над пустельною, суворою країною. Гарнізон мусив подбати про підготовку до ночі. Далеко навколо поставили потрійну варту, і навіть у самому форті розставили пости. Після зруйнування блокгауза солдати вважали за краще спати біля коней. Для майора і Кет у колишньому кабінеті коменданта було влаштовано дві постелі а ковдр, які загін брав з собою в дорогу. Тут ще уціліли дубовий стіл з обвугленим, верхом і нижня частина зовнішньої стіни. Кет спочатку мала спати у льоху, розташованому під будинком коменданта: він лишився непошкодженим, і в ньому було найбезпечніше. Але дівчина нізащо не хотіла лишатись у задусі серед непроглядного мороку, і зрештою їй теж дозволили спати просто неба.

Стояла глибока ніч. Адамс разом з Томасом був на варті. Вже дві години вони мовчки лежали один біля одного на піщаному горбі з південного боку від форту.

— Ти мусиш покінчити з цією справою, — раптом сказав Томас.

— … Найкраще було б покінчити з усім, усе одно я ні на що не здатний, — з мукою вирвалось в Адамса.

Томас довго нічого не відповідав.

— Побачимо, — згодом почав він знову, — може, ми ще знайдемо золото? Ферма не йде мені з голови. Ми повинні заплатити.

— Замовкни, — грубо урвав Адамс, — ці мрії не варті жодного пенні.

— Ти мусиш повернутися до землі, Адамсе, і до худоби. Там твоє місце. Скільки живу на світі, не зустрічав кращого за тебе господаря на фермі.

— Але це аж нітрохи не обходить пройдисвітів із земельної компанії. На мені вони не матимуть ніякого зиску.

Чоловіки замовкли, бо щось раптом привернуло їхню увагу. На піщаній вершині, ще далі на південь, несподівано з'явився кінь. Він витягнув голову і голосно заіржав.

Адамс і Томас помітили, що на інших сторожових постах теж занепокоїлися: звідти гукали, щоб вони приготували ласо і підкралися до мустанга. Дехто повідв'язував від припони коней, щоб у разі потреби взяти участь у полюванні. Але не встигли вони приготуватись, як сталося таке, що звело нанівець усі їхні сподівання. Над луками промайнула тінь — ледве вловима для ока — і ось уже на жеребці сидів гнучкий вершник. Він рвонув коня угору, і здиблена тварина з піднятими передніми ногами застигла на вершині — саме тобі втілення сміливості. З глумом вершник підніс руку і помахав своїм ворогам блискучим томагавком. Потім усе зникло в нічній прерії, наче привид.

Близько десятка раурайтерів поскакали навздогін. Пролунали постріли, але кулі випускали навмання, і майор наказав негайно повернутися. Треба було берегти боєприпаси, бо ж ворог пограбував транспорт і під час вибуху знищив останній запас у форті.

Цієї ночі у всьому гарнізоні панував неспокій, гнітючий настрій. Ніхто не спав. Усі чекали якоїсь нової диявольської витівки вождя, котрому вдалося так хитро втекти. Адамс пригадав настрій, що панував у блокгаузі два роки тому після вбивства старого індійця. Тоді всі почували себе так само. Кожний чекав чогось, але нічого не сталося. Токай-іхто мав звичку завжди діяти так, щоб вороги нічого не могли передбачити. Година збігала за годиною. Адамс і Томас узяли на себе подвійну варту і лишалися на посту аж до ранку. Адамс ніяк не міг заспокоїтись, хоч і намагався зосередити увагу на місцевості, де в темряві кожної миті могло статись щось несподіване. Хлопець не міг позбутися дивного почуття, що з усієї ватаги він лишився останній і що на нього чатує помста і смерть. Останній?.. А сам Червоний Лис, убивця, певно, ще й досі живий. Але він, мабуть, перебуває в надійному місці. Тут, на Ніобрарі, Адамс був єдиним, хто уцілів із шукачів золота. І він мав необережність сказати Токай-іхто, що й досі не облишив наміру знайти золото. Тепер, звичайно, йому не буде пощади!

Адамс прислухався, намагаючись очима пронизати пітьму. Але так добре розпізнавати все в темряві, як Тобіас, він ще не вмів. Різниця полягала в тому, з двох чи з дванадцяти років починаєш вправлятися в цьому мистецтві.

Навкруги панувала непорушна тиша. Тільки трава погойдувалась на вітрі.

— Слухай-но, хіба не краще тобі повернутися на ферму, — раптом знову почав своєї Томас. — Ти ще не знаєш, що то за життя бути вічним наймитом або солдатом чи ставити пастки на звірів і ніколи не вилазити з боргів. Тео і я, ми скоштували цього життя. Саме здирство — от що це таке. Треба мати власну землю або гроші.

— Замовкни! — запально крикнув Адамс.

Але Томас і не збирався мовчати.

— Адамсе, Адамів сину, Після десяти років важкої праці на вашій фермі твій старий погнав нас, щоб ми тобі нарешті сказали правду. Він сказав, що більше не має чим платити і мусить продати худобу та все інше, і лише тоді, може, стягнеться на потрібну суму. Тому ми й прийшли до тебе. Тепер ти знаєш усе.

— Чим же я можу допомогти? Адже я такий самий злидар.

— Тоді звели нам прикусити язика і стріляти у червоношкірих, поки в нас самих не влучить якась куля.

Розмова урвалася. Адамс знову почав думати про Токай-іхто, якого всі боялися і через якого вони тут лежали на варті. Адамс теж боявся дакоти, однак зненависті до нього не почував. Що має робити юнак, коли батька його вбили і грабують в нього землю? Токай-іхто примусив блакитні мундири з повагою ставитись до себе, і це певною мірою навіть тішило Адамса. Ворожість індійця він сприймав, як цілком природну річ, і так само не міг його зневажати чи ненавидіти, як бурю або вогонь.

Нарешті настав ранок. Гарячого сніданку не було. Всі їстівні припаси загинули під час вибуху. Їсти хотілося страшенно, аж у шлунку буркотіло, а в розпорядженні команди були лише ті ранцеві запаси, що їх узяв з собою загін, вирушаючи в дорогу. Єдиний, хто добре попоїв, це Тобіас. Він наловив у річці риби. Кет здалека жадібно поглядала, як індієць смажив свою здобич у гарячому попелі. Але з Тобіаса був поганий кавалер. Він з'їв усе чисто сам аж до останньої рибинки.

Дівчина побрела далі, і Адамс, уважно стежачи за нею, побачив, що вона навмисне зустрілася з братами Томасом і Тео. Обидва носачі зраділи і зараз же зав'язали з Кет дуже бажану для неї розмову. Адамс прислухався, стягаючи докупи рештки балок і дощок для тимчасової будівлі. Він ще вдома навчився теслювати.

— Отже, у нас нема чого їсти? — звернулася Кет до Томаса. — Що ж ми тепер робитимемо? Проте індійці живуть же в цій місцевості. Виходить, є тут якась їжа?

— Справді, ви таки дещо розумієте, — промовив Томас, рихтуючи Адамсові балку. — Тут, у цій триклятій місцевості, є лише одне, чим можуть живитися люди: бізони!

— Отже, ви полюватимете на бізонів?

— Якщо тільки ми натрапимо на них… певна річ. Адже бізонів не покличеш, як курей… тю-тю-тю, і вони тобі при йдуть… Бізони, вони мають свій власний розум і свої влас шляхи. Здається, поблизу немає табунів.

— А Токай-іхто і Ведмеже братство? Чим вони харчуються?

— Але які ж бо ви настирливі з своїми запитаннями У них ще є зимовий запас: сушене і заморожене м'яс і коли вони його з'їдять, а бізони ще не з'являться…

— Тоді що?

— Тоді вони танцюватимуть танець бізонів з своїми жерцями-чаклунами: «Добрий дух, дай нам бізонів, бізонів, бізонів. Бізонів, бізонів, бізонів Дай нам, добрий дух». Це вони співають день і ніч і при цьому танцюють.

— Справді? Це ж просто дурниця.

— Невже? А хіба ви, міс Кет, ніколи не казали: хліб наш насущний дай нам днесь? Пробелькочете це ви собі абияк, бо ж ви не голодні. А індійці навесні терплять справжній голод.

— А якщо бізони все ж таки не приходять?

— Коли бізони не йдуть до індійців, то індійці мусять самі йти до бізонів. Тоді вони знімають свої намети і мандрують в іншу місцевість. Чоловіки, шукаючи табунів, гасають на своїх прудких мустангах… у межах власних мисливських угідь, а якщо там нічого не знаходять, то й у чужих… Тоді вже не обходяться без кровопролиття.

Кет, здається, замислилась.

— Нічого хорошого немає в такому житті, — сказала вона і поглянула на Адамса, але він дивився кудись убік. — Не мати навіть постійного будинку, бо завжди треба з наметами мандрувати слідом за бізонами… Взагалі тут не худоба залежить від людей, а люди від худоби… Але ми не можемо наслідувати їхній приклад і зараз вирушити кудись на пошуки бізонів, бо ми не гарантовані від нападу червоношкірих.

— Ні, міс Кет, цього ми не зробимо. Ми повинні якось інакше зарадити своєму лихові.

— Але як?

Томас зморщив лоба.

— Майор уже давно наказав Роучу відправитись з більшою частиною гарнізону до найближчого форту і вимагати гам новий провіант і нові боєприпаси… Ну й витріщать же вони очі, коли дізнаються, що в нас скоїлось. Тут зостанеться лише кілька чоловік, і для них залишать все наявне продовольство: його вистачить, поки прийде обоз. Ви поїдете з ними назад.

— Це вже не ваша справа, що мені робити, — гостро відказала Кет. — Я, звичайно, лишуся з своїм батьком.

— Якщо він вам дозволить! — посміхнувся Томас.

— Скажіть мені краще, чи немає серед вас кравця?

Тепер розреготались і Томас, і мовчазний Тео.

— Спитайте когось іншого, міс, ми ж не знаємо гарнізону. Ви хочете замовити собі амазонку?

— Звичайно. Викроїти є з чого. Ковдр вистачить. Я вже все обміркувала.

— Ага! Отже, ви справді вирішили тут залишитись? О, то ви хоробра дівчина!

— Не знаю. Але, у всякому разі, я не повернуся назад до тітоньки Бетті, якщо вже я втекла від неї.

— А що, вона гірша за індійців?

Кет спочатку засміялась, а потім знову стала серйозною.

— Так, де в чому вона таки гірша за них. Не думайте, Томасе, що я така дурна й легковажна, як вам здається. Минулої ночі я пережила разом з вами напад на наш транспорт і скажу вам відверто, що й досі тремчу на саму лише згадку про це. Але це зовсім інше. Це ж війна, і я можу при цьому загинути, хоч, звичайно, сподіваюсь, що саме в мене куля не влучить…

— Ви говорите, як бувалий солдат…

— Але тітонька Бетті не відкритий ворог. З ранку й до вечора це втілення злості в людській подобі. У нас, у Смітів, немає грошей, а в неї є гроші, дуже багато грошей, і вона поводиться зі мною, як з charity child — бідною родичкою, що потребує благодійності. Цілий день я мушу дякувати їй за добрість і лестити, бо ж вона, мовляв, тітка із спадщиною… Вона гадає, що я дозволю поводитися з собою, як з білим пінчером. Томас, я не можу терпіти цього, і мене більше там не побачать. Уявіть собі, як би це я повернулась назад до неї з каяттям… Ні, нехай мене краще десь застрелить дакота… а тітонька Бетті хай заповість свої гроші якійсь богадільні… Я ні в якому разі не заслуговую на них.

Щоки Кет зашарілися. Адамс, обіпершися на сокиру, дивився на неї, поки вона говорила. Отака-то вона, ця дівчина, з якою він хотів одружитися заради грошей. Який сором! Кет обернулася і помітила Роуча, що саме підійшов і, певно, чув її слова.

Вона вимушено засміялася і відійшла до коней.

Настав полудень. За цей час встигли розчистити чималу територію форту і почали будувати перший тимчасовий притулок. Роуч з більшою частиною гарнізону виступив з форту.

З Кет він попрощався дуже холодно й байдуже. Дівчина, що посварилася з багатою тіткою, не цікавила Роуча.

З майором лишилося всього десять чоловік, і серед них Тобіас, Адамс, Томас і Тео. Кет таки домоглася свого. Зараз дівчина стояла з якимсь щупленьким чоловічком перед розісланими ковдрами і обмірковувала викройку для костюма «Gowgirl»[3].

Майор поводився з Адамсом, начебто нічого не сталося.

Але син селянина не міг так скоро всього забути. Він відповідав лише на найнеобхідніші запитання і все своє честолюбство вкладав у те, щоб показати, що він краще вміє теслярувати й будувати, ніж блакитні мундири.

Надвечір спокійний хід життя маленької групи людей раптом порушився. Тобіас повідомив, що з південної сторони наближається вершник. Він точно описав його зовнішність: «Великий, кремезний, з рудим волоссям і жовтими зубами; мочки ушей внизу поприростали. Їде на рябому коні».

Почувши ці слова, Адамс перестав жувати.

— Томасе, — сказав він, — не може бути й сумніву — це Червоний Лис. Про вуха він каже вірно, по них його можна відразу впізнати. Чого треба тут цьому одчайдушному паливоді? Певно, в нього є якась особлива причина, коли він ще раз насміливсь з'явитись на Ніобрарі.

Томас і Тео кивнули, цілком погоджуючись з ним.

Щоки Адамса розчервонілись від внутрішнього збудження.

Передбачувана зустріч знову розворушила в ньому всі надії і розчарування двох останніх років.

Червоний Лис скакав галопом на своєму дебелому рябому коні. До його великого капелюха з відвислими крисами був пришпилений маленький білий прапорець — знак парламентера. Він зіскочив біля Адамса, навіть не привітавшись з ним, оглядівся довкола, шукаючи очима, хто б поклопотався про його коня. Коли ж такий послужливий хлопець знайшовся, він віддав йому повід, а сам нарочито недбалою ходою побрів до майора.

Сміт стояв на місці колишнього подвір'я посеред обвуглених решток блокгауза і наполовину споруджених нових будівель. Він саме оглядав результати роботи цілого дня і пильно подивився на незнайомця. Червоний Лис був на голову вищий за офіцера; вся його широкоплеча, кремезна постать ніби підкреслювала ту зневагу, що її виявляв одчайдушний бродяга до майора.

— Кларк, Фред Кларк, — відрекомендувався він Смітові.

Адамс з свого місця чув усе і уважно спостерігав цю маленьку сценку. Назвавши своє ім'я, Червоний Лис подав Смітові лист. Майор коротко кивнув, розпечатав лист і почав читати.

— Зміст мені відомий, — голосно сказав Червоний Лис, коли майор знову склав написане. — Запрошення Відпочиваючому Бізонові і Токай-іхто у цей форт на нараду з полковником Джекманом. Але як же бути? Тут тепер не підходяще місце для наради! — Глумливо вискаливши зуби, Червоний Лис поглянув на руїни. — Здається, тут попрацював мій друг Гаррі!

Майор, вагаючись, тримав у руці складеного листа.

— Зустріч має відбутись в іншому місці, — промовив він.

— Ні, — грубо заперечив Червоний Лис, нібито розмовляв з рівнею, — зустріч відбудеться саме тут. Форт мусить бути відбудований.

Сміт здивовано звів брови. Який тон дозволяє собі оцей Кларк? Проте у всій постаті Червоного Лиса було щось таке, що навіть сам майор відчув його зверхність над собою. Авторитет і свідомість власної гідності майора грунтувалися скоріш на його військовому званні, ніж на власній силі. А природна брутальність Червоного Лиса розбила всякі умовності, і Сміт відчув себе безпорадним. Адамс дивився на цю сценку водночас із співчуттям і зневагою.

— Скоро відбудувати форт неможливо, бо поблизу немає дерева, — вів далі Сміт, наче мав справу з якимсь начальником. Може, Червоний Лис став довіреною особою полковника Джекмана, і маленький майор, зважаючи на це, мусив остерігатися його?

— Зустріч і не відбудеться так скоро, — рішуче заявив Червоний Лис. — Вам здається, що це так просто об'їхати верхи на коні прерію і відшукати якогось там дакоту? Місцевість, можна сказати, чималенька.

— Токай-іхто і Відпочиваючий Бізон, — замислено бурмотів Сміт ніби сам до себе. — їх навряд чи знайдеш в якомусь певному місці. Може, справді доведеться шукати не один тиждень, щоб передати їм запрошення.

— Тепер розумієте? Гаразд. Я раджу одне: шукайте обох поблизу Чорних гір. Найімовірніше, що ви знайдете їх саме там.

— Я згоден. Фред Кларк? Так. То ти вирушиш завтра вранці далі, щоб передати їм це послання?

— Я? Хіба з глузду з'їхав, чи що? Крім того, полковник Джекман дав мені зовсім інші доручення. Пошліть Тобіаса, він знає мову дакотів і знайде дорогу.

— Червоношкірого? Це, здається мені, рисковано.

— То, може, ви обійдетесь тут без когось іншого? Це, здається, теж рисковано.

Сміт знову розгорнув лист.

— Дивне зіставлення, — сказав він. — Відпочиваючий Бізон і Токай-іхто? Наймогутніший чаклун-жрець на все плем'я тетон-дакота і молодий військовий вождь маленького братства. Чи не образить це Відпочиваючого Бізона? Хіба не можна було б замість цього ватажка розбійників Токай-іхто запросити впливову людину… Буйного Коня або Червону Хмару?

— Чи не надто високої думки стали ви про себе, сидячи отут, на цій купі попелу, — відповів Фред Кларк. — Може, ви справді вважаєте, що Відпочиваючий Бізон приїде до вас? Його ім'я лише прикраса на запрошенні, так би мовити, для більшої ваги. Токай-іхто повинен приїхати. Нам не потрібні великі вожді, від яких ми нічого не доб'ємось. За столом переговорів мусять бути маленькі вожді. Ми їх споїмо, щоб вони підписали договір про передачу землі. В руку не беруть поспіль десять палиць, щоб розламати. А трощать їх поодинці.

— Токай-іхто зажив собі слави непитущого.

— О, я, здається, краще за вас знаю червоношкірих! З Токай-іхто я сам упораюсь, можете цілком покластися на мене. Головне, щоб він приїхав.

Сміт сховав лист назад у конверт.

— В такому разі я приготую Тобіасові листи для вождів. Чи вміють Токай-іхто і Відпочиваючий Бізон читати?

— Ці листи ви мусите написати також ієрогліфами, Тобіас знає їх. Поки ви не одержите підкріплення, нехай він не вирушає в дорогу, бо тепер він вам потрібний як розвідник.

— Тоді справа затягнеться надовго.

— Дарма! Адже Джекман також зможе прибути сюди лише за кілька тижнів і, зрозуміло, тільки тоді, коли буде відбудовано форт. Чи, може, ви покладете полковника в попіл, мов смажену рибу?

— Полковник прибуде сам? — лише спитав Сміт, не звертаючи уваги на глузливе зауваження. — В листі… так, у листі, правда, зазначено, що він особисто хоче взяти участь у переговорах. В такому разі нам, певна річ, треба дуже поспішати з відбудовою форту.

— Гаразд. Отже, вирішено. Я їду далі.

То була якась дивна квапливість. Проте Адамса анітрохи це не здивувало. Він значно більше дивувався з того, що Червоний Лис взагалі наважився приїхати сюди. Здається, Лис покладався на прапорець парламентера як на захист від переслідування Токай-іхто… Та хіба це надовго?

Червоний Лис привів свого рябого, але не відразу сів на коня, а пішов з ним до того місця, де Адаме, Томас і Тео доїдали свою убогу вечерю.

— Добривечір, — привітався він. — Ти ще й досі тут? Чи не маєш охоти пошукати кращого заробітку?

Адамс якусь мить дивився на Червоного Лиса, потім відрізав собі ще скибку черствого хліба, відкусив і тоді знизав плечима.

— Для чого? — тільки сказав він. Навіщо Червоному Лисові знати, яка буря гніву й глибокої зненависті завирувала в його душі, коли він вдруге почув слова: «Чи не маєш охоти пошукати кращого заробітку?» Так, вдруге. Він ще надто ясно пригадує той вечір у форті П'єра, коли вперше побачив Червоного Лиса. Адамс хотів попросити у багатих торговців грошей в кредит, але нічого не вийшло, і коли він того вечора, роздратований невдачею, випив кілька келихів бренді, до нього раптом підсів Червоний Лис. «Чи не маєш охоти пошукати кращого заробітку?» — почув Адамс. Того ж вечора він домовився з Червоним Лисом і вирішив разом з його ватагою податися з Ніобрари у Чорні гори. Вбивство Маттотаупи поклало край цьому планові. З того часу Адамс немов утратив грунт під ногами. Земельні компанії і Червоний Лис стали господарями його долі, а він був ніби тріскою, яку підхопила й понесла течія.

— Для чого? — повторив Червоний Лис. — Бо мені здається, тобі потрібний добрий шефель доларів.

Адамс знову знизав плечима.

— Я маю тепер добру справу, — настирливо розповідав Червоний Лис, не звертаючи уваги на непривітність Адамса. — Певну справу. Але мені для цього треба ще кілька дужих хлопців. То що ти на це скажеш?

— Знову хочеш когось убити? Червоний Лис зайшовся бридким смішком.

— Що, це вплинуло на твої ніжні нерви? Якщо будеш таким чутливим, то далеко не підеш. Я маю намір почати торгівлю, дуже вигідну торгівлю. Пристаєш до мене в спілку?

— Чим же ти хочеш торгувати? На хутрі нічого не заробиш. Цю справу загарбали хутряні компанії.

— Дякую за довідку. Яка мудрість! Мені здається, що ти став якийсь повільний у своїх рішеннях. Бери коня, і їдьмо зі мною. Згода?

Адамс зміряв Червоного Лиса поглядом з голови до ніг.

— Ні, — відрізав він.

— Ну то й здихай отут денщиком. А в мене є далеко краща справа. Бувай!

Червоний Лис скочив на свого рябого і галопом понісся в прерію, що вже тонула у вечірніх сутінках. Незабаром він зник з очей.

Поки вечеряли і призначали на ніч вартових, десь подівся Тобіас. Він повернувся лише опівдні другого дня. Але в нього ніяк не можна було довідатись про те, що саме він робив у цей час.

— Певно, знову палиці закортіло, — сказав майор. — йому анітрохи не пішло на користь те, що після пожежі я відмінив призначену йому кару. — І він сам ударив індійця кийком по плечах.

Тобіас не промовив ані слова, і на обличчі його не здригнувся жоден м'яз. Коли гнів майора охолонув, індієць пішов до коней, загорнувся в ковдру і, здавалося, відразу ж заснув.

Адамса довго не брав сон. Випадок з Червоним Лисом не йшов йому з думки. Якщо бандит ще раз з'явився тут, то, певно, знову щось затіває, інакше не варто йому рискувати. Адамсові було цілком ясно, що в Червоного Лиса є дві мети: стати багатим та могутнім і вбити Гаррі, єдиного, кого він справді боявся. Може, він хоче здійснити те й те. Але чи вдасться йому заманити дакоту на переговори? І чим він збирається торгувати? Тепер найкраще можна заробити на контрабанді, на забороненій торгівлі зброєю, постачаючи її повсталим індійцям. Адже не випадково індійці стріляють з добрих рушниць. Не всі ж вони купили їх за мирного часу для полювання і не всі здобули шляхом грабунку. Отже, торговці знову заробляють і, мабуть, на одній-єдиній махінації мають більше, ніж коштує вся ферма Адамса. Може, і йому пристати до Червоного Лиса?

Юнак не знав, що його утримувало від цього. Але він ненавидів цю зухвалу брутальну людину, цього янкі з важким підборіддям. Думки його перенеслись на Токай-іхто. Він не міг не визнати, що індієць справив на нього незабутнє враження. Дев'ятнадцятирічним хлопцем залишив Адамс батьківську ферму, а тепер йому пішов двадцять другий рік. Гаррі було двадцять чотири, — підрахував він. У дванадцять років покинув він плем'я дакотів, десять років прожив з батьком у вигнанні і ось уже два роки як повернувся назад до своїх. Тепер він очолює Ведмеже братство у цій безнадійній війні. Незважаючи на всю хоробрість і обачність індійців, їхня поразка неминуча, і в них немає жодного виходу. Вони не вміють зробити ні плуга, ні рушниці: їхню долю вирішено.

Індійців так само, як Адамса, проженуть з рідних земель і примусять оселитись в якій-небудь резервації, де їх муштруватимуть переможці. Світ створений лише для Небагатьох могутніх, інші ж нехай радіють, що можуть якось животіти, аж доки помруть.

Адамс думав і про Токай-іхто, коли він відмовився йти з Червоним Лисом. Він не хотів знову бути спільником убивці Маттотаупи.

«МОЇ ОЧІ БАЧАТЬ БУРИХ БІЗОНІВ…»

З провіантом, боєприпасами і поповненням повернувся Роуч у спалений форт. Того ж самого ранку Тобіас з листами до Відпочиваючого Бізона і Токай-іхто, написаними літерами й ієрогліфами, вирушив у дорогу. Не попрощавшись, залишив він форт. Переїхав брід, пустив свого рябого галопом і скоро зник з очей всього гарнізону.

Мустанг розвідника йшов хутко. Він форкав і пирхав, бо скакати на світанку по росяній прерії було насолодою і для людини, і для тварини. Тільки вітер злегенька погойдував квіти і трави. Маленькі лугові собачки із скавчанням зникали у своїх норах, здалека з цікавістю дивилась на вершника антилопа. Нахилившись вперед, Тобіас припав до свого мустанга. Повід був попущений: за індійським звичаєм, ним користувались лише для того, щоб спиняти тварину, а правили конем, натискуючи на нього стегнами. Час від часу Тобіас пускав коня ступою, щоб дати йому відсапатись. Та й самому вершникові без стремен рись не приносила особливого задоволення.

Опівдні розвідник зробив привал. Навкруги панувала глибока тиша, жоден підозрілий звук не порушував її. Тобіас відкрив сумку з харчами і почав їсти.

За цілий день він їв зараз вперше і востаннє. Як і всі індійці, Тобіас вважав, що тільки жінкам личить їсти більше одного разу на добу. Попоївши, він запалив люльку і знову почав обмірковувати свої наміри. За порадою Червоного Лиса, він одержав від Сміта наказ дістатися до Чорних гір і пошукати там Відпочиваючого Бізона і Токай-іхто. У Тобіаса не питали його згоди, а він мовчав і нишком думав про своє. Червоний Лис не така людина, якій можна довіряти; Тобіас був переконаний, що за його порадами крилися якісь підступні заміри, і потай стежив за рудоволосим, коли той залишив форт. Спочатку Червоний Лис поскакав на північний схід, а потім, гадаючи, що за ним ніхто не стежить, переплив на своєму рябому назад на південний берег річки і повернув на південний захід. Він щось замишляв. Тобіас чув розмову між Червоним Лисом і Адамсом. Що там за торгівлю затіває цей янкі? Не звіряючись на поради Червоного Лиса, Тобіас вирішив робити те, що сам вважав за доцільне.

Звідки ж йому знати, де зараз вожді, яких йому Треба знайти, — адже прерії широкі, а мустанги прудкі. Скоріше можна здогадатись, де табір жінок і дітей. Ведмеже братство, на чолі якого тепер стоїть Токай-іхто, лише один людський вік тому відокремилось од більшої племінної парості тетон-оглала. Кілька родин пішли з своїми наметами за сміливим Маттотаупою і дуже старим впливовим жерцем-чаклуном і відтоді утворили свою власну невеличку групу, що відкололась од великого союзу племен. Їх мисливські угіддя простягались не дуже далеко від форту, в районі верхнього плато. Тобіас знав, що Ведмеже братство взимку шукає захисту в лісах передгір'я, а перший літній табір розбиває біля Кінського потоку — Horse-Creek[4], який протікав по суворому плоскогір'ю на віддалі трьох днів верхової їзди від форту. Раптова поява Токай-іхто і його воїнів цілком збігалася з припущеннями Тобіаса про місце розташування табору. Тобіас вирішив їхати до Кінського потоку і повернув на південний захід. Це був той самий напрям, у якому потай вирушив Червоний Лис.

Розвідник їхав, аж поки зовсім стемніло і на небі замиготіли зірки. Тоді він дозволив собі й своєму рябому заслужений відпочинок. Ніч була холодна. Тварина лягла на землю; Тобіас завернувся в ковдру і заснув, прихилившись до шиї коня. Біля ніг він розклав невеличке багаття, щоб відганяти вовків. А коли, воно й приверне увагу розвідників-дакотів — це не біда. Тобіаса захищало біле вовче хутро — його парламентерський прапор. А що він, як вісник миру, мав при собі зброю, нікого не могло здивувати, бо зброя потрібна йому для полювання, коли вийдуть харчі, і для захисту від ведмедів та вовків.

Після спокійного сну Тобіас ще до схід сонця рушив далі. Цього і наступного дня він без усяких перешкод продовжував свою подорож. Опівдні третього дня він уже був, за його підрахунками, на відстані кількох годин їзди від середньої течії Кінського потоку. На заході вже помітно наблизились обриси великих Скелястих гір. Тобіас знаходився тепер на кордоні володінь кількох племен. Тут полювали шайєни, дакоти і їхні споконвічні вороги — плем'я пані. В цих місцях слід бути обережним.

Тобіас ще раз оглянув навколишню місцевість. З височини йому видно було рівну долину, яка, перетинаючи пагористе плоскогір'я, тяглася на північ і на південь. Долиною протікав маленький струмок, що, певно, тільки в цю сприятливу пору року наповнювався водою. На дні долини Тобіас помітив сліди, які відразу привернули його увагу. Трохи далі трава була потолочена і з'їдена, піщаний грунт збитий. Розвідник пустив коня і, ховаючись за прикриттям, обережно під'їхав ближче до слідів. Тут він побачив великий табун бізонів, що, спокійно скубучи траву, мандрували уздовж струмка з півночі на південь старим шляхом бізонів. Навколо видно було безліч слідів. Тут, певно, пройшло не менш як тисяча бізонів. Відтоді, як у прерії з'явилися поселення і почалося будівництво залізниць, яке порушило мандрування бізонів, що колись без жодних перешкод ішли з Канади до Мексіки, на такий табун можна було натрапити дуже рідко.

Тобіас пильно подивився на північ. Там дно долини здавалося жовто-бурим, воно ніби рухалось, нагадуючи безперервною лавиною тіл хвилясте море. Окремі тварини вирізнялися серед суцільної бурої маси: високий загривок, темна грива, в якій майже ховалися роги. Наче віддалені перекати грому, розлягався рев, що ним тварини вітали одна одну. Самці і самиці, крім періоду тічки, звичайно паслися окремо. Перед очима вершника був саме табун самців. Після суворої зими тварини були худі, але на них ще було цінне зимове хутро. Тобіас поскакав до великої калюжі, в якій качалися бізони. У бізонячий купелі він побачив обриси спини велетенського бика. Ну й спина! Розвідник з неприємним почуттям пригадав, як три роки тому в нього була сутичка з бізоном, що поламав йому ребра. Але той бізон, який його так нещадно покалічив, здавався карликом у порівнянні з биком, що з насолодою борсався в калюжі. У Тобіаса вихопився тихий посвист поваги і задоволення. Риси його обличчя змінилися — в ньому прокинувся мисливський запал. Адже Тобіас був пристрасним мисливцем. У чотирнадцять років він убив першого бізона. Полювання — це єдине, що могло принести втіху безрідному індійцеві. Але розвідник добре знав, що під час воєн якнайсуворіше забороняється простягати руку на звірину певного племені. Навіть і за мирних часів між окремими племенами суворо визначались межі, що давали право на полювання. На бізонів можна було полювати тільки спільно, а того, хто нападав на них на власний риск і страх і цим самим розгонив тварин, карали. В'язниць індійці не знали, злочинцеві руйнували намет.

Та загроза покарання, хай би то навіть була й сама смерть, вже не могла загасити невтримної пристрасті до полювання, що спалахнула в душі розвідника. Але думка, що його страшенно лаятимуть, коли він через свою особисту пристрасть не виконає доручення, стримала його.

Дакоти не могли бути далеко від того місця, де паслися бізони. Де ж ховалися мисливці — розвідники і наглядачі, що мали стримувати деяких нетерплячих від передчасних пострілів, доки не почнеться спільне полювання?

Несподівано з-за піщаного пасма горбів, що закривали від Тобіаса вид на південь, піднеслася коричнева рука і почала робити знаки, щоб Тобіас не рухався з місця. Розвідник міцно натягнув повіддя. До нього донісся тупіт копит. З заходу наближався галопом великий загін. Тобіас визначив на око, що там близько ста вершників. В голові він приблизно підрахував можливу кількість воїнів у наметах Ведмежого братства. Більш як двадцять п'ять — тридцять там не могло бути. Певно, для полювання на великий табун об'єдналося кілька братств.

Ось уже показався перший вершник. Він вибрався на своєму неосідланому коні на пагорб, а інші довгою низкою подалися за ним. Тобіасові зручно було їх рахувати — він долічив до ста п'ятнадцяти.

За старим звичаєм, мисливців на бізонів прикривали лише пояси. Коричневі тіла, здавалось, зрослися з мустангами — «бізонячими кіньми», що були вимуштрувані для полювання і ніколи не використовувались для перевезення вантажів. Воїни були озброєні луками та стрілами, а дехто й списами. Тобіас упізнав Токай-іхто і його буланого коня. Молодий вождь тримав у руках з півдюжини стріл і світлий кістяний лук; на спині його висів сагайдак із запасними стрілами.

Дакоти помітили розвідника і подали йому знак відступити. Тобіас хотів погнати свого рябого, що вже не міг спокійно встояти на місці, схилом у східному напрямку, але кінь не слухав його. Він став дибки і круто повернувся. В цей час поблизу вождя поніс кінь якогось дакоту. Спину їм вже більше не було. З шумом помчала вся ватага на північ до табуна бізонів, потягнувши за собою і Тобіаса. Повз нього бурею пролетів буланий вождя. Тобіас опинився серед вершників, що нестримно скакали вперед. Попустивши повіддя, він запустив руку в сумку для куль і поклав кілька штук у рот, щоб потім швидше заряджати. Щоправда, Адамс дав йому нікудишню рушницю, що заряджалась з дула, і тому ця процедура була досить-таки загайною. Та дарма — адже починається полювання на бізонів. Це не тільки небезпечна справа, але й національна розвага, якої з великою пристрастю жадав індієць прерій. Кожний з червоношкірих заради цього ладен був рискнути життям.

У Тобіаса виникло відчуття, ніби це вже не облава, а шалені перегони з бізонами не на життя, а на смерть. Його серце співало пісню бізонів, яку він вивчив колись у чорноногих індійців канадських прерій:

Мої очі бачать бурих бізонів,

І я вдихаю куряву, яку здувають червоні ніздрі

З піщаної стежки нашого степу.

Добрий лук, напружуй свою тятиву!

Добра стріла, не відмов під час пострілу!

Бізони раптом перестали ревти і прислухались. Вони повертали свої величезні голови, і дивилися на вершників, що галопом неслися на них. Позаду табуна йшов здоровенний бугай. Його шкура була вкрита мулом; мабуть, це і був той, що качався в бізонячій купелі. Тварина з сопінням опустила роги, а тоді, повернувшись, кинулась наздоганяти табун, що перелякано тікав галопом. За ним стрілою мчав рябий кінь розвідника. Він спритно проскакав Повз небезпечного бугая і, влетівши у хмару склубоченої куряви, опинився в самій гущі стривожених тварин, що в сум'ятті напирали одна на одну. Тобіас не бачив інших мисливців і сам ледве тямив, де знаходиться. Навколо нього в хмарах пилу з гулом тупотів табун. Вода маленького струмка» хлюпала під копитами. Рябий нісся разом з бізонами, інакше б його розтоптали. Тобіас взяв рушницю напоготів. У куряві, що застилала очі, серед штовханини і сум'яття нестримно тікаючих бізонів Тобіас помітив просто перед собою молодого бика і прицілився. Мабуть, добре видресируваний мустанг промчав повз нього. Куля пройшла тварині крізь плече у саме серце. Тобіас навіть не встиг побачити, як вона звалилась. Полювання було в повному розпалі — бізони тікали щодуху, мисливці наздоганяли їх. Шалено скачучи вперед, Тобіас заряджав рушницю. Він вистрілив удруге і вийняв ще одну кулю з рота. Перед ним тряслися спини тварин, що, охоплені смертельним жахом, намагалися врятуватися втечею. Крики мисливців глухо доносилися до нього крізь оглушливе тупотіння копит. Тобіас прицілився і випалив утретє.

Потім йому здалося, що гул поступово почав стихати: табун, певно, розбігся і розділився. Курява трохи розвіялась. Тобіас спробував зорієнтуватися. Він ще й досі мчав галопом посеред стада з тридцяти чи сорока бізонів. Він хотів вибратися з цього сум'яття. Рябий втомився. Два молодих бики, шалено несучись поряд з ним, напирали на нього і штовхали своїми маленькими гострими рогами. Тобіас вирішив визволити свого мустанга і самого себе від напасників і хотів, зарядити рушницю, та раптом побачив, що сумка для куль розв'язана і все звідти висипалось. Він вихопив пістолет, але цього разу погано поцілив і тим самим ще більше роздратував молодих бізонів. Кінь зовсім знесилився і впав, 3 блискавичною швидкістю Тобіас зірвався на ноги і помчав поміж бізонами, рятуючи своє життя. Поки м'язисті ноги розвідника швидко несли його вперед, він намагався зберегти спокій і обміркувати становище. Його оточувало стадо дужих і прудких тварин. Далеко попереду індієць помітив величезного бугая, отого, виваляного в землі, вожака, що випередив усе стадо і тепер біг уже трохи повільніше. Стадо ось-ось мало наздогнати його.

Нарешті Тобіас вирвався на волю. Він перевів дух після шаленого бігу і оглянувся. Табун і мисливці, що його безупинно переслідували, розсіялись далеко на всі боки. Окремі бізони і невелике стадо бігли без певного напряму. Тобіас чув їхнє тупотіння. Перед очима то з'являлися бізони і мисливці з натягненими луками, то знову зникали за пагорками. Повз нього пронісся підстрелений бик; якийсь дакота схопив його за хвоста і хотів затримати. Тобіас мимоволі розсміявся, дивлячись на шалені цапині стрибки мисливця. В цю мить він збагнув, що й для нього полювання ще не закінчене. Стадо, наздогнавши вожака, зупинилось і обернулося. Злісно дивилось воно на індійця. Бізон — полохлива тварина, що тікає від вовків та мисливців, але, коли його розлютити, він стає небезпечним і може сам нападати. Тобіас хотів заховатися у високій траві на пологому схилі. Адже він позбувся свого коня і тепер, загубивши рушницю і пістолет, був зовсім беззахисний. Із страхом він побачив, що вожак помітив його і в несамовитій люті, очевидно, збирається кинутись на нього. Високо задерши хвоста, тварина стрибнула просто на Тобіаса. Він миттю підхопився і, напруживши усі сили, метнув томагавк і влучив бикові в лоб, але той струснув зброю, мов настирливу муху. Розвідникові не лишалось нічого іншого, як шукати порятунку у втечі, хоч він наперед знав, що це справа безнадійна. Бізони бігають ще швидше, ніж мустанги. Не оглядаючись, Тобіас помчав схилом. Позад себе він чув стрибки бика, що ось-ось мав наздогнати його. Груди Тобіасові розпирало, він уже ледве переводив подих, серце шалено калатало, а в боку щось боляче штрикало, наче ножем. Він кидався то в один, то в другий бік, а потім круто повернув і знову помчав униз.

Але бізон постеріг цей виверт і понісся слідом за ним. Тобіас втратив останній шанс. А поблизу, як на лихо, ні дерева, ні кущика, за яким можна було б сховатися. Зробивши ще кілька відчайдушних стрибків, індієць повалився, широко розкинувши задерев'янілі руки й ноги, неначе до смерті зацькований заєць.

Бик ніби збагнув, що тепер йому нема чого поспішати. Риючи рогами землю, що аж курява здіймалась хмарою, бик перейшов на рись, і, коли він зупинився перед Тобіасом, щоб проштрикнути його рогами й розтоптати, у індійця ще вистачило самовладання накинути на очі тварини жилет: небезпечні роги вистромились крізь проріз рукавів.

Осліплений бик шалено кинувся вперед і штовхнув індійця в спину. Тобіас відчув гострий біль. Він майже не міг поворухнутися і з ножем у руці чекав смерті. З дакотів, що розсіялись навколо, гасаючи за бізонами, здається, ніхто не звертав на нього уваги. Та ось…

Раптом пролунав дикий мисливський клич дакотів, що нагадував рев бізона. Бик остовпів і нібито завагався, вражений ворожим звуком. На мить Тобіас відвів од нього погляд і пошукав очима несподіваного рятівника. Схилом горба на своєму буланому жеребці спускався Токай-іхто. Він ще раз глухо крикнув, і цей крик сполошив бика й затримав його напад на Тобіаса.

Тварина розшматувала жилет і, облишивши свою першу жертву, люто вирячила очі на нового ворога. Дакота наближався; жеребець його заноровився і став дибки, злякавшись погрозливих рогів. А бик став так, щоб відразу простромити ними і вершника, й коня. Від смертельного жаху кінь наче знавіснів і знову високо звився в повітря. Але воля і спритність вершника змусили тремтячу від страху тварину скоритись. Тобіас невідривно дивився на вождя і, вражений тим, що відбувалося, забув про власну небезпеку. Кінь, віддавши свою долю в руки вершника, корився найменшому його рухові. Боязкими, танцюючими кроками наближався він до страховиська, що мотало головою, наміряючись напасти на них. Дакота хотів зайти збоку і всадити у нього смертоносну стрілу. Та бик відчув свою перевагу і з несподіваною раптовістю кинувся вперед, щоб звалити коня і вершника. Але мустанг зробив сміливий стрибок і перемахнув через голову бика. Вождь відразу обернувся і націлився. Тобіас глянув на сагайдак — він був порожній: стріла, яку Токай-іхто тримав у руці, була останньою. Бик теж повернувся, і противники зітнулися знову. Дакота випустив _ стрілу, але йому не пощастило влучити між лопатки. Стріла застрягла у величезному тулубі бика. Той дико заревів. Вождь залишився без зброї. Люто рикаючи від болю, бізон кинувся на свого ворога. Кінь і вершник, здається, були приречені на жахливу смерть.

— Тікай, тікай! — закричав Тобіас, уже не думаючи про себе.

Проте одчайдушний дакота не втік. З коротким войовничим кличем він зіскочив на землю і пустив мустанга, що понісся галопом геть. Далі події відбувалися з такою швидкістю, що Тобіас ледве міг усвідомити їх. Бик ринувся вперед. Зненацька на його спині, обличчям до рогів, опинився дакота. Бик, здавалось, враз скам'янів, — якусь мить він постояв спокійно, не ворухнувши жодним м'язом. Вождь зіскочив. В руці він тримав довгий ніж. Колос повалився на землю. Удар у потилицю був смертельний.

— Перемога! — загорлав Тобіас хрипким від збудження голосом. — Вождь племені дакотів — найкращий мисливець прерії і Скелястих гір!

Виявилось, що за цією сценою полювання спостерігав не лише Тобіас. Навкруги залунали гучні радісні вигуки, і звідусіль галопом понеслися сюди мисливці. Коли б Тобіас не був так добре обізнаний з мистецтвом верхової їзди індійців, він би злякався, що його розтопчуть. Та хоч копита проносились небезпечно близько, проте й разу не зачепили його. Крики тріумфу й радості знову й знову розляглися в повітрі, і нарешті мисливці шарпнули коней вгору і зупинилися, зімкнувшись колом біля вбитого бика.

Один з індійців, високий, худорлявий чоловік, волосся в якого так само, як і у вождя, було прикрашене орлиними перами і пофарбоване у червоне жмутком щетини з оленячого хвоста, зіскочив із свого змиленого коня. Він оглянув рану в потилиці бика, обмацав роги. Токай-іхто підійшов до пораненого розвідника. Тобіас спробував підвестися. Та марно! Молодий військовий вождь допоміг йому з ввічливістю, притаманною всім вільним індійцям. Він посадив Тобіаса, віддав йому томагавк, який, певно, підібрав десь на дорозі, і схилився над розвідником.

Тобіас подякував жестом і чекав, що зараз спитають його ім'я і поцікавляться метою його подорожі. Але вийшло зовсім інакше.

Токай-іхто сам відрекомендував розвідника воїнам.

— Це Тобіас. Червоношкірі називають його Вовчим Вождем, а на мові білих це ім'я звучить так — chef de loup![5]

Тобіас здивовано підвів очі. «Звідки знає вождь племені дакотів ім'я, яке він прибрав далеко звідси, на канадському кордоні?»

Токай-іхто відповів рухом руки.

— Ім'я Шеф де Лю досить відоме усім червоношкірим воїнам між Міссурі і Скелястими горами. Адже ти завдав чималої шкоди червоношкірим.

— Моє ім'я Тобіас! Я люблю червоношкірих, люблю й білих і бажаю, щоб між моїми червоношкірими і білими братами був мир. Так само думає великий білий вождь довгих ножів на ім'я Джекман, що його листи до Відпочиваючого Бізона і Токай-іхто я привіз з собою.

Токай-іхто, здається, вважав розмову на цьому закінченою. Він підвівся і почав білувати бика. Воїни вибили люльки і заходилися допомагати йому. Коли шкуру здобичі здерли, вождь призначив кількох юнаків вартувати біля здобичі, а сам почав лаштуватися в дорогу. За його знаком до Тобіаса підійшов воїн з орлиним пером і запропонував йому сісти разом з ним на коня. Розвідник втратив свого рябого й тепер змушений був скористатися з цього запрошення. Хоч допомога худорлявого була для Тобіаса не дуже приємна, та в нього не було іншого виходу, і він силкувався якомога спритніше вибратися на рябого мустанга дакоти.

Він сидів позаду воїна, що тримав у руках повіддя, і мусив міцно вхопитися за нього, бо ноги не слухались його.

Шлях ішов через порослий травою пагорб на південний захід, певно, до табору. До загону вершників вождя скоро почали приєднуватись й інші воїни, що під'їжджали з різних боків, поки їх знову не набралось біля сотні. П'ятнадцятеро, очевидно, лишилось на варті.

Місцевість, якою їхали вершники поперемінно то галопом, то риссю, була досить одноманітна. Полудневе сонце ласкаво пригрівало, але раптом налетів холодний північний вітер. Відчувалась близькість гір; та й це плоскогір'я вже лежало на висоті двох тисяч метрів над рівнем моря.

СЕЛИЩЕ У ПРЕРІЇ

Сонце схилилося за Скелясті гори, що виступили на обрії, а подорож усе ще тривала. Під серпанком нічного зоряного неба загін нарешті наблизився до Кінського потоку. Береги річки були майже зовсім голі, і тільки за вигином знайшли собі притулок верби і маленький гайок. Це було гарне місце для табору. Біля річки стояло багато наметів. З табору назустріч мисливцям виїхала група вершників ї привітала загін пронизливими криками.

Гучний гамір порушив нічну тишу, до мисливців приєднувались усе нові й нові вершники, щоб супроводити їх додому. Біля потоку розташувався табір не тільки Ведмежого братства. Тут, певно, зібралося кілька сотень червоношкірих воїнів. Шум голосів усе наростав. Звідусіль лунали гомін і нестримні вигуки радості.

Загін мисливців об'їхав намети. Уважно споглядав розвідник дужих, добре озброєних і добре одягнених воїнів і стриманих жінок та дівчат. Шеф де Лю знав захирілих від недугів та пороків, напівцивілізованих індійців, що жили біля кордону. Свобода формувала зовсім інших людей, ніж неволя і горілка.

Річка широкою дугою огинала табірну стоянку і повертала на південний схід. В завороті, близько берега, розташувалися найбільші намети. Перед входами на високих жердинах стиха погойдувались на нічному вітрі трофеї. Час від часу ворушилися коні, припнуті до конов'язей біля наметів; голосно вили напівдикі собаки. Перед найбільшими з тіпі — так називали дакоти круглі, загострені доверху шкіряні намети — була простора утрамбована площа. Певно, об'єднані загони воїнів улаштовували тут танці та різні урочисті обряди. Три вогнища палахкотіли на площі і освітлювали тих, що зібралися навколо, червонуватим відблиском.

За старим індійським звичаєм, мисливців, що поверталися додому, зустрічала біля вогнищ рада старійшин та чаклуни, і кожен мисливець повинен був звітувати про свою здобич. Тобіас побачив високоповажних людей племені, древніх стариків у багатому вбранні. Вони розпливались у нього перед очима у мерехтливому світлі полум'я: Тобіас почував себе зовсім знесиленим, і гострота його зору ослабла. Проте він помітив, з якою великою радістю і нетерпінням чекають усі вождя на буланому коні.

Вершники зупинилися.

Токай-іхто підніс руку на знак того, що хоче говорити, і запанувала тиша.

— Вожді й воїни племені дакотів! Добрий дух послав нам бізонів; наша зброя була щасливою. Убито двісті бізонів. Завтра, коли зійде сонце, наші жінки і дівчата перевезуть м'ясо до наметів. Тепер нам уже не доведеться терпіти нужду.

Розвідник також не міг утриматись від бурхливої радості, що охопила всіх, і приєднався до загального гулу, голосів. Учасники полювання відокремились од гурту. Дехто поскакав до своїх наметів, інші повели тварин на пасовиська, що простяглися вище табору біля річки. Підскочило кілька хлопчаків, щоб відвести вільних коней, а рябого, на якому сидів Тобіас, узяв за уздечку стрункий, мускулистий юнак. Тобіас повільно зліз з коня. Він хитався, ледве тримаючись на ногах, хоч і напружував усі сили, щоб не звалитися на землю.

Біля вогнища групи старійшин розділилися. Вождь Токай-іхто повернувся назад. Тобіас здригнувся від несподіванки, коли дакота заговорив з ним і з вишуканою ввічливістю запросив бути гостем його намету. Звичайно, розвідник прийняв запрошення. Токай-іхто подав пораненому руку і повів до наметів, розташованих між берегом річки і площею для свят. Вхід до всіх наметів був із східного боку. Тіпі, до якого попрямував вождь із своїм гостем, стояв у центрі найкращих жилих наметів поблизу великого намету для нарад. На шкіряних стінах тіпі вождя були намальовані великі чотирикутники — захисні магічні знаки. Чорний вовкодав перед входом обнюхав Тобіаса, і розвідник, відхиливши запону, зайшов з дакотою в житло, радіючи, що нарешті позбувся цікавих поглядів юрби. Тобіас опинився у великому напівтемному приміщенні. Шум табору і ритмічний спів чоловіків та хлопців приглушено долинали крізь важкий покрив намету. По тілу розвідника, якого проймав холод морозної весняної ночі, розлилося приємне тепло. Ступаючи по долівці, вкритій м'якими ковдрами і шкурами, вони пройшли повз вогнище, і недалеко від нього Тобіас скоріше впав, ніж сів. Під голову і спину йому підсунули підпірку; Тобіас відкинувся назад і заплющив очі.

Не розкриваючи очей, він почув хрускіт, що доносився від вогнища. Це гуготіли і потріскували добре висушені дрова, і Тобіас згадав, що, проходячи наметом, він бачив викопане в землі кругле плоске заглиблення, в якому горів вогонь. Він одночасно обігрівав і освітлював житло, а також на ньому готували їжу. Спокусливий дух ударив в ніс розвідникові, і в ньому знову поволі почали пробуджуватися життєві сили. Пахло жирним собачим м'ясом. Втомлений мисливець, глянувши крізь примружені очі, побачив блискучий, як дзеркало, казан, що висів над вогнем на схрещених жердинах.

Вождь накинув на себе ковдру з бізонячої шкури і вийшов з намету. Він пішов викупатися після гарячого полювання. Річка протікала біля самого намету. Її дзюрчання і плескіт викликали в уяві хвилі, що змивають пил і бруд з тіла. Шеф де Лю раптом відчув на своїй шкірі їдку куряву і пошкодував, що йому несила, за прикладом вождя, стрибнути у потік. Адже він був поранений і не міг обійтися без сторонньої допомоги.

Чекаючи на повернення вождя, Тобіас тим часом оглядав намет. Він, як звичайно, мав круглу форму. Прямі соснові жердини, поставлені колом, сходились вгорі докупи, утворюючи гостряк намету. Ці жердини були старі і, певно бачили, як ріс Токай-іхто і його батько, а може й дід. На жердинах — напнуте важке покриття з бізонячих шкур. Нижній кінець їх прикріплений до вбитих у землю кілків, і тому шкури туго натягнені. Міцна бізоняча шкура, що протягом двох років важкої праці старанно вичинювалась, не дубіла навіть від вологи і добре захищала у негоду. До гостряка намету тяглися тоненькі пасма диму й пари з казана. Вітряний клапан, прив'язаний знадвору до двох стовпів, запобігав скупченню диму, і повітря в наметі було свіже й чисте. Спина й голова розвідника спирались на м'яку лозову плетінку, що звисала з триніжка. Нею звичайно користувались під час сну, і Тобіасові, що протягом багатьох років спав на голій землі, цей пристрій здавався особливо зручним у його безпорадному становищі.

Тобіасову увагу знову привернуло до себе вогнище. Крім собачого м'яса в казані, там смажилися настромлені на рожна шматки бізонячого ребра. На вечерю готувалась сила-силенна м'яса.

Хоча сини прерій головним чином харчувалися м'ясом і могли за один раз з'їсти його дуже багато, така сила м'яса не могла призначатися для нечисленних жителів намету. Тобіас нікого не бачив у тіпі, крім старої та молодої індіанок. Стара єдиний раз підійшла до вогню, а потім обидві знову тихенько сиділи у глибині намету. За звичаєм, жінки їли окремо від чоловіків. Отже, лишалось тільки припустити, що вождь чекав гостей. Це не було чимсь несподіваним у наметі вождя, який, за старими звичаями, мав бути центром гостинності в селищі. Тому цілком зрозуміло, що Токай-іхто, ватажок полювання, на завершення такого щасливого дня запросив до свого тіпі інших вождів і знатних воїнів. Правда, для Тобіаса ця думка була не зовсім приємна. Він соромився свого брудного й подертого одягу, який в наметі вождя, до найменшої дрібниці обладнаному з великою дбайливістю і смаком, видався йому вельми жалюгідним. Це був одяг Тобіаса… а не Вовчого Вождя. Згадка про колишнє ім'я збудила в душі розвідника вже, здавалося, давно забуті почуття.

Запона в наметі відхилилась. Токай-іхто повернувся з купання і зараз же з великою увагою заходився піклуватись про здоров'я свого гостя. Розвідник не звик, щоб хто-небудь дбав про нього, і, здивований і вдячний, дозволяв робити з собою все. Токай-іхто допоміг йому скинути подерту сорочку та старі коричневі оксамитові штани і звелів жінкам принести трохи ведмежого жиру, що очищає від пилу й поту. Вождь обережно оглянув рану гостя.

— Загоїться, — сказав він, — але Шеф де Лю не менш як півмісяця повинен відпочивати у наметі. Може, він бажає вже зараз лягти спати?

Розвідник зробив заперечливий жест; він був занадто гордий, щоб признатися у своїй слабості.

— Тоді прошу Шефа де Лю взяти участь у вечері, на яку я запросив кількох гостей.

Тобіас не міг не погодитись. Вождь допоміг йому сісти біля вогню, а тоді взяв яскраво і майстерно розмальовану бізонячу шкуру і обгорнув нею Тобіаса так, сцо вона спадала з лівого плеча, залишаючи вільною праву руку. Шкура була скроєна на зразок накидки і добре прилягала до тіла.» Шеф де Лю якийсь час уважно розглядав на ній малюнки. Здається, вони зображали мисливські та воєнні подвиги Токай-іхто. Через те, що пораненому важко було підіймати руки, вождь причепурив його волосся. Щіткою з щетини дикобраза він пригладив чорні пасма, щоб вони не спадали на чоло, а замість зеленої хустки пов'язав йому стьожки із зміїної шкіри.

Коли потім Токай-іхто відступив у глибину намету, щоб теж одягти святкове вбрання, до вогнища підійшла молода індіанка, і полум'я освітило її. На дівчині був довгий шкіряний одяг, схожий на кімоно з круглим вирізом на шиї. Рукава і спідниця були облямовані довгою бахромою. На поясі в неї висіли вигаптувані торбинки, в яких зберігалися найрізноманітніші дрібнички. Замість панчіх на індіанці були шкіряні вишиті шаровари, які спускалися до елегантних мокасинів. З плечей її спадали блискучі, мов шовк, смолисто-чорні коси. Проділ — пофарбований кіновар'ю в яскраво-червоний колір. Шеф де Лю спробував відшукати родинну схожість між Уїноною — так звали дівчину — та її братом; однак м'які, повиті прихованим смутком риси молодої індіанки, здавалося, не мали нічого спільного з мужнім обличчям вождя. Але в поведінці обох молодих людей таїлась якась неприступна гордість, що ріднила їх одне з одним. Протягом десяти років вони зазнали важкої долі як діти вигнанця і тому в дитинстві та за юнацьких літ, коли найпалкіше прив'язуєшся до інших, змушені були триматися на певній відстані від людей, серед яких жили.

Дівчина принесла строкаті плетені рогожі і спритними рухами безшумно розіслала їх навколо вогнища. Гість крадькома спостерігав за дівчиною. З чуток він знав, що в Токай-іхто є сестра надзвичайної вроди. Вона ще надто молода, щоб бути одруженою, і Шеф де Лю не дуже дивувався з того, що й сам вождь, здається, ще не мав дружини. За звичаєм вільних дакотів, рідко який воїн раніше двадцяти трьох років починав обирати серед дівчат господиню для свого намету.

Розстеливши узористі рогожі, молода індіанка принесла одну за одною три стоси мисок з глини і темного твердого дерева, і розставила їх по три на рогожах. До кожних двох мисок вона поклала гарні ложки, вирізьблені з рогу гірської кози. Таким чином, для кожного гостя дівчина приготувала столовий прибор. Потім знову з'явилася стара індіанка, обличчя якої було порізане тисячею зморщок. Одну з дерев'яних посудин прибору вона наповнювала жовтуватим жиром, певно, як здогадувався Шеф де Лю, шпиком з бізонячих кісток, а другу — темним порошком: це було добре висушене і дрібно розмелене бізоняче м'ясо, що мало назву пемікан. Третя череп'яна миска лишалась порожньою. Молода дівчина принесла ще десять шкіряних кисетів, у кожному з яких був тютюн і ще по грудці бобрового жиру для кращого смаку тютюну. Дев'ять кисетів вона розіклала біля кожної миски, а десятий поклала окремо. Потому дівчина зникла, як і стара жінка, в глибині намету і сіла там тихо й нерухомо, чекаючи наказів господаря намету.

Тобіас знав про ці звичаї панування чоловіків у племенах, витіснених у неродючі прерії і змушених жити виключно з полювання, що було чоловічою справою. В індійських народів, які колись, населяючи родючі долини й ліси сходу, обробляли землю, займались скотарством і торгівлею, жінка була вільна й рівноправна.

Токай-іхто одягнув мокасини з козлової шкіри, облямовані по швах бахромою, гамаші і багато розшиту довгу куртку з лосиної шкіри. Із зброї він лишив при собі тільки ніж з різьбленою рукояткою. Потім підніс обома руками корону з орлиних пер з довгими китицями з таких самих пер і надів на голову. На цьому головному уборі вождя не було жодного пера, що б не мало певного значення і не розповідало б про подвиги їхнього власника. Маленькі пучки червоного пуху на самому вершечку корони означали вбитих ворогів. Надрізи на кінчиках пер і червоні малюнки говорили знавцеві, скільки Токай-іхто поранив славетних ворогів і скільки разів сам був поранений. Пера з хвоста рідкісного «військового орла», якого взагалі дуже важко вбити, вирізнялись своєю красою і були всі» однакового розміру. Оправа корони була оздоблена білим горностаєвим хутром.

Коли Токай-іхто наблизився до вогню, Тобіас із захопленням підвів на нього очі. Він бачив цю людину на тлі трофеїв, що висіли у наметі на жердинах і свідчили про мисливські та бойові подвиги самого Токай-іхто та його батьків: бізонячі черепи й роги, величезна шкура сірого ведмедя з головою, разки з ведмежих кігтів та зубів, палиці з гнучкими держаками, луки, коштовні, майстерно вирізьблені сагайдаки, списи, товсті круглі щити із складеної всемеро шкури з шиї бізона, що відбивали навіть рушничні кулі і захищали від багатьох небезпек. Вогнестрільної зброї не було видно. Здобуту зброю вождь, певно, розподілив між воїнами, а свою власну, яку він не брав на полювання, мабуть, десь добре сховав.

Коли намет і сам хазяїн були готові до прийому, Токай-іхто пішов, щоб особисто запросити гостей, що користувалися особливою пошаною. Трохи згодом він привів під руку старика, в якого під тягарем років уже зігнулася спина і хилилася донизу голова. Білий як сніг старий був чаклуном селища; до нього ставились із забобонним страхом, а на раді вождів він не тільки був рівний всім, а навіть більш впливовим, ніж вожді. Поряд старого виступала якась показна постать. Високе чоло, твердий погляд свідчили про неабияку силу волі і розум. На цьому чоловікові також була накидка з розмальованої шкури, на голові прикраса з бізонячих рогів, оздоблена орлиними перами, якою удостоювали небагатьох воїнів і вождів, що однаково відзначалися і під час ради, і в бою. Вкорочені і старанно відшліфовані бізонячі роги, розміщені залежно від розміру, були вільно прикріплені до низенького вінця з горностаєвого хутра і погойдувалися від кожного поруху голови. З потилиці звисала китиця з орлиних пер, теж прикріплена до горностаєвого вінця.

Шеф де Лю і без пояснень Токай-іхто відразу здогадався, хто був перед ним: Відпочиваючий Бізон — на той час один з найвпливовіших чаклунів племені дакотів. Отже, і він тимчасово перебував тут, а не в Чорних горах, як думали у форті. З прихованою і тому ще сильнішою цікавістю розглядав розвідник людину, чиє ім'я було відоме від Атлантичного до Тихого океану. Так, це небезпечний супротивник!

Токай-іхто провів обох найзнатніших гостей на почесні місця. За ними до намету ввійшли й інші запрошені і посідали біля вогнища; серед них був посланець від племені пані, на маківці його, геть-чисто виголеного, вилискуючого черепа задерикувато погойдувався пучок волосся, і багато вбраний упсарока: у цього на голові не було ніяких прикрас, а красиве густе волосся, штучно подовжене прив'язаними пасмами, спадало аж до ніг.

Господар урочистої вечері сів у колі своїх гостей. Стара жінка принесла йому довгу люльку з вирізьбленими різними фігурками на голівці. Токай-іхто набив люльку тютюном з червоної верби, додавши туди трохи бобрового жиру і щіпку сушеного бізонячого кізяка. Цей жалюгідний сурогат заміняв жителям прерій тютюн, який вони колись вирощували на родючих землях, давно загарбаних білою людиною. Щоб запалити люльку, вождь не скористався полум'ям з вогнища, а, як велів звичай, узяв кресало. Воно являло собою два маленькі шматочки дерева, твердого і м'якого; в одному з них було видовбане заглиблення, і туди насипано трохи товченої кори. Тручи дерево об дерево в заглибленні, вправні руки індійця висікали іскри так само швидко, як це робили білі за допомогою кременю, сталі й трута. Бізонячий кізяк, що легко займався, відразу почав горіти. Зробивши дві глибокі затяжки, вождь передав люльку далі, і вона, обійшовши усіх по колу, знову повернулась до нього. Можна було починати вечерю.

Токай-іхто кинув у вогонь шматок м'яса в жертву духам, і це було знаком до початку вечері. Господар зняв з рожна підсмажені бізонячі ребра і власноручно розподілив їх між гостями. Гості поклали великі шматки у поставлені біля кожного череп'яні миски, вийняли власні ножі і почали різати та їсти м'ясо. Шеф де Лю також із задоволенням заходився біля гарячої їжі, якої не бачив уже протягом багатьох днів. М'ясо заїдали, замість хліба та картоплі, бізонячим шпиком і сушеним м'ясом, якими були наповнені дві дерев'яні миски кожного гостя. Отже, їжа складалася тільки з м'яса, хоч приготованого по-різному. Піщаний грунт плоскогір'я, де бушували північні та південні вітри, не давав ніякого іншого харчу.

Токай-іхто, за індійським звичаєм, нічого не їв. Всю свою увагу він приділяв гостям. Коли бізонячі ребра були з'їдені, настав кульмінаційний момент вечері — жирне собаче м'ясо, що ним частували гостей в особливо урочистих випадках.

Поки гості їли, Токай-іхто знову набив і запалив люльку, і на завершення трапези вона ще раз обійшла по колу. Після цього, кожний узяв приготований для нього кисет і закурив власну люльку. Гості при цьому влаштувались якнайзручніше і попростягали ноги до вогню. Жінки прибрали миски, і між чоловіками зав'язалася розмова.

В центрі були події сьогоднішнього полювання на бізонів. Всі з напруженням чекали розповіді Токай-іхто про пригоду з вожаком бізонячого стада. Але молодий вождь спершу дав слово Тобіасові і попросив його розповісти про все. Оповідач не утаїв, що втікав від бика. Коли ж мова дійшла до енергійного втручання Токай-іхто, він пожвавішав і з запалом описав незвичайну боротьбу та її переможний кінець. Прихильність до оповідача при цьому помітно зросла.

Після Тобіаса почали розповідати інші гості. В пам'яті оживало безліч спогадів про полювання, що давали привід для нових оповідей про сміливі подвиги і веселі пригоди. Червоношкірі з не меншим задоволенням, ніж білі, слухали веселі й захопливі мисливські історії. Різниця, яка особливо впадала в очі слухачеві, полягала лише в тому, що білі, розповідаючи такі історії, частенько були не від того, щоб прибрехати, тоді як червоношкірі любили правду, хоч би вона була й не на їхню користь. Один з молодших гостей на ім'я Хитрий Бобер, як виявилося, був добрим оповідачем. Він одразу став улюбленцем гостей і всіх їх розвеселив. Сміх не вгавав, коли Хитрий Бобер розповідав, як у нього кінчилися стріли і він схопив підстреленого бика за хвіст. Стрибки, що ними супроводив свою розповідь Бобер, були не менш шаленими, ніж брикання оскаженілого бика. Шеф де Лю ясно уявляв їх собі. Десять разів, кружляючи по долині, бик протягнув за собою мисливця, який за витримку свою таки дістав винагороду: він лишився переможцем і привів здобич додому.

Поступово розмова звернула на серйозні справи, і Шеф де Лю постеріг, що Відпочиваючий Бізон дедалі частіше кидає на нього погляди. Нарешті чаклун, після особливо довгої затяжки з люльки, звернувся до посланця білих:

— Мій молодший брат приніс розмовляючі папери?

Розвідник зрозумів з цього запитання, що Токай-іхто вже повідомив про це Відпочиваючого Бізона; в той же час із шанобливого звертання «молодший брат» він зробив висновок, що найвпливовіша людина племені дакотів згодна вести про це розмову. Слова «батько», «брат», «син» — були у рамках індійських суспільних звичаїв стародавніми звертаннями. Ще здавна тут міцно підтримувалися родові взаємини, і люди однакового віку іменували одне одного братами й сестрами; молодші називали старших батьком і матір'ю, старші молодших — синами й дочками, незважаючи на те, до якої родини належав кожний з них.

Повага, виявлена до Тобіаса, піднесла його у власних очах, і він відповів:

— Мої очі щасливі бачити вождів сміливого племені дакотів. Я прошу вождів вислухати послання від білих людей.

— Вожді дакотів завтра в наметі для нарад оголосять послання воїнам, — промовив Відпочиваючий Бізон з властивою йому гідністю і взяв лист з рук Тобіаса.

— До якого племені належать батьки Вовчого Вождя? — спитав розвідника великий чаклун.

— Мої батьки й брати належать до племені ленапів; білі називають нас делаварами.

— Де живе велике й могутнє плем'я ленапів? Наші найстаріші чоловіки з уст своїх батьків, а ті ще від своїх батьків чули, що хоробре плем'я ленапів живе на березі великої води, там, де сходить сонце. Один дуже мудрий вождь ленапів на ім'я Таменунд уклав навіки договір з білими людьми.

— Це правда. Ми уклали договір з білим вождем, і він, і його люди додержували слова.

Делавар глибоко затягнувся з своєї люльки.

— Але потім дедалі більше й більше приходило іноземців, які нічого не хотіли знати про цей договір, і вожді ленапів мусили укладати усе нові й нові договори. І тоді мої батьки помандрували від річки Делавар до річки Саскуїханни, а від річки Саскуїханни — в Алеганські гори, а з гір Алеганських — до річки Огайо, а від річки Огайо — до Іллінойса, а від Іллінойса — до Міссісіпі, а з Міссісіпі їх зрештою прогнали на Міссурі. Вони мусили мандрувати та й мандрувати і влітку, і взимку. Наші жінки й діти вмирали від холоду й голоду. Мої батьки пішли за вождем Текумзег. Він скликав воїнів усіх племен, і до нього також приєдналися найхоробріші з дакотів. Вони брали участь у великій битві під Тіппекану і на власні очі бачили, як ми набивали мертвим білим людям рота землею, щоб вони нарешті досхочу наїлися її в нашій країні. Але вони не наїлися досита. Наші чоловіки, наші жінки й діти мандрували і вмирали, а ті, хто зостався серед живих, пили чарівну воду білих людей, щоб забути своє горе. Але дехто з них оселився у резерваціях. Там Білий Батько та чорношкірі стражники, що пішли на службу до нього, наказують їм, як треба жити, аби стати такими, як білі люди.

Із здивуванням і мовчазною шанобливістю слухали зворушені гості делавара, що говорив з усе більшим запалом. І коли він раптом урвав мову, якийсь час панувала глибока тиша. Всі мовчали, ніби віддаючи цим шану відчайдушній, але марній боротьбі великого і благородного народу.

— Наш брат Шеф де Лю сам належить до синів ленапів, що народилися в резервації? — спитав Відпочиваючий Бізон приглушеним голосом.

— Так. У чотирнадцять років я втік звідти і найнявся на службу до мілаганська — довгих ножів, — бо я люблю вільні прерії.

— Шеф де Лю утік з резервації. Може, він радить племені дакотів скоритися наказам уатшітшун[6] і піти у резервацію?

Обличчя делавара знову стало замкнутим.

— Я не можу давати великим вождям дакотів ніяких порад, бо навіть не знаю, що порадити людям власного племені. Ми нездатні перемогти білих.

— Уатшітшун також зазнають великих втрат, коли б'ються з нами. У війні проти семінолів вони за кожного червоношкірого чоловіка втратили сто довгих ножів і воювали сім зим і сім літ.

— Татанка-йотанка хоче війни? — Шеф де Лю навмисне розмовляв з Відпочиваючим Бізоном мовою дакотів.

— Ми не хочемо нічого, крім прерій і нашого права.

— Білі вожді готові розпочати переговори з Відпочиваючим Бізоном і Токай-іхто.

— Хто вестиме з ними переговори?

— Полковник Джекман у будинку Самуїла Сміта на річці Маніатанка-вакпала[7].

— Певно, Великий Батько з Вашінгтона не прибуде сам, щоб говорити з Татанка-йотанка?

— Ні, цього він не зробить.

— В такому разі, — в голосі Відпочиваючого Бізона звучав неприхований глум, — і чаклун Відпочиваючий Бізон не вважатиме для себе можливим переступити поріг будинку довгих ножів. Чому два вожді дакотів повинні радитись з одним вождем довгих ножів? Полковник Джекман приїде, гаразд — тоді прибуде й один вождь дакотів…

Відпочиваючий Бізон ніби навмисне трохи розтягнув останнє слово і глянув на Токай-іхто, що мовчки слухав його. Сивоволосий старик із своїми колючими очима і Шеф де Лю втупили погляд у молодого військового вождя.

Токай-іхто вагався.

— Від цих довгих ножів можна чекати зради, — після тривалої паузи приглушено прозвучав його голос. — Бували випадки, коли вони під час переговорів полонили вождів.

Делавар опустив очі і подумав у цю хвилину про Червоного Лиса, що привіз у блокгауз лист від Джекмана. Чи передчував Токай-іхто щось недобре? Тобіас навмисне відразу не відповів на підозру, висловлену молодим вождем. Його очі перебігали з одного вождя на другого. В душі чоловіків, здавалось, тривала мовчазна боротьба, і Шеф де Лю з напруженням чекав, чим вона закінчиться. Відпочиваючий Бізон був загальновизнаним повелителем племені. Він прогнав батька Токай-іхто, і він же силою свого впливу примусив Ведмеже братство і його старійшину Гавандшіту після смерті Маттотаупи знову прийняти до племені його сина, незважаючи на колишні криваві чвари.

Токай-іхто з'явився в племені, наче грім серед ясного неба. Ще недавно чужий і смертельно ненависний усім, він раптом опинився в їхньому середовищі, викликаючи загальний подив і разом з тим страх своїми нечуваними військовими подвигами і розумними порадами. Слава Відпочиваючого Бізона й повага до нього вкоренилися міцно, як дерево. Молодий Токай-іхто — військовий вождь маленького братства — з кожним днем заново відстоював свою гідність, і нікому навіть на мить не повинно було видатися, що сила або відвага сина вигнанця може ослабнути. Бо скрізь чатувала затаєна ненависть до того, від чийого ножа загинув власний брат і багато хоробрих воїнів. Шеф де Лю спостерігав за одним з мовчазних гостей, відрекомендованих йому під ім'ям Шонка, і злякався сповненого ненависті погляду, що його цей гість час від часу крадькома кидав на вождя. Вираз обличчя старого Гавандшіти був також не дуже приязним.

Гнітюча мовчанка знатних гостей тривала довго.

— Отже, Токай-іхто не бажає, — знову почав Відпочиваючий Бізон, поволі вимовляючи слова, — не бажає їхати на переговори у будинок вождя Самуїла Сміта? Вожді і воїни дакотів вважають доцільним перед сокирою війни спробувати домовитись на словах. Вони також готові звіритись на розум і спритність Токай-іхто, який хоч молодий роками, але має досвід старої людини.

Військовий вождь запитливо глянув на сивоголового чаклуна свого селища. Але той похмуро мовчав.

— Токай-іхто Готовий зробити те, що вирішить рада вождів і старійшин, — коротко і глухо відповів вождь.

Здавалося, Токай-іхто не мав охоти продовжувати цю розмову, і Відпочиваючий Бізон взяв це до уваги.

Було вже за північ, коли гості попрощалися і залишили тіпі. Найзнатніша людина Ведмежого братства старий чаклун Гавандшіта разом з Токай-іхто повів Відпочиваючого Бізона і посланців до свого намету, гостями якого вони були.

Тим часом вхід до намету Токай-іхто лишався відкритим. Дівчина і стара жінка вийшли з глибини і прибрали кисети та рогожі. Надворі з'явився чорний собака і почав принюхуватись. Янтарно-жовті очі вовкодава пожадливо виблискували, коли молода дівчина кинула йому об'їдені бізонячі ребра. Кості затріщали між його вовчими зубами, і вмить він їх розгриз і проковтнув. Після цього собака поважно увійшов до намету і ліг біля вогнища. Дівчина знову настромила на один з рожнів шматок м'яса, що, очевидно, призначався для самого Токай-іхто.

Коли вождь повернувся, він застав у своєму наметі, крім Шефа де Лю і жінок, ще Хитрого Бобра і того худорлявого воїна, що дорогою додому узяв делавара на свого коня. Делавар помітив, як повеселіло обличчя вождя, коли він побачив цих воїнів. Токай-іхто підійшов до Бобра і поклав йому руку на плече.

— Як справи мого брата, найхитрішого з племені дакотів? Чи стало в мене їжі, щоб досхочу наповнити його шлунок і щоб він міг би знову перетерпіти голодні дні, які змушений переживати через жінок свого намету?

Насмішкуватий худорлявий воїн зареготав, а Бобер скривився.

— Товаришу моїх хлоп'ячих років, — відповів він вождеві, — чому після такого приємного частування ти хочеш встромити списа в моє серце і дозволяєш своєму язикові говорити про тих жінок, що є лихом мого життя?

— Це дивує мене! — втрутився Шеф де Лю, що був ще неодружений. — Чому хитрий воїн привів у свій намет жінок, які йому не подобаються? Адже він може їх знову відпровадити геть!

Худорлявий на це усміхнувся, а Бобер подивився на делавара очима вмираючого оленя.

— Привів у свій намет? О Шеф де Лю, я взагалі ще ні одної жінки не привів у свій намет, хоч мої очі вже бачили двадцять чотири зими. Усіх цих жінок я застав у своєму наметі: мати моєї матері, три дочки моїх батьків, чоловіки яких загинули в бою, і три дочки цих дочок, яких ще жоден воїн не побажав узяти за дружину.

— Отже, в наметі Бобра є багато роботящих рук! Бобер недовірливо глянув на Шефа де Лю.

— Може, Шеф де Лю хоче придбати собі роботящу жінку? Я можу дати йому таку!

Делавар, що ненавидів жінок, заперечливо похитав головою.

— Я б і сам не радив цього вождеві делаварів, — чесно висловив свою думку Бобер. — Бойова сокира Токай-іхто гостра, але ще гостріші язики, що верховодять у моєму наметі!

Вождь звелів своїй сестрі подати миску з чимсь червонуватим і підніс її Боброві.

— Ось, — сказав він, — покута за те, щ© я нагадав своєму гостеві про смуток його життя!

Очі Бобра заблищали.

— О-о! Собача печінка! Яка чудова їжа! Великий Токай-іхто! Можна мені самому все це з'їсти?

— Тобі одному, товаришу моїх хлоп'ячих років!

— Якщо тільки ти зможеш, — двозначно зауважив худорлявий.

— Чи зможу? З'їсти дві собачі печінки? Я? Ох ти, суха тополе!

Бобра неабияк образив сумнів щодо витривалості його шлунка. Їсти сиру собачу печінку було для червоношкірих чимсь подібним до спорту; вони влаштовували випробування, хто спроможний з'їсти найбільше — звичай, який до певної міри нагадував змагання білих споювати одне одного до нестями.

— З'їсти дві собачі печінки! — знову заговорив Бобер, що ніяк не міг заспокоїтись. — Чи ти забув, мій сухорлявий брате,» адже я переміг усіх під час останнього собачого танку? Я з'їв п'ятнадцять печінок і почував себе чудово, тоді як інші воїни у найжалюгіднішому стані змушені були залишити місце змагань і сховатися в кущі!

— Було таке! — підтвердив худорлявий серйозним тоном. — Але тепер побачимо, чи пощастить тобі і з оцими двома печінками.

— Чому ж не пощастить? У чім справа? Чи вони не добрі, не крихкі?

— Мені здається, добрі, — промовив Токай-іхто, розглядаючи печінки у відблисках вогню.

— Тоді ви зараз побачите, як швидко… — Бобер запустив руки в миску і, тримаючи в кожній руці по печінці, підніс їх вгору, роззявив рота і навмисне кумедно, ніби з пожадливістю, вирячив очі, —… як швидко я упораюсь з ними! — закінчив він і вп'явся зубами в печінку.

Але тут сталося несподіване. Чорний пес високо підплигнув, і не встиг Бобер озирнутись, як розбійник ухопив обидві печінки і, прищуливши вуха, прожогом вилетів з намету. Знадвору почулося коротке пожадливе чавкання — щасливчик без жодних докорів сумління знищував рештки свого вгодованого родича.

Бобер, отетерів. Він усе ще стояв з піднесеними руками, тримаючи шматок печінки в зубах…

Усі зайшлися реготом, до якого щиро приєднався і сам Бобер.

— Нема! — сказав він Г знову почав сміятися з своєї; невдачі. — Пропало! Таки справді я не зміг її з'їсти!

Сестра Токай-іхто кинула на худорлявого докірливий погляд господині: вона, як і Шеф де Лю, постерегла, що той подав знак величезному вовкодавові.

На кивок вождя Уїнона зняла з рожна буйволяче ребро, розрізала його і половину піднесла в мисці Боброві. Хитрун відразу ж відділив м'ясо від кісток, щоб безпечно відправити його в надійне місце — у власний шлунок.

— О, — промовив він, уминаючи м'ясо, — Токай-іхто був і залишається великим вождем.

Господар намету цілком задовольнив не тільки старих і шановних, а й гостя з неабияким апетитом.

Обоє друзів, Бобер і Чорний Сокіл, останніми пішли з тіпі. Вони разюче відрізнялись один від одного не тільки вдачею, а й зовнішнім виглядом. Худорлявий Чорний Сокіл був зростом понад два метри, вузькоплечий і мускулистий, а риси його обличчя говорили про сувору і насмішкувату вдачу. Бобер справляв серед дакотів дивне враження. Кремезний і високий, він вирізнявся з-поміж інших атлетичною будовою тіла. Його чорне волосся кучерявилось, коричнева шкіра була трохи темніша, ніж в інших, без бронзового полиску. На обличчі його грали, безперестану змінюючись, хитрість і гумор. Шеф де Лю часто чув розповіді про обох друзів. Чорний Сокіл — Четансапа на мові дакотів — був ватажком союзу Червоних Оленів, і делавар вже не раз стикався з ним на тропах війни. Бобер — Чапа — був сином раба-негра, що після повної небезпек утечі знайшов гостинний притулок у дакотів. Він одружився в наметі Ведмежого братства, годувальник якого загинув від нещасного випадку на полюванні. Дакоти охоче приймали до себе хоробрих чоловіків, навіть коли ті мали інший колір шкіри.

Коли після цього Токай-іхто теж наївся, жінки загасили вогонь і приготували постелі. Шеф де Лю, розбитий і втомлений, опустився на ковдри і хутра, постелені сестрою вождя на підвищенні для сну. Цілий вечір він був у напруженому стані, і рана на спині ще більше розболілась. Жінки полягали спати разом. Ложе Токай-іхто лишилося порожнім. Вождь загорнувся в стару витерту бізонячу ковдру і ліг перед входом до намету. Запона, підперта схожою на вила жердиною, була відкинута вгору, і всередину лилося пронизливо-холодне повітря. Огітіка, вовкодав, повернувся до намету. Скрутившись клубком, він правив своєму хазяїнові за подушку.

Делавар подивився на сплячого вождя. Він розгледів лише темну тінь, навіть дихання його не було чути. Надворі шуміла річка. У весняному повітрі звучали дві самотні флейти, виливаючи свою тугу в простій мелодії, що знову й знову повторювалась. Це була пісня кохання молодих воїнів, до якої лишалась байдужою Уїнона, вродлива сестра вождя. Чудова пісня, як і чудові весняні квіти у суворому степу, знаходила відгук у серці делавара. Тобіас, похмурий розвідник, вже давно не звертав уваги на жодну жінку. Але ім'я Вовчий Вождь і спогади про горде плем'я делаварів розворушили і в ньому людські почуття, і його також схвилювала чарівна краса справжньої дочки прерій. Почуття до дівчини, в яких делавар навіть самому собі не хотів признатись, мимоволі перетворювались у приховану дружбу до її брата, що врятував йому життя. Шеф де Лю в душі був обурений насильством, яке чинили чаклуни над молодим вождем. Вони хотіли послати його на переговори до білих людей, до яких Токай-іхто, очевидно, ставився з великим недовір'ям. Делавар сподівався, що наступного дня збори ради приймуть якесь інше рішення.

Цієї ночі Шеф де Лю так і не зміг заснути. Перші відблиски світанку, що пробились до намету, застали його з розплющеними очима. Токай-іхто вже встав і, за звичкою, подався на ранкове купання. Делавар здалека чув голоси і сміх плавців. Червоношкірі любили веселощі, і коли білі цього не знали, то причина полягала лише в тому, що вони давали своїм червоношкірим братам дуже мало приводу до радощів і дуже багато підстав для смутку і ворожнечі. Жінки прибрали намет і на сніданок поставили гостеві пемікан. Уїнона скликала понад десяток собак: чорних і рудих, білих і рябих, великих і малих. За допомогою старої, яку вона називала Унтшіда, тобто бабуня, дівчина мотузками з бізонячих кишок поприв'язувала до їхніх спин шкури. Індійці користувалися собаками як в'ючними тваринами. І цього разу жінки повинні були допомогти перенести здобич минулого дня. Привели коней, і на площі зібралося багато жінок та дівчат. Вони посідали на коней і на чолі з сестрою вождя вирушили у дорогу. Жінки мали розпотрошити та порізати вбитих бізонів і привезти в селище м'ясо, кістки та шкури.

Шеф де Лю дивився вслід вершницям, поки вони не зникли з очей. Тоді запону в наметі опустили, і Тобіас втомлено заплющив очі. Вже звечоріло, коли він прокинувсь. Токай-іхто саме повернувся до намету, і делавар довідався, що старійшини цілий день радились і кінець кінцем вирішили, на підставі запрошення, послати вождя у форт. Як підтвердження на шкурі вже був написаний індійськими ієрогліфами лист-відповідь, і вождь подав пораненому делаварові цей документ. Вперше Шеф де Лю зрадів рані, що йому заподіяв бізон. Ні за яких обставин він не міг зараз вирушити у форт з листом, і ні він сам, ні Токай-іхто не були зацікавлені в тому, щоб відправити іншого посланця.

Якщо минулої ночі Шеф де Лю не спав через внутрішній неспокій, то тепер йому заважали зовнішні причини. Із заходом сонця почався від'їзд великих загонів, що не належали до Ведмежого братства і лише тимчасово зібралися в його наметах. Коні тупотіли, лунали голоси, — гавкали собаки, а тоді нараз усе стихло. Але невдовзі, коли на нічному небі вже мерехтіли зірки, повернулися вершниці з мисливською здобиччю. На площі позвалювали тюки з м'ясом, неочищені шкури, кістки, кишки і приставили охорону, щоб їх не порозтягали пожадливі собаки.

Наступного ранку жінки, а з ними й Уїнона та Унтшіда, працювали на площі. Бізонячі шкури очищали від решток м'яса й розпинали для просушування; частину м'яса щільно загортали у шкури, щоб закопати в холодну землю; другу частину різали тоненькими смужками і розвішували на довгих мотузках з бізонячих кишок, щоб висушити на вітрі. Багата здобич завдала роботи усім. Збереження м'яса, розподіл шкур для виготовлення одягу, щитів і будування наметів, а також використання кісток — все це провадилось за рішенням учасників ради. Малу дичину кожний міг споживати в своєму наметі, як йому завгодно, хоча й про неї він повинен був повідомити раду племені. А бізони, священні тварини і життєва основа мисливського племені, споживались за загальною ухвалою; до того ж індійці, що вели незалежний спосіб життя, ніколи не вбивали більше, ніж було потрібно для племені.

Поки замислений Шеф де Лю в думці порівнював життя червоношкірих і білих, його несподівано відвідала маленька дівчинка. Тендітному створінню, на плечі якого сиділа приручена білочка, певно, було близько восьми років, і скоро мав настати кінець його дитинству. Дівчинка не була гарною, але очі її світилися розумом. Не звернувши на делавара жодної уваги, вона, ніби у себе вдома, почала виймати із згортка викроєні для мисливської куртки шматки шкури, потім заходилася старанно й проворно шити. Хутко миготіло в її руках кістяне шило з довгою жилою замість нитки. Лише коли надворі з'явився хлопець з луком і стрілою в руці, дівчина відірвалась од роботи.

— Гапеда-Гребінник — син Чорного Сокола! — гукнула вона. — Добре влучали твої стріли? Чи, може, Молоді Собаки посміялися з тебе?

Хлопець зупинився і зазирнув у намет.

— Мої стріли завжди влучають добре. Молоді Собаки обрали Часке й мене своїми ватажками! — одказав він хвастовито, проте вирішив увійти у тіпі.

Делавар відразу ж збагнув, кого хлопець мав на увазі. У всіх індійських племенах існували різні союзи: військові, як, наприклад, вже згадуваний союз Червоних Оленів, союзи чаклунів, жіночі, дівочі та хлоп'ячі союзи. Не могло бути й сумніву, що Гапеда належав до союзу Молодих Собак і вважав за велику честь для себе бути обраним його ватажком.

Слово «собака» не означає в індійців чогось образливого. Цього значення надають йому тільки білі.

Пролунали постріли. Одразу урвалась розмова між жінками, що працювали на площі. Всі прислухалися. Шеф де Лю і двоє дітей також напружили слух. Глибока тиша вмить запанувала в таборі, і тим сильнішим було враження, коли загуркотів залп.

— Далеко звідси, — спокійно промовив делавар і звернувся до хлопця, якого дівчинка назвала Гапедою, сином Чорного Сокола:

— Чи можеш ти сказати, хто стріляв?

— Так, звичайно, — почулась упевнена відповідь одинадцятирічного хлопчика. — Стріляли білі люди, що шукають золота. Сьогодні вранці Токай-іхто з нашими воїнами вирушив проти них. Там десять білих людей, і вуха Вовчого Вождя з племені делаварів, певно, теж почули, що відразу пролунало близько десяти пострілів. Це мазаваки[8] білих. Куль Ведмежого братства шкода для цих брудних пацюків. Ми проженемо їх стрілами.

— Хуг! — вигукнула маленька дівчинка. — Авжеж, наших куль шкода для них, і хоч би Моніто приніс нам сто таємничих залізяк, то й тоді ми не стрілятимемо з них у цих койотів.

Шеф де Лю прислухався. Моніто? Так звали знаменитого контрабандиста, що постачав зброю. і якого навряд чи хто й бачив, хоч з ім'ям його були пов'язані розповіді про найсміливіші контрабандистські махінації.

— Замовкни, — суворо наказав Гапеда малій. — Що ти верзеш? Ти ж з намету зрадниць! — Хлопець вийшов.

Дівчинка низько схилила голову; вона знову почала шити, але в її очах блищали приховані сльози. Чи взяла вона так близько до серця докір, що розбовкала у присутності чужинця про зв'язок Ведмежого братства з контрабандистом? Чи за докором Гапеди крилось щось більше? Що означали слова «з намету зрадниць?» Шеф де Лю уважніше поглянув на дівчинку. Йому здалося, що між нею і Хитрим Бобром є якась родинна схожість. Чи вона часом не з намету семи жінок Чапи?

— Ти не зрадниця, — втішив Шеф де Лю дівчинку. — Мій язик мовчатиме.

Дівчинка з полегшенням підвела очі.

— Цю куртку я шию для Шефа де Лю, — сказала вона. — Я хочу пошити її дуже гарно, аби жінки уатшітшун не могли сказати, що дівчата дакотів нічого не вміють. Мене звати Грозова Хмара.

— Куди братися білим дівчатам до червоношкірих! — переконливо сказав делавар і при цьому подумав про Кет, яка більше, ніж удвічі старша за Грозову Хмару і не вміє пошити собі сукню. — В уатшітшун є воїни, що шиють спіднички для маленьких дівчаток, — повідомив він.

Грозова Хмара дзвінко розсміялась.

— Білі взагалі дуже чудні люди, — зауважила вона, — Мій дядько, Хитрий Бобер, розповідав мені, що вони носять на головах перевернуті горщики і вішають над головою вогонь. — Грозова Хмара, певно, мала на увазі капелюхи і лампи.

— Так, це правда. Хитрий Бобер — брат матері Грозової Хмари? В такому разі, в тебе дуже хоробрий дядько.

— Він хоробрий, і я його дуже люблю. Тому я часто журюся, що ворожий дух, який оселився в матері моєї матері, завдає йому багато лиха. Чи вміє Шеф де Лю розмовляти з духами?

— Ні.

Грозова Хмара зітхнула. Здається, вона відчувала велике довір'я до гостя, і Шеф де Лю радів з цього. Хоч у маленької дівчинки він заслужив визнання.

— Гавандшіта, наш великий чаклун, теж не може приборкати злий дух, що оселився в нашому наметі, — виливала свою душу Грозова Хмара. — Цей дух багато бреше, він завжди каже, що дакотів буде переможено. Але це неправда. Брехливий дух вже бив мене, коли я суперечила йому. Хоч ти, певно, добре знаєш, що з жодним хлопцем чи дівчинкою дакотів ніколи не траплялось, щоб їх били.

Шеф де Лю відчув пекучий сором, бо подумав про побої, яких йому доводилось зазнавати від білих людей. Йому стало шкода Грозової Хмари. Тепер він зрозумів, чому Гапеда говорив про «намет зрадниць». Хоч делавар і був переконаний, що песимістично настроєна бабуня з намету Бобра вірніше провіщала кінець війни, ніж гостроокий Гавандшіта, проте Боброві і його маленькій небозі, певно, важко жити поряд з душевнохворою. Всі прояви божевілля та інших важких нервових недуг індійці вважали за діяння особливих духів і обходилися з такими хворими з винятковим терпінням.

Грозова Хмара мовчки шила далі. Стіни намету були підняті, і Шеф де Лю бачив над вершинами Скелястих гір вечірнє сонце. Жінки на площі вже скінчили роботу. Сестра вождя і стара Унтшіда повернулися в намет. Делавару і подали чудову вечерю з бізонячого мозку та нирок. Обоє верхових коней, яких пригнали з пасовиська і припнули біля намету, ніжно поклали голови на шию один одному. Своєрідний ритмічний спів індійців знову залунав у селищі і по всій прерії.

Токай-іхто ще не повернувся, і Уїнона та Унтшіда не лягали спати. З прихованим острахом чекали вони кінця бою і повернення вождя.

Вже зовсім стемніло. Цілковита тиша запала в таборі, коли нарешті здалеку долинув гучний переможний клич. Жінки вибігли надвір, собаки заскавчали. Незабаром до селища повернулись Токай-іхто і Чорний Сокіл з своїм маленьким загоном.

Четансапа вів. коня без вершника, а Бобер віз на своєму мустангові важкопораненого. Делавар не міг устежити за всіма подробицями наступних подій. Він бачив, як звідусіль збіглися чоловіки й жінки і з'юрмилися навколо воїнів, чув вигуки помсти та жалібні зойки, коли селище впізнало-в смертельно пораненому хороброго молодого воїна племені. Глухі звуки почулися в нічній тиші; вони неслись з намету чаклуна. Селище чекало, що Гавандшіта, чаклун, зробить, чудо і врятує від смерті воїна, що зійшов кров'ю. Із чаклунського намету вийшла закутана постать. Делаварові лише час від часу крізь щільне коло жителів селища вдавалось розпізнати танцюючу тінь. Гучна стукотнява, незрозумілі звуки супроводили таємниче дійство. Здавалося, неначе Гавандшіта шарпав умираючого на всі боки, а тоді тінь старого чаклуна з сивим, навіть вночі вилискуючим волоссям знову зникла в «зачарованому наметі».

Молодий воїн помер. Загорнутого в ковдру, його поклали на ноші: за індійським звичаєм, земля не повинна торкатися мерця. Перед наметом його батька друзі й родичі почали тужливий жалібний спів. Він мав тривати цілу ніч.

У супроводі собаки, що заливався радісним гавкотом, Токай-іхто увійшов до свого намету. На ньому також було знати сліди важкого бою. Скуйовджене чорне волосся спадало вождеві на голі плечі, а сам він був геть вкритий пилом, забризканий кров'ю, з рани на лівому плечі сочилася кров.

Вождь зараз же наблизився до свого гостя, привітав його і з розважливою ввічливістю спитав про самопочуття. Лише тоді він дозволив Уїноні потурбуватись про його власну рану.

— Перев'яжи, та й годі, — сказав він, — це випадкова куля застряла в м'ясі. Я вирізав її.

Дівчина приготувала широку ликову повязку і, змочивши її, наклала на руку. Висихаючи, ці пов'язки щільно прилягають до рани і не сповзають. Коли перев'язку було зроблено, Токай-іхто ведмежим жиром стер з себе пил і кров і надів нові гамаші. Поки Уїнона настромляла на рожен шматок бізонячого м'яса, він сів біля вогню і набив люльку.

Шеф де Лю вивчав обличчя дакоти. Незважаючи на поранення і напруження сьогоднішнього дня, на цій людині не було знати жодних слідів утоми.

Поки м'ясо смажилося, вождь коротко розповів гостеві про події. В кінному бою він відрізав шукачам золота» дорогу до Скелястих гір і до табору, розсіяв їх, розігнав, а кількох убив.

— Здобич непогана, — закінчив Токай-іхто свою скупу розповідь. — Рушниці, револьвери та боєприпаси.

Вождь проковтнув дим люльки, і обличчя його враз похмурніло.

— Цих уатшітшун прогнали, — сказав він. — Коли ж прийдуть інші?

— Інші? Цього я не можу сказати, — відповів Шеф де Лю здавленим голосом. — Але я знаю одне: скільки б Токай-іхто не проганяв білу людину, щоразу знайдеться інша, яка знову прийде… Їх безліч, і боротьба з ними марна навіть і для такого великого вождя, як Токай-іхто. Навіть чарівна сила Татанка-йотанка не переможе білих людей. Гавандшіта помиляється, духи обманюють його. Дакоти не переможуть.

— Я знаю це, — сказав дакота.

— Чому ж тоді воює Токай-іхто?

— Гавандшіта сказав нашим людям, що вони переможуть, і збори ради вирішили, що Ведмеже братство разом з нашим великим вождем Тасунке-вітко і Червоною Хмарою розпочне боротьбу, якій допомагатиме своїми таїнствами Татанка-йотанка. Один дакота легко вб'є п'ятдесят довгих ножів, коли вистежить їх у преріях або в лісах. Нашим воїнам важко збагнути, чому вони не можуть знову прогнати уатшітшун з країни своїх батьків.

— Але Токай-іхто знає уатшітшун, їхню кількість і зброю. Чому він не порадить укласти мир?

Військовий вождь подивився на делавара довгим і проникливим поглядом. Спершу здалося, що цим мовчазним поглядом він хоче відповісти на питання, але згодом Токай-іхто знову заговорив.

— Чому воює Шеф де Лю? Чому воює він на боці людей, які завжди переслідували його плем'я і виганяли звідусіль? — В цьому питанні не відчувалось глуму або докору, в ньому звучала лише допитлива серйозність.

— Я служу довгим ножам, бо боротьба є для мене єдиним засобом, щоб бути вільним і жити по-своєму, — виправдувався делавар перед дакотою і перед самим собою.

— Але й червоношкірі приймають до себе червоношкірих як бойових братів. І для дакотів боротьба є єдиним шляхом до волі. Ще ніколи не був червоношкірий слугою червоношкірого, а тепер ми мусимо стати слугами білих людей? Шеф де Лю не служив би нам. Він був би нашим братом.

Делавар опустив очі.

— Я присягнув на вірність Самуїлу Сміту.

Вираз обличчя вождя враз змінився. Розмова обірвалась. Токай-іхто почав їсти свій пемікан. Після тривалої мовчанки Шеф де Лю знову заговорив, згадавши сьогоднішню розповідь дакоти.

— У вождя Ведмежого братства багато таємничого заліза, він може забезпечити ним воїнів інших братств дакотів, і це принесе йому нову славу. Сімдесят рушниць він забрав у нас, кілька в гамбузінос[9], а скільки ще привезе йому чародій Моніто!

— Моніто? — повторив вождь. — Наші очі побачать його, він прийде у цей намет. Що думає про це Шеф де Лю? Його язик вміє мовчати?

Делавар добре зрозумів питання дакоти. Шеф де Лю служив білим. Очевидно, Токай-іхто мав намір домовитись у своєму наметі про закупку значної партії контрабандної Зброї, про що, звичайно, його вороги не повинні були нічого Знати.

— Язик Шефа де Лю мовчатиме. Тобіас і Шеф де Лю — різні люди. Вони не розмовляють один з одним.

— Гаразд, тоді Шеф де Лю побачить у моєму наметі Моніто.

Біля входу в намет з'явився Четансапа.

— Прийшов наш розвідник Татокано, — доповів він. — Чи хоче Токай-іхто говорити з ним? Він має дещо повідомити про Моніто.

Вождь кивнув на знак згоди, і Чорний Сокіл зник. Незабаром до намету увійшов молодий воїн.

— Моніто, певно, прибуде завтра вночі, — повідомив він. — З ним ідуть п'ятнадцять чоловіків і тридцять мулів. Він високий і кремезний, його обличчя закриває шкіра, в якій прорізано дві щілинки для очей. Один з його людей, маленький на зріст, поскакав ще з якимсь другим вперед, щоб швидше дістатися до наших наметів. Вони ще сьогодні вночі мають прибути до нас.

— Нехай гінців Моніто приведуть до мене, тільки-но вони приїдуть. Чужинці не повинні бачити, що в наших наметах так мало воїнів. Вони не знають їх, і нехай кожний воїн якомога частіше заходить до намету, щоб увести їх в оману.

Одержавши накази від вождя, молодий розвідник пішов.

Токай-іхто, попоївши, взяв люльку і сів біля вогню, очікуючи гостей, про яких йому щойно сповістили. Уїнона вже знову готувала їжу.

Шеф де Лю то куняв на своєму ложі, то думав про новину, принесену розвідниками; він знав, що, можливо, ще довго доведеться чекати, і намагався згаяти час, розглядаючи трофеї вождя, розвішані на жердинах. Найбільше приваблювала до себе фантазію запального мисливця-делавара шкура ведмедя грізлі. В уявленнях індійців ведмідь відігравав особливу роль. Для червоношкірої людини він був істотою, наділеною мало не людським розумом, навколо якої виникало безліч легенд та міфів. Шеф де Лю знав, що, за уявленням Ведмежого братства, їхній рід вождів походить від таємничої ведмедиці первісних часів. Батько Токай-іхто Маттотаупа вважав ведмедя своїм особистим тотемом, своїм духом-охоронцем, символом життя і, за звичаями дакотів, завжди носив на грудях у шкіряному мішечку маленькі препаровані шматочки тіла цієї тварини. Це був його талісман, його таємниця і надія.

У минулі роки біля табірних вогнищ багато розповідали про вдале полювання Маттотаупи на ведмедя; шкура на жердині намету свідчила про його наслідки.

Токай-іхто помітив, що погляд його гостя прикутий до цього трофея.

— Цей ведмідь був, певно, величезним звіром, якого мені ще ніколи не доводилося зустрічати! — промовив делавар, відірвавшись од своїх думок.

— Найбільший ведмідь з усіх, що мені теж будь-коли траплялись! — підтвердив вождь. — Дванадцять років тому, коли я був ще хлопцем, він близько підійшов до наших наметів, і Маттотаупа вбив його.

По очах Шефа де Лю видно було, що йому хотілось почути з уст самого Токай-іхто історію полювання, про яке ходило стільки чуток. Молодий вождь повагом продовжував розповідати:

— Зима тоді стояла сувора й довга, і сніг ще не зовсім розтав, коли ведмеді попрокидалися після зимової сплячки. Вони наважувались підходити близько до наших тіпі й до коней. Трьох мустангів розірвав і зжер ведмідь, а потім напав на брата мого батька і роздер його. Тоді пішов на нього мій батько. Він заприсягнувся вбити звіра списом загиблого брата. Ніякої іншої зброї він не взяв з собою.

— Це сміливо, дуже сміливо. Адже сірий ведмідь най небезпечний хижак прерій і Скелястих гір.

— Це було справді сміливо. Маттотаупа вважався най кращим мисливцем, якого я будь-коли зустрічав.

— Крім Токай-іхто, вождя племені дакотів.

Вождь якось дивно усміхнувся.

— Не знаю. Мої руки не задушили ще жодного грізлі.

— Не задушили?

— Так, не задушили.

Повторивши ці слова, вождь, здавалось, вагався, чи варто розповідати далі. Шеф де Лю не насмілювався наполягати, але підвів голову і очікуюче дивився на дакоту, щ сидів біля вогню.

— Я б розреготався, коли б почув од білих людей, що вони убили ведмедя грізлі без зброї. Але Токай-іхто червоношкірий, він не брехатиме.

— Шеф де Лю теж знає уатшітшун! — сказав вождь. — Вони брешуть залюбки.

— Це правда.

— У воїнів Ведмежого братства існує союз, що каже лише правду. До нього належать наші старі й поважні чоловіки, і мій батько казав, що вони можуть чарами убити брехливу людину. Але на уатшітшун ці чари, мабуть, зовсім не діють. Вони брешуть і зраджують; вони обдурили мого батька, і мені здається, що й цього разу вони не додержать свого слова і посадять мене у в'язницю, коли я прибуду до них у форт.

— Ти мусиш триматися Самуїла Сміта, — порадив розвідник.

— Так, він справляє враження щирої людини, хоч і не навидить червоношкірих. Він прострелив руку підступному Роучу.

Відхилившись від попередньої теми, вождь мимохіть порушив дуже важливе для нього питання, а тоді знов зібрався з думками і продовжив розповідь про полювання на ведмедя:

— Маттотаупа задушив ведмедя. Я бачив цей подвиг на власні очі.

— Коли Токай-іхто був ще хлопцем?

— Хлопцем дванадцяти років, як я вже казав. Вождь вів далі:

— Ми пішли разом з батьком. Маттотаупа хотів мене дечого навчити і взяв з собою. Ведмідь вже відійшов о табору, і ми шукали його сліди. Одного ранку ми знайшли його. Він заховався в чагарнику на березі Bear-Creek[10] і жер труп дикого коня.

Вождь перейшов з діалекту дакотів на прикордонну мову, якою Шеф де Лю володів краще. А сам Токай-іхто досить довго жив біля кордону і знав цю мову, як свою рідну.

— Адже в чагарнику Маттотаупа із списом не міг підступити до звіра!

— Батько звелів мені побігти вздовж струмка і назбирати камінців. Я мав шпурляти ними у ведмедя, щоб роздратувати його і виманити з кущів.

— Батько Токай-іхто забагато вимагав від дванадцятирічного хлопця. Дратування ведмедя — це справа дорослих чоловіків.

— Це змушений був визнати і сам Маттотаупа, бо я допустився помилки під час свого першого полювання на грізлі. Коли я почав шпурляти камінці в кущі, ведмідь не звернув на це жодної уваги. Я підійшов ближче, щоб краще поцілити.

— Хлопець не може кинути далеко!

— Ні. Я підійшов до чагарника на відстань тридцяти кроків. З-за гілок чувся хрускіт — сірий трощив кінські кістки. Крізь кущі було видно його спину і гостру морду. Мені стало соромно, що я так довго не можу роздратувати його, і тоді я замірився найбільшим камінцем в морду. Я влучив, ведмідь кинув їсти і трохи проповз уперед на кінському трупі, так що з-за кущів виткнулася його голова і передні лапи. Кілька гілок зломилося під його вагою, і він сердито заурчав. Я збагнув, що треба примусити ведмедя звестися на лапи, інакше мій батько не зможе влучити йому і» серце. Але мужність трохи зрадила мене, і я оглянувся, щоб переконатись, чи Маттотаупа далеко від мене.

— Твій батько сховався?

— Він лежав, розпластавшись у траві, за маленьким пагорком. Ведмідь ще не помітив його. Я відразу посмілішав, коли побачив батька так близько біля себе, і шпурнув у голову ведмедя усі камінці, що були в мене. Він знову заурчав і запирхав.

— І вийшов?

— Ні, він чекав, чи й далі я жбурлятиму камінці і заважатиму йому, але, побачивши, що я стою з порожніми руками, він перестав звертати на мене увагу і знову заходився їсти.

— Спокійна й розумна душа жила в цій тварині, душа великого воїна. Що ж ти зробив?

— Я витягнув ніж і пішов на нього.

— Всі добрі духи охороняли тебе, коли ти сидиш тепер живий у своєму наметі.

Вождь усміхнувся і кивнув головою.

— Я зважився на більше, аніж дозволяли мої сили. Коли я кинувся на ведмедя, він підвівся далеко швидше, ніж я сподівався, і пішов назустріч, щоб звалити мене лапою. Я був малий, і тому він видався мені дуже великим, і його гарчання страшенно злякало мене.

— Ти втік?

— Так, мушу признатися одверто. Я кинув у нього ножем, але тільки злегка поранив і, повернувшись, кинувся тікати до батька. Але поранений розлючений звір перетяв мені шлях. Мій батько зірвався на рівні й заревів, аби відвернути увагу ведмедя, і, як він пізніше мені розповідав, також метнув свого списа, але ведмідь зламав його.

— Тобі вдалося сховатись?

— Ні. Та я більше і не хотів цього робити. Почувши батьків голос, я став проти ведмедя, що звівся на задні лапи. Я не сягав і до половини здоровенного звіра, але вдарив томагавком по лапі, яку він заніс над моєю головою, і поранив її. Коли він замірився на мене другою лапою, його ззаду схопили дві руки.

— Маттотаупи!

— Так, мого батька. Він кинувся, ще не усвідомлюючи, як зможе допомогти мені без зброї. Він вп'явся обома руками в шию могутнього звіра і притис його до голих грудей. Хоча Маттотаупа був велетнем, проте ведмідь був вищий за нього. Почалася страшна боротьба. Ведмідь тупав і пирхав, дряпався і бив непораненою лапою, намагаючись повалити мого батька. М'язи Маттотаупи надулися тугими вузлами, жили набрякли, очі налилися кров'ю, а з рота бризкала піна. Мені перехопило подих від цього видовища, і я знову замахнувся, щоб ударити ведмедя сокирою, але Маттотаупа заборонив мені. Здавалося, боротьба триватиме без кінця. Тварина і вождь шарпали одне одного на всі боки, сопіли, і з мого батька струмками лився піт. Що міцніше стискалися його руки навколо горлянки ведмедя, то більше той скаженів. Ти ж знаєш, що грізлі сильний і витривалий.

— Певно, навіть сильніший і витриваліший за бика. Розповідай далі, вождь!

— Боротьба наближається до кінця. Лапи ведмедя забили млявіше, маленькі очиці закотилися, товстий і довгий язик вивалився з пащі, і, зрештою, звір грюкнувся на землю. Мій батько упав разом з ним і лежав у траві. Сили його вичерпалися, і я вже подумав, що він мертвий. Але коли я став біля нього навколішки, він схопив мене за руку, а незабаром уже звівся на ноги і сміявся, хоча кров ще неспокійно пульсувала в його жилах і текла з ран. Він не дорікав мені, а навіть похвалив за те, що я томагавком покалічив ведмедеві лапу. Коли мій батько покурив і напився з потоку, ми потягли грізлі до табору. Це була остання здобич, яку приніс Маттотаупа додому. Повернувшись до наметів, він застав у своєму тіпі гостя, якого звали Червоний Лис, і той привітав його чарівною водою…

Оповідач урвав мову. Він перевів погляд з Шефа де Лю на мерехтливе полум'я, і в очах його спалахнула смертельна ненависть.

— Настане день, коли я його задушу, — стиха промовив він.

Делавар відчув похмурий настрій вождя і замовк.

Тільки вогонь потріскував у наметі, кидаючи миготливі відблиски на високі шкіряні стіни і звисаючу ведмежу шкуру.

В ЗГУБНИХ ЛАБЕТАХ ЛИХВАРСТВА

В наметі стояла німа тиша. Вождь ніби забув про свого гостя. Жінки мовчки вийшли з глибини намету, щоб повернути рожна над вогнищем І підкласти у полум'я дрова. Шеф де Лю поринув у свої думки. Йому здавалося, що цього вечора Уїнона була ще сумнішою і відлюднішою, ніж звичайно. Розповідь вождя розворушила спогади про день, який став причиною нещастя і ганьби, що ціле десятиліття тяжіли над гордим родом.

Язики полум'я лизали рожна в тому самому наметі, н якому Маттотаупа колись звелів засмажити ведмежі лапи для себе і для гостя, що привіз йому багато чарівної води.

Шеф де Лю здригнувся. Знадвору долинув шум. Вхід до намету широко розкрився, і знову з'явився Чорний Сокіл.

— Ха! — зареготав він, коли Токай-іхто подав йому знак говорити.

— Ми привели цього чоловіка… цього чоловіка… але Токай-іхто сам побачить. Це гонець Моніто. Якщо Моніто схожий на нього — ну, то нехай продає нам усю свою зброю, бо він однаково не зможе користуватись нею! Чи прийме вождь біля свого вогнища цю рибину, що прибилась до нашого берега? Та навряд чи гідна вона намету вождя!

Токай-іхто на мить замислився.

— Чи знає він що-небудь?

— Можливо!

— Тоді веди його сюди.

Чорний Сокіл пішов і зараз же повернувся з надзвичайно дивним створінням. Шеф де Лю ще ніколи не бачив нічого подібного в преріях і здивовано позирав з свого ложа на нового гостя.

Чоловік, якого привели, був зовсім маленький, наче карлик. Його строкатий брудний одяг являв собою дивне поєднання скнарості й марнотратства і різко контрастував з сірою блідістю химерного обличчя. Голова в нього була велика з випнутим далеко назад черепом. Просто з великого опуклого лоба стирчав гострий ніс, що низько звисав над, маленьким ротом. Очиці чоловічка неспокійно бігали довкола.

Четансапа підвів створіння до вогнища і знаком запропонував йому там сісти. Розцяцькований карлик, тремтячи усім тілом від холоду, сів навпочіпки біля вогню.

— Яка жахлива ця прерія! — вигукнув він. — Просто жахлива! Три тижні ми в дорозі. Три тижні! Ми їхали з півдня! І все-таки було холодно. Я весь час мерзнув. А потім блював! Від мене лишилась тільки половина. Я не розумію, як тільки тут живуть люди. А мій кінь — це справжній диявол!

— Співчуваю, — холодно відказав Токай-іхто.

— Білій людині рідко траплялась така смирна кобила, на якій вона приїхала до нашого табору? — поцікавився Чорний Сокіл.

— О боже! Смирна кобила! — скрикнув малий. — Я ненавиджу її! Спереду вона кусається, ззаду хвицається, а посередині слизька! Не знаю, як і всидіти на ній! І як це вам, власне, вдається завжди триматися зверху на своїх диких жеребцях?

Токай-іхто всміхнувся.

— Не знаю, — щиро сказав він. — Я не міг би впасти з коня. І моїм воїнам це було б у дивовижу.

— Отож-бо й є! — скиглив малий, усе ще тремтячи від холоду. — Ви народилися разом із своїми чотириногими дияволами. А я? А я? І чого це надало мені їхати сюди верхи? Верхи! Мушу тобі сказати, вождь Токай, чи як ти там звешся, що є в світі кращі речі, ніж верхова їзда і стрілянина.

Дакота, певне, був про це іншої думки, але чемність не дозволяла йому суперечити своєму гостеві.

— Отже, з людей, які стріляють, немає ніякої користі, якщо вони й мають намір купувати зброю в Моніто? — лише спитав він.

— Моніто? — гнівно вигукнув малий. — Стережися, червоношкірий, обзивати людину, що привезе тобі зброю, «Мавпочкою». Пако Бакеріко приїде до тебе, розумієш?! Пако Бакеріко!

Токай-іхто тим часом набив маленьку люльку, запалив її і подав гостеві. Певно, вождь не мав бажання покурити з ним на знак привітання з одної люльки.

Карлик заперечливо махнув рукою з довгими сухими пальцями.

— Я не курю! І не їстиму нічого! Нічого! Нічого! Мені дуже погано. Я поїхав уперед, щоб врешті знайти спокій і тепло.

Він витягнув хутро, на якому сидів, і загорнувся в нього.

— Пако Бакеріко із зброєю та мулами знаходиться ще далеко звідси? — почав розпитувати його вождь.

— Бакеріко? Хіба ти не знаєш, червоношкірий, що Бакеріко — це я? Я!

Обличчя вождя спалахнуло гнівом. Він глянув на Че-тансапу.

— Я не вірив, що ця напіврозчавлена жаба Бакеріко-Моніто, — гостро відказав той. — За донесенням нашого розвідника Татокано, біля мулів розпоряджалась інша людина — з маскою на обличчі.

— О! — скрикнув карлик. — Розпоряджався інший! Так, цей брутальний падлюка, цей степовий вовк — бодай би роздерли його ведмеді й зжерли шуліки! Це виродок прерій — він потягнув мене сюди, і навіщо тільки я йому повірив! Я знаю, він хоче мене вбити! Ой, як мені погано! — Малий ухопився обома руками за живіт, відкинув хутро, в яке встиг загорнутись, і прожогом вибіг з намету. Чорний Сокіл глузливо зареготав.

— Моніто! — сказав він. — Мавпочка, на яку чекало плем'я дакотів! Справді, цей чоловік добре робив, що до сьогодні нікому не показувався на очі. Може, зброя його виявиться трохи кращою, ніж він сам!

Токай-іхто не сміявся. Він дивився на вогонь, де смажилось бізоняче м’ясо, від якого відмовився Моніто.

— Що думає про це Шеф де Лю? — спитав він. — Шеф де Лю теж знає уатшітшун.

Делавар зморщив лоба.

— Мене не дивує, що цей чоловік, якого звуть Бакеріко-Моніто, досі жив по містах і ховався від людей. Мене дивує лише те, що він тепер приїхав сюди, і це, мабуть, дивує і самого Мавпочку. Той інший, у масці, умовив його. Хто ця людина? Слід було б довідатись про те!

— Так, хто ця людина? — звертаючись до Четансапи, повторив вождь питання делавара.

Воїн знизав плечима.

— Біла людина, дуже висока на зріст і кремезна. Татокано гадав, що це і є Моніто.

— То нехай Чорний Сокіл сам зараз сідає на мустанга і скаче назустріч вигаданому Бакеріко, що супроводить мулів із зброєю, і все розвідає про нього.

Молодший вождь відразу скорився наказові.

Трохи згодом знову з'явився кумедно вдягнений чоловік. Він скоріше вповз, ніж увійшов, ліг на своє місце біля вогню і загорнувся в хутра.

— Холодно! — бурмотів він, трясучись. — Який же я дурень! Дурень!

Він кілька разів ляснув себе долонею по лобі.

— Авжеж, дурень, — підтвердив Токай-іхто. — Чому Бакеріко і цю справу не обладнав так само, як і всі попередні? Чому він не лишився вдома і не послав своїх уповноважених?

Малий начебто не розчув того, що сказав вождь.

— Дурень! Дурень! — лише повторював він. — Я багатий, чого мені тут шукать? Проклятий пес! Він хоче мене вбити!

— У наметі Токай-іхто нікого не вбивають, — гостро зауважив вождь. — Я даю слово Пако Бакеріко, що ні його самого, ні його людей тут і пальцем ніхто не зачепить.

— Ох! Яка мені буде користь з твого слова, коли я вмру! Ти нічого не знаєш. Усе моє тіло корчиться, ноги корчаться, плечі корчаться, навіть волосся корчиться від болю. В тебе ніколи не фолів живіт? Ні? Тоді ти нічого не знаєш! Я вмру тут. Так, я хочу вмерти. Ти, може, гадаєш, що я ще раз поїду на цій кобилі назад через прерії? Ні, о ні. Краще вже я тут помру!

— А чи не відкриєш ти мені перед смертю таємницю, якою принадою цей чортів пес заманив тебе у прерії і чому він хоче тебе вбити?

Моніто застогнав, а тоді рвучко підвів голову, зиркнув на вождя дивним поглядом і якось дивно мекнув.

— Ні, — захихотів він, — ні, цього я тобі не скажу. Нехай він сам побачить, чого доможеться, — нехай він сам подивиться! — І малий знову захихотів і тихенько замекав, так що кінчик його довгого носа затрусився над ротом.

Делавар відчув справжню відразу, дивлячись, як оте огидне створіння, хихочучи, знову відкинуло набік хутро, підійшло до вождя і фамільярно поплескало його по плечу своїми довгими пальцями.

Вождь вийняв люльку з рота і глянув на причепу, як на павука, немов вагаючись, чи розтоптати його, чи жбурнути геть.

— По правді кажучи, йому зовсім не хотілося бачити мене тут! — прошепотів Мавпочка до дакоти. — Він збирався сам обладнати і цю справу. Двісті гвинтівок ти хотів мати, вождь? Я можу дати тобі триста, триста нових армійських гвинтівок, і вдосталь патронів до них, розумієш? Моє ім'я Бакеріко! «Триста, — сказав клятий пес, — дай йому триста, він добре заплатить! Я перевезу сам, — сказав клятий пес, — заплачу тобі готівкою і перевезу, увесь риск беру на себе, але дай йому триста!» Чого я маю давати триста. Клятий пес хитрий, але Бакеріко ще хитріший. «Триста, — сказав я, — гаразд, нехай буде триста, але тоді я сам поїду із зброєю, навіть коли там одубію. Я хочу знати, скільки заплатять за них. Гаразд. Я поїду», — сказав я — і поїхав. Але тоді, не тямлячи себе від люті, він зник і покинув мене самого. Лише чотири дні тому він раптом знову об'явився і поводився так, ніби зброя і прерії належать йому. Чортяка він — от хто!..

Вождь підвівся, звільнившись від павучих пальців, що торкались його.

— Триста, гаразд. Яку ціну ти вимагаєш? Малий пронизливо засміявся.

— Ти ще почуєш про це, червоношкірий!

В душі Шефа де Лю все перевернулось. Звичайна лихварська гра! Індійці, що не вміли самі виробляти вогнепальної зброї, змушені були у воєнний час вдаватися до грабунку або контрабанди. Під час війни з індійцями уряд якнайсуворіше забороняв продавати їм зброю. Але, незважаючи на заборону, торговці набивали собі кишені, збуваючи індійцям за лихварську ціну стару, почасти непридатну зброю. Але триста нових армійських гвинтівок? Або це величезне шахрайство, — подумав Шеф де Лю, — або нечувана махінація? Яку ж ціну захоче цей павук виссати з своєї жертви?

Малий знову заойкав, ухопився за живіт і вдруге вибіг з намету. Огітіка, великий чорний пес, люто загавкав на нього, вважаючи справжнім неподобством поведінку нового мешканця намету.

Моніто повернувся назад після своєї нічної прогулянки: кінчик його носа аж позеленів від холоду. На знак вождя до нього підійшла стара Унтшіда. Вона загорнула чоловічка в ковдри і хутра і, мов оберемок, з якого лише стирчала кумедна голова, підсунула ближче до вогню.

Вождь мовчки курив і, здавалось, не мав бажання повертатись до перерваної розмови. Моніто теж більше не проказав ні слова, він був заклопотаний лише тим, щоб найщільиіше натягти на себе ковдри та хутра. Нарешті вождь подав знак усім лягать спати; він, певно, був дуже стомлений, хоч і намагався це приховати.

Вогонь знову пригасили і приготували постелі. Моніто теж дали триніжок, з якого, замість подушок, звисали лозяні плетінки.

Шеф де Лю куняв у темряві з розплющеними очима. Пролежавши цілий день, він не відчував втоми. В його уяві поставали питання, викликані прибуттям кумедного і разом з тим страшного Мавпочки та звісткою про людину в масці. Про останнього можна було почути щось певніше лише наступного вечора від Чорного Сокола, бо він, за повідомленням розвідника, ще знаходився далеко звідси. То був великий на зріст, дужий чоловік, що лише чотири дні тому повернувся до контрабандистів.

Поки делавар роздумував над цим, а інші мешканці намету рівномірним диханням доводили, що спокійно сплять, в темряві раптом пролунав писк: «Ой, гей!»

— Що сталося? — запитав Шеф де Лю карлика, не бажаючи, щоб той порушував спокій пораненого Токай-іхто.

— Тут протяг! — почулося з ковдр.

— Ти ж загорнутий, мов тюк бізонячого м'яса, — нелюб'язно відказав делавар. — Даси ти нам врешті спокій?

— Варвар! — прокаркало з ковдр. — Коли вже не вмієте ставити будинків, то чому принаймні вночі не закриваєте своїх наметів? Тягне, наче десятеро коней!

— Коли б тебе вже витягло звідси десятеро коней! їхня розмова розбудила інших мешканців.

Знову з'явилася одягнена Унтшіда.

— Опусти запону! — спокійно сказав Токай-іхто. Стара зробила, як було звелено.

— Моя білочко, — пробурмотіла вона тихенько на діалекті дакотів, — маленький щурячий хвостику! Спи спокійно і більше не ворушись.

— Що вона сказала? — гукнув Моніто до делавара.

— Щоб ти стулив свій яструбиний дзьоб!

— Яструбиний дзьоб? Ах ви ж, безсоромні! Хто, власне, збирається продати триста гвинтівок: я чи ви?

— Що він говорить? — лагідно спитала Унтшіда.

— Він шкодує, — переклав Шеф де Лю, — що заважає нам усім.

Стара тихенько погладжувала велику, вкриту ріденьким волоссям голову Моніто.

— Моя степова курочко, — промовила вона, — що маю я зробити, аби ти заснув?

— А тепер що вона каже? — допитувався Моніто.

— Вона любить тебе і хоче заколисати!

— А! Нарешті знайшлась хоч одна людська душа в цій прерії! Скажи їй, нехай вона посидить біля мене. Тут така нестерпна темрява, а я звик спати вночі при світлі! Чи не можна трохи більше роздмухати вогонь? Тут дуже холодно!

— Він просить, щоб ти роздмухала вогонь і гладила йому лисину, — переклав делавар.

Унтшіда розворушила пригаслий вогонь, подбавши, однак, про те, щоб у наметі було темно. Потім знову сіла біля невгомонного порушника спокою і почала терпляче гладити його по голові.

— Мій цуцику, — тихо заколисувала вона, — мій маленький полохливий койотику! Заспокойся, засни! Аби я могла, я б тебе отруїла, та не маю права! Ти можеш бути цілком спокійний!

— Вона говорить так лагідно, — пробурмотів Моніто з полегшенням. — Так приємно! Коли б я тільки міг усе це зрозуміти.

— Вона б посоромилась повторити тобі все, що каже зараз, коли б ти її розумів, — запевнив Шеф де Лю.

— Ти паршиве вовченя з гострими зубами, — промовляла далі Унтшіда тим же заколисуючим голосом, — чи закриєш ти нарешті свою смердючу пащеку, щоб ми могли заснути? Коли б я тільки могла встромити тобі в рота кляп! Та ба, вождь не дозволить мені це зробити! Ти важиш триста гвинтівок! Моя стрибаюча блішко! Я знаю, що мушу бути з тобою ласкава, як бізониха, що лиже своє теля. Заплющ очі, моє телятко, я оберігатиму твій сон, поки ми нарешті не здихаємось тебе!

Лагідний, заколисуючий голос Унтшіди, здавалось, справді вплинув на Мавпочку. Він замовк, і по деякому часі почулось його рівномірне дихання. Але це тривало недовго, бо малий почав хропти.

— Мій горщечку з салом, моя кулько з шпику! — зітхала Унтшіда. — Чи не піднімеш ти догори свої гострі щелепи, щоб у нашому наметі настав спокій?

Вона підсунула ближче триніжок, намагаючись підняти трохи вище голову карлика і припинити його хропіння. Але і це потривожило сон Моніто.

— Що ти робиш! — гнівно закаркав він. — Ну от, я й знову прокинувся! Ой, у мене знову заболів живіт! — сердито забурмотів Моніто.

— Що він каже! — боязко спитала Унтшіда делавара. — Що я маю зробити?

— В нього болить живіт! Унтшіда метнулась до Уїнони.

— Одягнись, моя дочко, — сказала вона, — н нагрій цій плішивій собаці камінь!

— Що вона говорить? — спитав Моніто.

— Вона принесе камінь, і якщо ти зараз не втихомиришся, розіб'є тобі ним голову! — неприязно відказав делавар.

— А-а-а! — заволав Моніто і з спритністю, якої не можна було чекати від нього, виплутався з ковдр, зірвався на ноги і, репетуючи, прожогом вибіг з намету. — Вбивають! — лементував він. — Рятуйте! Вбивають!

Для Огітіки, собаки, що вже кілька разів починав сердито гарчати, цього вже було занадто. Він теж скочив і кинувся слідом за карликом.

— Що сталося! — закричала нещасна Унтшіда і побігла з піднесеними руками слідом за Моніто і собакою. — Який сором! Шум у наметі вождя!

Огітіка враз сполошив усіх собак селища. Жахливий, схожий на вовче виття, гавкіт напівдиких собак змішався з пронизливим дискантом дрібних дзявкунів. У валування собачої зграї вривалося пройняте смертельним жахом благання Моніто про допомогу.

Шеф де Лю спробував підвестись, але Токай-іхто випередив його. Він миттю відкинув убік ковдру, швидко вибіг з намету, і знадвору почувся його владний голос:

— Спокійно!

Собача зграя теж начебто впізнала цей голос. Нічна симфонія чотириногих одразу стихла.

І лемент Моніто теж поступово вщух. Невдовзі Шеф де Лю побачив, що вхід до намету знову відкрився. Увійшла Унтшіда. Вона зловила втікача і несла його на своїх м'язистих худих руках, ніби добрий сторож, що заносить мавпу назад до клітки.

— Лягай, моя мізерна билинко, — шепотіла вона, знову загортаючи у хутра малого, що голосно стогнав.

Уїнона тим часом заходилася роздмухувати вогонь, так що мешканці намету вже могли розпізнати одне одного. Делавар, почуваючи свою провину, гулькнув під ковдру. Токай-іхто не кваплячись наблизився до Моніто.

— Ніхто не проб'є тобі голову, — пояснив він йому. — Тобі дадуть гарячий камінь, що грітиме тебе, і ти зможеш заснути. Хуг.

Нічим не виказуючи незадоволення, вождь повернувся до своєї постелі, де вже знову опинився Огітіка.

Уїнона вийшла разом з бабунею. Вона мала піти на берег у лазню і принести один з каменів, що лежали там. Незабаром дівчина повернулась з невеликим каменем і поклала його у вогнище.

— Ох! — зітхнув Моніто і по самі плечі натягнув хутряну ковдру. — Це божевільна країна з божевільними людьми і скаженими тваринами! Я думав, що пси вже розірвуть мене! Жах, просто жах! І жінки тут такі самісінькі, як і скрізь, справжні гадюки! Єдиний, хто має розум, це ти — вождь Токайєр! Гарячий камінь! Це винахід золотої душі. Дякую тобі! З тобою можна буде домовитись і про гвинтівки. Ти справжня людина!

— Що хочеш ти за свій товар? — спитав вождь начебто між іншим, звівши очі догори.

Малий захихотів.

— Нічого, крім можливості брати участь у справі. Я влаштую вам концесію.

Ці слова здалися делаварові, який знову визирнув з-під ковдри, загадковими, але вождь більше ні про що не питав, і ця розмова так і лишилась без пояснення.

Уїнона наглядала за каменем, і, коли він нагрівся, вийняла його, і, загорнувши, поклала біля довгоносого Моніто.

Мавпочка із задоволенням скрутився біля нього.

— Спи, мій яструбиний дзьобику, спи! — мурмотіла бабуня.

Цього разу умовляння, здається, вплинули, і в наметі вождя настав довгожданий спокій.

Наступний день минув для всіх у бездіяльності і душевній тривозі. Опівдні ще раз надійшла звістка, що валку контрабандистів слід чекати надвечір. Про людину в масці розвідник і тепер не міг повідомити нічого певного. А Чорний Сокіл ще не повернувся.

Шеф де Лю спробував було більше рухатись, але цим тільки завдав собі великого болю і облишив свій намір. Приречений на вимушене байдикування, він, покурюючи люльку, коротав час у всіляких марних думках і вирішив переконати Моніто, що не вилазив з ковдр біля вогнища, викупатись у лазні.

Малий уважно прислухався, зачувши слово — цілюще купання, бо взагалі для нього мало величезне значення все, що було пов'язане з його тілесним благополуччям. Лазня тут, У ЦІЙ варварській глушині. Це, певно, лише злий жарт бронзовошкірої людини з французьким ім'ям? Шеф де Лю запевнив його, що каже щиру правду; адже він і сам зараз слабує, а тому глибоко співчуває хворому і бажає йому швидкого одужання. Індійська лазня чудово обладнана, і він сам з охотою скористується нею, тільки-но матиме змогу.

— То це правда? — допитувався Моніто. — А як же обладнана ця лазня?

— Дуже зручно. Пако Бакеріко внесуть у корзині в паровий намет і разом з корзиною підвісять над розпеченими каменями. Гарячі камені поливатимуть водою, догори здійматиметься пара, і Бакеріко буде пітніти. Це дуже корисно для здоров'я. Червоношкірі приймають таку парову купель, коли їм доводиться довго пролежати під час полювання або на війні на холодній або вологій землі й усе тіло у них починає боліти. Моніто замислився.

— А після цього що? — спитав він нарешті. — Коли я вже спітнію? Чи добре мене обсушать ці гадюки у жіночій подобі?

— Це не потрібно. Бакеріко стрибне з парового намету в річку…

— О всемогутній! Ні! На таке я не згоден.

— Тоді тебе вкинуть…

— Щоб утопити і заморозити! Я ж не вмію плавати! І не можу терпіти холоду! Це не що інше, як новий план убивства!

Малий повернувся спиною до Шефа де Лю і ще довго мимрив собі під ніс щось невиразне.

Делавар дедалі більше дивувався з Мавпочки. В ньому начебто жило два духи — боязкий і пожадливий, і, коли він мав щось вирішити, перемагала пожадливість. Як же інакше можна було пояснити те, що він зважився на таку важку подорож у ненависні прерії?

Шефа де Лю спантеличило, що зброю відправили раніш, ніж домовились про ціну. Це суперечило всяким правилам у подібних справах, за якими від червоношкірих завжди вимагали гроші наперед. Що замишляють торговці?

Пополудні надійшло ще одне повідомлення розвідника, яке підтверджувало наближення ватаги контрабандистів. Токай-іхто наказав, щоб контрабандисти, коли прибудуть, склали вантаж у великому наметі для рад і самі там розмістились; лише чоловіка в масці вождь зажадав прийняти у власному тіпі. Охорону контрабандистів з волі вождя мав взяти на себе Хитрий Бобер; слово честі вождя було запорукою їхнього життя й безпеки. Воїн мав стежити і за тим, щоб чужинці не вривались у намети до жінок і дітей.

Коли нарешті настав вечір, напруження делавара дійшло до найвищої точки. Уїнона і Унтшіда знову поралися біля вогню — смажили бізоняче м'ясо, щоб почастувати очікуваного гостя, тільки-но він прибуде. Розстелили рогожі, кисети наповнили тютюном і розставили миски. Токай-іхто, пересвідчившись, що в селищі було вжито запобіжних заходів, повернувся до намету. Коли запона над входом у намет піднялась, Шеф де Лю побачив, що присмерк надворі вже змінився темрявою. На площі селища спалахнули невеличкі вогнища.

— Скоро вони будуть тут, — сказав вождь.

— Чорний Сокіл уже повернувся? — запитав Шеф де Лю.

— Ні.

Почулося тупотіння коня, що галопом примчав до табору, а потім нараз усе стихло.

Намет вождя відкрився, і в нього прослизнув Четансапа. Хоч зовні він ніби лишався спокійним, але в його палаючих очах крізь збудження проглядало якесь збентеження. Він прошепотів вождеві кілька слів; Шеф де Лю розібрав їх, та не відразу збагнув їхню суть і значення. Невже це справді можливо?

Вождь цілком володів собою. Тільки непомітний рух пальців, якими він міцніше стиснув люльку, виказав, що звістка вразила його.

Чорний Сокіл нервово смикав держак своєї страшної бойової палиці.

Токай-іхто заперечливо похитав головою. — Я не знаю його, — промовив він підкреслено. — Моніто заручився моїм словом; він і його люди вільно й безборонно прийдуть сюди й підуть звідси.

Чорний Сокіл, здавалось, затамував у собі крик люті й вийшов з намету.

У нічному таборі зчинився шум. Виходячи, Четансапа відкинув запону намету, і Шеф де Лю розгледів на великій площі мешканців табору і вершників, що саме в'їжджали у селище. Зійшов місяць і залив своїм блідим сяйвом навколишню. місцевість і маленькі миготливі вогнища. По землі рухалися, гойдаючись, довгі примарні тіні людей, тварин, наметів.

З півдня наближалася валка контрабандистів. Мули і їх погоничі цепом підходили до площі. Видно було, як Чорний Сокіл перемовлявся з погоничами і вказував їм на великий намет для нарад. Чоловіки у крислатих шкіряних капелюхах знімали з тварин ящики й мішки і тягли їх до намету.

Токай-іхто сидів біля Шефа де Лю і теж спостерігав за всім, що відбувалося.

Мулів розвантажили, ношу знесли у великий намет. Більшість людей подалася в намет разом з контрабандним товаром; кілька чоловік лишилося біля втомлених тварин і, здавалося, домовлялися з Чорним Соколом, де їх поставити. Ватажка в масці поки що не видно було. Але раптом на протилежному кінці площі в бік намету обернувся широкоплечий довгоногий чоловік і голосно гукнув через усю площу, трохи піднявши маску над обличчям.

— А де Моніто?

Шеф де Лю здригнувся. Цей голос він знав. Це був Фред Кларк.

Видно було, як Четансапа підійшов до широкоплечого і, певно, пояснив йому, де можна знайти Мавпочку.

Шеф де Лю подався вперед, так що голова його зсунулась з підпірки, випростався і натягнув ковдри на голову, лишивши тільки невеличку щілину. Він хотів, зостаючись невпізнаним, стежити за всіма дальшими подіями. Йому страшенно кортіло дізнатись, чи справді Фред Кларк, так званий Червоний Лис, розвідник на службі в армії, принагідно збуває ворогові триста гвинтівок.

Токай-іхто стояв тепер позаду вогнища, проти входу. На ліве плече він накинув ковдру з бізонячої шкури, щоб прикрити рану на руці. Чоловік у шкіряному одязі, в суцільній, з прорізами для очей, шкіряній масці на обличчі, довгими кроками перетнув майдан і без церемонії увійшов до намету. Перед вогнищем, якраз проти дакоти, він зупинився; біля його ніг, закутаний у ковдри, сидів зіщулившись коло нагрітого каменя Бакеріко.

Незнайомець зірвав з голови капелюх з широкими крисами і шкіряну маску, що закривала обличчя, і, розтягнувши рота в кривій посмішці, показав жовті, випнуті вперед зуби.

— А, Гаррі! Моє шанування! Впізнаєш ти мене, давній друже?

Індієць не поворухнувся і не промовив ні слова. Він стояв наче вирізьблений з каменю, очі його теж непорушно застигли.

— Здорово, Гаррі! — голосно повторив чужинець. — Ти що, остовпів від подиву? Ти не сподівався знову побачити мене живим і здоровим у своєму власному наметі, га? Побачення приносить радість, мій хлопче! Я, як добрий дядечко, привіз тобі щось гарне — триста гвинтівочок — люб'язно з мого боку, чи не так? Отже, без зайвої балаканини, як ведеться серед давніх друзів, — чужинець сів на ковдри, — без зайвих слів: що ти заплатиш?

Індієць зміряв людину з рудуватим волоссям і важким підборіддям непроникним поглядом.

— Біла людина помиляється, — сказав він спокійно. — Тут немає ніякого воїна на ім'я Гаррі. Білий чоловік знаходиться в наметі Токай-іхто, вождя племені дакотів!

— Овва! Який гордовитий! Отже, ти більш не хочеш знатися зі мною. Твій старий був зговірливіший, і, якщо я не помиляюсь, у цьому самому наметі ми розпили з ним першу чарку, — тут мені все таке знайоме… Та облишмо це. Нехай і так. Тобі ясно, що разом з людьми благородного Моніто ти й мені пообіцяв вільний вхід і вихід?

Дакота нічого не відповів.

Чужинець дивився на нього з викликом, а тоді ніби почав втрачати самовпевненість.

— Отже, як хочеш, мій друже. Коли тут всі такі благородні, то й мені треба якось пристосовуватись. То-кай-іх-то! Звучить непогано! Отже-е-е, — чужинець навмисне розтягнув слово, щоб раптом змінити тон розмови, — отже, я прийшов у намет вождя, перебуваючи на службі в Моніто, домовитись з ним про зброю, яку ми можемо йому продати. Триста гвинтівок і достатня кількість патронів до них. Ми не обдурюємо! Токай-іхто може оглянути і випробувати зброю!

— Тоді ходімо подивимось на неї!

— Так швидко? Хоч ти й завжди поспішав, але це вже занадто. Дай-но мені раніш з'їсти шматок цього бізонячого стегна, його чудовий дух лоскоче мені ніздрі! Чемність за чемність. Я ж гість вождя племені дакотів? Чи, може, я не так зрозумів?

— Ти в наметі Токай-іхто, — відповів індієць крижаним тоном, — але я не сказав, що ти мій гість.

— То, може, з твоєї ласки, я маю тут вмерти з голоду? Але це вже зовсім суперечило б умові — вільно і безперешкодно… і таке інше. Отже, ти дозволиш?

Білий витягнув ножа, — ножа, — подумав, здригнувшись від жаху, Шеф де Лю, — яким колись проколов серце Маттотаупи, — і відрізав собі чималий шматок м'яса. З великим апетитом і глузливою посмішкою заходився він їсти. Вождь не сідав, а все стояв нерухомо, мов скам'янілий. Навіть повіки його не ворушились.

Чулося плямкання незваного гостя, що вгамовував перший голод. Потім він обернувся до Моніто, який сидів біля нього навпочіпки з виглядом єхидної мавпочки. Прізвисько було дуже влучне.

— Ну? — спитав Червоний Лис малого. — Що, вбив я тебе? Я звелів приставити тебе у цей намет цілим і неушкодженим. Ну ж і мороки я мав з тобою! Просто жах! Це остання подорож, мій любий, в яку я вирушив з тобою верхи на конях. Більше ніколи не зроблю цього!

— Більше ніколи! — пронизливо верескнув карлик. — Ні! Ніколи більше, недолюдку ти!

Червоний Лис засміявся своїм гидким сміхом, що справляв дуже неприємне враження.

— Ну й закутався ти, мій золотий жуче! Хто ж це так потурбувався про тебе? Гарна молода леді? Чи стара брава бабуня? Га? А онде висить ще велика ведмежа шкура, чи не хотів би ти і в неї загорнутися! — Рудоволосий затнувся і затулив рота рукою. — Не ображайся, Гаррі, Токай-іхто! — сказав він. — Балакаю, як умію. Але я постараюсь більше не ображати твоїх ніжних почуттів! А твоє бізоняче стегно, між іншим, дуже смачне. Ти завжди був чудовим мисливцем. Взагалі ти молодець! І якби не твоя підступна вдача, ми з тобою вже давно б дечого домоглися!

Фред Кларк знову взявся до їжі і на якийсь час припинив своє базікання. Шеф де Лю відчув, що йому зробилося гаряче. Зухвальство цього негідника, здається, не мало меж. Чим усе це скінчиться? Невже Токай-іхто справді безборонно випустить убивцю свого батька та ще й заплатить йому лихварську ціну за зброю?

Фред Кларк їв доти, доки не ум'яв з рожна усе бізоняче м'ясо.

— Гарне! — знову похвалив він. — І досхочу. Щоправда, ти ніколи не скупився. Завжди, як справжній джентльмен! Це вже, мабуть, у тебе в крові. Ну, то як же тепер буде? Чи зможу я тут переспати одну ніч? А тоді вже завтра й домовимось?

— Ні, — відповів індієць, — ми домовимось зараз, і ти залишиш мій намет.

Червоний Лис гостро зиркнув на дакоту.

— Відверто кажучи, ти не вельми люб'язний! Ти, певно, гадаєш, що доб'єшся вигоди, якщо змусиш мене вести переговори, коли я втомлений, як собака. Помиляєшся! Я поки що не зовсім розкис, як цей Мавпочка, і ще при своєму розумі! — Він повернувся до Моніто: —Що ти на це скажеш? Погодитись нам з ним і відразу ж уладнати справу?

Здається, слово честі цього індійця діятиме не дуже довго! Як же бути! Але тоді ми хоч принаймні знатимемо, що маємо на руках!

З малим враз сталася зміна. Кров ударила йому в жовте як віск обличчя; риси витяглися; очі блиснули, мов гостре лезо, а павучі пальці почали описувати в повітрі кола, ніби він щось хотів пояснити. Нарешті в ньому проступило щось таке, що нагадало могутнього короля контрабандистів.

— Ще сьогодні? — спитав він своїм пронизливим голосом. — Так! Ще сьогодні! Я вже відпочив! І хочу знати, що я одержу — чи не обдурив ти мене, негіднику!

— Ха-ха, мій любий, що це значить — обдурив? Ти ж сидиш тут і сам знатимеш, як обернеться справа. Ну, гаразд! — Червоний Лис знову повернув голову до свого смертельного ворога Токай-іхто і підвівся. — Ти хочеш спершу оглянути зброю! Гаразд! Нам нема з чим критись. Ходім!

Індієць мовчки попрямував до виходу. Червоний Лис пішов за ним. Важко гупали його високі, на товстих підошвах, шкіряні чоботи.

Коли обоє зникли, Шеф де Лю почув якийсь тихий звук. Уїнона, схиливши голову на плече Унтшіди, плакала. Стара індіанка легенько гладила дівчину по голові.

— Ходімо зі мною. — І вона вивела сестру вождя з намету.

Шеф де Лю залишився з Моніто і собакою Огітікою. Він відкинув ковдру, що закривала його, і глибоко вдихнув повітря. Моніто сидів, як і до цього, зіщулившись біля вогню, і розмовляв сам з собою.

— Вони добрі, — мимрив він собі під ніс. — Добрі вони, нові. Нехай подивиться. Він захоче придбати їх. Неодмінно. Ніхто не продасть йому таких, як я. Він мусить заплатити.

Малий зловтішно захихикав. Він був жовтий як віск; руки його тремтіли.

Згодом Токай-іхто з Червоним Лисом повернулися до намету.

— Ну? — визивно спитав білий, заходячи до тіпі.

Токай-іхто пішов на своє звичне місце біля вогнища, якраз напроти входу. Не кваплячись, він старанно набив люльку і почекав, поки його ворог запалить свою.

— Пако Бакеріко не збрехав, — сказав він стримано. — Зброя нова, патрони добрі. Я готовий купити їх. Яку ціну править малий білий чоловік?

— Ми додержали слова, — відповів Червоний Лис замість Моніто. — А Токай-іхто теж додержить свого? Вождь обіцяв нам, що ми зможемо вільно й безперешкодно поїхати звідси з усіма провідниками, мулами і товарами, якщо не дійдемо згоди.

— Я вже сказав про це, хуг.

— Гаразд. Яку ціну пропонує вождь дакотів? — Очі Червоного Лиса вп'ялися в індійця, і карлик теж вистромив носа з ковдри.

— За гвинтівки і патрони Токай-іхто заплатить, скільки платить армія Великого Батька у Вашінгтоні. За небезпеку і дорогу Токай-іхто заплатить ще раз таку саму суму.

— Гм. Що значить — суму? Отже, ти не збираєшся платити бобровими хутрами та бізонячими шкурами?

— Бакеріко може одержати плату і хутрами.

— Ні, я не хочу! Ні в якому разі! — закричав малий з свого вузла. — Коли я привезу стільки хутра, то ціна на кордоні впаде і я зазнаю збитків. Може, Токай-іхто справді гадає, що Бакеріко їхав верхи преріями, аби дістати боброві хутра? Адже Токай-іхто розуміє, що це не звичайна справа! Бакеріко багатий і не має потреби торгувати хутром. Бакеріко живе добре, і йому нема чого рискувати головою заради кількох бобрових шкурок. Чи знає Токайєр, що тепер карають на смерть кожного, хто продає зброю повсталим індійцям?

Моніто сів на свої ковдри і вп'явся в дакоту блискучими очима.

Вождь байдуже кивнув головою.

— Чи розуміє Токай-іхто, що Бакеріко прийшов, незважаючи на це?

— Так.

— Так?! Тоді ми швидко домовимось. Отже, Токай-іхто знає… чим він платитиме!

— Так. — Вождь підвівся і виніс з глибини намету кілька маленьких мішечків, розв'язав їх — і відблиски полум'я заграли на круглих золотих монетах, якими були виповнені мішечки. Він одну по одній перелічував монети, споруджуючи біля вогнища ряд маленьких стовпчиків, що дедалі ставали вищими.

— Половина ціни золотом, — рішуче сказав він.

Гендляр, здавалося, заціпенів, потім зайшовся реготом, начебто глузуючи з Токай-іхто і з самого себе.

— Токай-іхто! — нарешті сказав він, поваливши при цьому своїми пальцями, які нагадували пазури, стовпчики золотих монет, так що вони розкотилися по долівці на всі боки. — Токай-іхто! Більше ти не маєш чого мені запропонувати?

— Я вже кілька разів просив білу людину назвати свою ціну. То нехай вона нарешті зробить це.

— Токай-іхто! Токай-іхто, ти знаєш так само добре, як і я, про що йдеться, — заговорив Червоний Лис і грубо відсунув убік вузол з карликом. — Ти знаєш, в чому річ… Ми як чоловіки можемо відверто говорити один з одним! Цю війну буде програно чи виграно, перш ніж вона почнеться. Один воїн-дакота, якщо тільки він матиме рушницю і патрони, вартий у прерії п'ятдесяти або й ста наших йолопів в уніформі. А без рушниці він не вартий і мідного шеляга. Із зброєю в руках ти переможеш. Якщо ж завтра ми вирушимо звідси і продамо цю зброю армії…

— Цього Пако Бакеріко не зможе зробити, — перебив вождь Червоного Лиса, не давши йому договорити до кінця. — Це крадена зброя. Бакеріко не зможе відвезти її назад і одержати за неї гроші. Невже йому краще вкинути її у воду і тоді ще раз проїхати верхи прерію, ніж взяти гроші, які на його очах відлічив йому вождь дакотів.

— Невже ти не розумієш, дакота, що я так собі знічев'я не тягнув би цю зброю в прерії, навіть не домовившись з тобою про ціну. Хто так робить? Я привіз її тобі, я, Бакеріко, щоб ти міг подивитись на неї і усвідомити, що саме ти втрачаєш, коли не; заплатиш! Ти повинен назвати мені вищу ціну, червоношкірий! А як ні, то я ліпше вкину цю зброю в річку. Я можу прожити і без цього гендля, а от ти не зможеш! Кажи свою ціну, червоношкірий…

Моніто, очевидно, хотів сказати «червоношкірий собако», але в останню мить проковтнув образливе слово.

— Гаразд. Токай-іхто ще прикине на додачу сто бізонячих шкур.

Делаварові так і хотілося плюнути на старого. Подарувати лихвареві половину здобичі такого вдалого полювання! Червоний Лис голосно зареготав.

— Токай-іхто, здається, все ще має мене й Моніто за звичайних торговців. Ти заплатиш нам те, що ми вимагаємо, або завтра мулів знову навантажать і ми подамося звідси. А тоді обмірковуй з своїми воїнами, вождь, чи стала б їм ця зброя у пригоді.

— Що ж ти хочеш? — Вождь насилу стримував себе.

Червоний Лис підвівся. Токай-іхто і собі встав і мимоволі, мов від гадини, відсахнувся од янкі, що наблизився до нього.

— Токай-іхто! Ти син Маттотаупи! Невже ти гадаєш, що тобі так легко відкараскатись від мене?

Шеф де Лю побачив, як вождь сполотнів, почувши ім'я Маттотаупи, і його виразно окреслені уста міцно стулились від гніву.

— Токай-іхто! Невже ти не розумієш? — вів далі Червоний Лис і раптом сам так схвилювався, що голос мало не зрадив його. — Протягом тринадцяти років я женуся за цією мрією, за цим золотом. Я був першим, хто прийшов туди. Мене не могли залякати ані злигодні, ані небезпека — я був сміливий, одчайдушний! Я пішов до дакотів — десять років я тинявся з тобою і з твоїм батьком, — ти сам знаєш, які то були часи. Протягом двох років мене переслідуєш ти, твоя жага помсти! А тепер приходять ці волоцюги, ці блідолиці, щоб під захистом війська знайти золото, моє золото! Я ненавиджу їх більше, ніж ти сам! Давай підемо разом, давній друже й враже, ми, двоє бувалих покорителів прерій, проти цих молокососів, цих смішних жалюгідних овець! Ти відважний хлопець — я знаю це, — та й я не гірший за тебе, як ти вже мав нагоду переконатися в цьому. Удвох ми вже дечого доможемось. Тринадцять років я полював за цим золотом, Токай-іхто, тринадцять років — і я не відступлюсь від нього! Це заповітна мрія мого життя! Ти скажеш мені, де лежить золото… — Червоний Лис пригнувся і вп'явся застиглим поглядом у чорні очі вождя. — Так, ти скажеш мені!

Вождь коротко й поривчасто зітхнув і широко закрокував по намету.

— Токай-іхто, я не обдурю тебе. Ти ж досить розумний і знаєш це. Золоті родовища великі. Ти можеш разом зі мною взяти участь у цій справі. Моніто багатий і має знайомства. Він улаштує нам концесію. Адже ми дійшли у наших преріях до того, що вже повинні мати концесію.

Вождь стиха свиснув.

— Не зводь мене з розуму, Гаррі! Ти не думай, що довго ще зможеш зберігати свою таємницю. Коли ми не зробимо цього, зроблять інші. Але я не дозволю їм. Ми здобудемо золото, станемо великими панами і плюватимемо на голови тих, що зневажають нас і називають брудними бродягами прерій. Всі вони тоді плазуватимуть перед нами, а ми збудуємо собі розкішні будинки і матимемо красивих жінок. Коли ж ти захочеш задовольнити своє благородство, то матимеш змогу допомогти грішми своїм брудним червоношкірим. Але ти не слухаєш мене! Та схаменись же нарешті! Ти був серед нас. Ти знаєш довгих ножів, знаєш, скільки їх і яка в них зброя. Знаєш, що ви — дакоти — програєте цю війну. Невже ти погодишся на життя бідного переможеного вождя в резервації і живитимешся покидьками, ніби якийсь кролик?

— Червоний Лис, убивця Маттотаупи, може бути певний, що Токай-іхто ніколи не житиме у резервації на становищі переможеного вождя і ніколи не живитиметься покидьками. Нехай це його не турбує.

Рудоволосий скривився.

— Гаразд, коли ти гадаєш, що виграєш боротьбу, то своєчасно придбай зброю для своїх воїнів. А за це ти мусиш виказати мені таємницю золота…

— Виказати! — повторив Токай-іхто. — Червоний Лис знайшов вірне слово. — Дакота гордо випростався. — Я не зроблю цього.

— Чого опинаєшся ти, Гаррі, син Топа! — скрикнув янкі, аж запінившись від люті. — Хіба ти є чимсь більшим, ніж син зрадника? Таємниця поширюється…

Вождь підійшов впритул до Червоного Лиса.

— Замовкни, — сказав він тихо. — Я обіцяв зберегти тобі життя, коли ти повертатимешся, лише у межах моїх мисливських угідь, але не назавжди і не скрізь.

— Я не боюсь твоєї помсти, дакота! — Очі Фреда Клерка заблищали, наче в справді божевільного. Він хрипко засміявся. — Золото! Або ця зброя належить армії! Чуєш! Це моє останнє слово!

Сказавши це, Червоний Лис уп'явся у вождя тим хижим поглядом, яким дика кішка вистежує свою жертву. Він побачив, що Токай-іхто зблід і кров короткими ривками запульсувала в його жилах. Ковдра з бізонячої шкури сповзла з плеча вождя, і з руки тоненькою цівкою сочилася кров: рана, здається, знову роз'ятрилася. Він відійшов у глиб намету і обперся простягненою правою рукою на соснову жердину. Очі вождя дивилися кудись повз ворога, і погляд його ніби губився вдалині.

— Ні, — повторив він з незвичайним спокоєм.

Ніздрі янкі затремтіли. Охоплений шаленою люттю, він тішився муками людини, що не хотіла йому підкоритися.

— Гаррі! — сказав Червоний Лис приглушено після. глибокої мовчанки. Шеф де Лю чув, як стукотіло його власне серце. — Гаррі, я з радістю бачу, що твоє самовладання теж має межі. Вперше в житті я помічаю це, мій сину, в ми ж зналися десять років. Ти зблід, мій друже, і твоя кров зраджує тебе. Я не такий нетерплячий, як ти; я можу почекати. Цю ніч, ще одну ніч, багато ночей. Можеш приготуватися до цих ночей; ти матимеш від них таке саме задоволення, як від диби, до якої ти б з охотою прив'язав свого давнього друга Червоного Лиса. Що поробиш? Я потурбуюсь, мій любий, про те, щоб твої воїни довідались, що заради самої лише безрозсудної впертості ти хочеш позбавити їх трьохсот армійських гвинтівок, які вже приставлені сюди. Але це все твій власний клопіт, і ти його сам собі завдаєш!

Токай-іхто відірвав руку від жердини, — адже ворогові могло здатися, що він потребує опори. Він нахилився, підняв ковдру з бізонячої шкури і знову накинув її на плечі, прикривши рану, потому підійшов до вогнища. Супротивники стояли близько один проти одного, лицем в лице. Токай-іхто мовчав.

Янкі важко дихав.

— Гаррі, ти ще не знаєш мене. Я вбив твого батька, це правда, і скажу тобі, що й тебе знищу, коли ти не підкоришся мені. Золото повинно бути моїм… Моїм буде золото!

— Моїм! — пронизливо скрикнув карлик. — Моє воно, ти, собако…

Червоний Лис грубо штовхнув Моніто ногою. Карлик скрикнув від болю, зіщулився і затих.

— Так, — сказав янкі, — його ми поки що спекались. Гаррі, тепер йдеться лише про нас обох. Але я не хочу більше з тобою домовлятися, розумієш? Через свою нерозсудливість ти втратив цю нагоду. Ти, мабуть, гадаєш, я дурна біла людина, що зовсім не знається на ваших звичаях, і тобі легко вдасться мене обдурити. Це марні сподівання. Я знаю так само добре, як і ти, — військовий вождь дакотів не може робити те, що йому забагнеться, — таку важливу справу, як купівля великої партії зброї, повинна вирішити рада воїнів. Твої «ні» нічого не варті, Токай-іхто! Важливіший голос, ніж ти, має Гавандшіта, старий чаклун, і рада воїнів. Я не маленький і знаю ваших. Ти син зрадника, і тебе з ласки знову прийняли до племені, ти будеш змушений підкорятися тому, що тобі накаже рада твоїх людей. Якщо ти завтра відразу ж не звелиш скликати раду, то я вже сам поклопочусь, щоб її скликали. Там зламають твою впертість і примусять викрити таємницю золотого родовища в обмін на зброю.

Почувши цю погрозу, Шеф де Лю подумав про Шонку-Собаку, котрий під час вечері кидав на вождя повні зненависті погляди. Цілком можливо, що Червоний Лис має тут зв'язки! Від хвилювання делавара аж у жар кинуло.

— Коли ти завтра збираєшся радитись, то лягай зараз спати, — відказав Токай-іхто своєму ворогові. Вождь цілком оволодів собою. Лише тремтливі нотки, які проривались в його похмурому голосі, свідчили про те, що діялось, в його душі. — Весь намет до твоїх послуг.

Токай-іхто свиснув на собаку і поволі вийшов з тіпі. Ніхто не знав, що в нього на думці. Червоний Лис недовірливо подивився йому вслід. Потім кілька разів оббіг кругом вогнища, штовхнув непорушного Моніто і стиха вилаявся. Шефа де Лю він, очевидно, зовсім не помітив.

— Проклятий хлопець, — бурмотів він сам до себе, — зараз він оббігає все селище і постарається всіх нацькувати на мене. Даремно я відкрив йому свій найсильніший козир. Якби я знав, де стоїть намет Шонки… — Вимовивши це ім'я, Червоний Лис полегшено зітхнув. — Шонка мені неодмінно допоможе. Старий чаклун теж, власне, терпіти не може Токай-іхто… Так що це повинно вдатися. От і прийде кінець Токай-іхто з його витівками. Він уже потрапив у пастку, і йому не вибратись з неї. Зараз я піду до своїх людей, цього він не може мені заборонити. Там стоїть варта, від них я довідаюсь, де живе Шонка… А потім до чаклуна! За допомогою трьохсот армійських гвинтівок і кількох ракет, що ними він показуватиме червоношкірим свої фокуси, я, безперечно, переманю його на свій бік. Справа напевне вигорить…

Червоний Лис попрямував до виходу, але саме у цю мить вихід розкрився і з темряви виринула атлетична постать Хитрого Бобра.

— Фред Кларк? — посміхаючись, спитав хитрун.

— Так. Ви вже й про це якось довідались, — відповів Червоний Лис роздратовано і витер піт з лоба. — Чого тобі треба? Хіба ти не мусиш вартувати біля зброї у великому наметі? Я сам хотів іти до тебе.

— Краще ми поговоримо тут, — Хитрий Бобер примостився біля вогню.

Червоний Лис допитливо глянув на нього і сів неподалік.

— Ну, то кажи зараз…

— Ти привіз нам дуже гарну зброю. Тому я хочу застерегти тебе, як брата.

— Що, Токай-іхто вештається нишком по селищу і підбурює людей проти мене?

— Так. Але не в цьому небезпека, адже ти можеш вільно піти від нас. Тут зовсім інше… Чи можуть довгі ножі дізнатись, що ти привіз нам зброю?

— Сто чортів, що це за питання? Нічого вони не повинні знати, нічого, і взагалі якщо хочете коли-небудь щось мати від мене, то тримайте язик за зубами.

— Та ми мовчатимемо. Але чи можеш ти покластися на Шефа де Лю… я маю на увазі розвідника Тобіаса?

— Чого це ти раптом згадав про нього? Він же в Чорних горах.

— Він у селищі.

— Де він? — скрикнув Червоний Лис.

— Тут, у нашому селищі.

— Прокляття! Чи знає він щось?

— Поки що він не знає нічого. Він був у мене і хотів вивідати. Але я не виказав тебе.

Шеф де Лю під ковдрою напружено прислухався до розмови. Бобер — розумний.

Червоний Лис взявся руками в боки.

— Я хочу тобі щось сказати… Як тебе звати?

— Бобер.

— Отже, я хочу тобі щось сказати… Наче нечиста сила все заворожила тут. От клятий проноза, червоношкірий собака, оцей Тобіас… я ж сам дав йому доручення… Він ніби послухався, сів на коня і поїхав… Коли я знову буду у форті, то вже подбаю про те, щоб його добре відлупцювали, все одно за що… То він розпитував тебе?

— Еге ж.

Від люті Червоний Лис аж ногами затупотів.

— Усе загинуло, вся справа… Як умовити мені так швидко Токай-іхто?.. Так швидко нічого не вийде… Я мушу їхати, негайно їхати, перш ніж Тобіас про що-небудь здогадається… і навіть без оплати… Бодай би все провалилось. Найвигідніша справа, що будь-коли мені траплялась, пішла нанівець…

Бобер посміхнувся дружелюбно і співчутливо.

Червоний Лис зблід, шалена лють враз змінилася малодушністю. Потім він знову скипів і, схопивши долари, що валялися довкола, в нестямі почав жбурляти цими у стіни намету.

— Хай йому чорт! Але червоношкірий собака ще поплатиться за це!

Він стрімголов вибіг з намету.

Шеф де Лю приклав вухо до землі. Невдовзі він почув тупіт коня, що галопом скакав у прерію… Делавар відкинув ковдри.

— Це ти добре придумав! — схвально сказав він Боброві. — Червоний Лис утік.

Хитрун кивнув головою і зауважив:

— Але він тепер зненавидів тебе. Шеф де Лю зневажливо махнув рукою.

— Я радітиму, коли білі люди жорстоко покарають мене, бо хоч принаймні знатиму за що.

— Гаразд. Зараз мені треба покликати інших. А тобі нема чого більше ховатися. — Бобер підійшов до Моніто.

— Диви! — вигукнув він. — Моніто знову розплющив очі. Це добре. Тепер ми зможемо з ним домовитись.

Хитрун вийшов з намету, але за кілька хвилин повернувся з двома бородатими контрабандистами. Обидва, старий і молодий, у своїх шкіряних куртках мали вигляд справжніх мисливців прерій. Обличчя їхні задубіли од вітру і сонця, мов кора, куртки були старі й полатані, але стволи рушниць яскраво виблискували.

— Отже, — почав Бобер, — поговоріть з Бакеріко. Онде він сидить.

Обидва бородані підійшли до Бакеріко.

— Ну, скажи нам ще раз, — вимогливо звернувся старший до Мавпочки, — скажи ще раз, скільки ти нам збираєшся заплатити, а також скажи, скільки ти сам заробиш на цій махінації. Тільки не бреши ти, кровопивце, бо ми усе знаємо.

Бакеріко втупився в них очима.

— Собаки! — пронизливо заверещав він. — Я ж вам сказав, коли діло вдасться, кожний одержить по десять доларів. Але нічого з цього не вийшло. Тому й вам я нічого не дам… нічого, нічого, розбійники ви й ледарі!

— Тобі не треба нам щось давати, ти, жалюгідна мавпо! — вигукнули разом розгнівані чоловіки. — Ми вже візьмемо самі, що нам належить.

І вони почали збирати долари, що розкотилися по долівці.

Бакеріко підхопився і підніс стиснуті кулаки.

— Не руште, злодюги ви! Я вам скручу в'язи, ви… ви…

— Замовкни, Моніто, а то ми тобі скрутимо в'язи. Ми з прерії… І тут ми господарі, а не ти! Запам'ятай це! Зброя належить нам, і ми домовились про ціну з оцим червоношкірим чи негром, чи хто він там такий… В усякому разі, хлопець непоганий, і він нам усе сказав. А тепер пірнай під ковдру і заткни свою пельку, а то буде тобі зле!

— Зрада! — заволав Бакеріко. — Вбивство! Грабунок! Рятуйте!

Але ніхто не чув його, ніхто не прийшов, ніхто не допоміг.

— Тобі справді краще замовкнути, — порадив йому Хитрий Бобер. — Роздивись-но краще навколо себе. Он там лежить Тобіас. Коли ти не замовкнеш, він викаже тебе, і, як тільки ти повернешся в місто, тебе повісять…

Лють і страх спотворили обличчя Бакеріко.

— Але й їх… — простогнав він. — їх теж, цих розбійників, цих грабіжників!

— Ні, — зареготали обидва бородані, — нас ні, бо ми зовсім не збираємось повертатися до міста, ми залишимось у прерії, де до нас нікому нема діла. Але ти, мій друже… ти, певно, не маєш жодного бажання лишатися тут, і тобі доведеться повернутись назад, просто на шибеницю, якщо ти нас ще й далі дратуватимеш…

Бакеріко раптом зіщулився. Руки його скорчилися, він закашлявся, і з рота виступила піна. Голова безсило впала на груди. В згасаючих очах відбились жадоба й зненависть. За мить серце лихваря перестало битись.

Бобер накрив померлого ковдрою.

Обидва контрабандисти ледве кинули зневажливий погляд на тіло того, чий підступний дух довго визискував і обдурював їх, користуючись своєю владою.

Вони позбирали монети і вийшли разом з Бобром, щоб у сусідньому наметі для нарад розділити гроші між товаришами.

Невдовзі Бобер знову з'явився в наметі вождя. Глибоко зітхнувши, він сів біля вогню і запалив люльку. Знадвору долинав затихаючий галоп ватаги вершників.

— Поїхали вже, — повідомив хитрун, — а зброя і мули залишились нам. Ми перемогли.

Повернувшись у свій намет, вождь спершу мовчки сів напроти Бобра.

— Ти вимагав від мене, — сказав він трохи згодом, і його голос звучав ще нетвердо, — дати тобі повну волю робити те, що ти вважав за потрібне. Тепер розкажи мені, що ти зробив і що тут сталось? Чого ці люди поїхали і покинули нам зброю?

Бобер розповів.

— Я купив зброю, купив за гроші Токай-іхто, — закінчив він, — це була чесна торгівля. І я не винний, що ці люди так поспішали і лишили тут кілька золотих монет. — Він показав на дві купки доларів, які позбирав між ковдрами. — Нехай Токай-іхто візьме їх собі.

— Залиш їх собі, Бобер. Ти зробив дуже велику послугу своєму племені.

— Навіщо мені золото? Воно мені не потрібне. Хай краще Токай-іхто подарує мені шматок найніжнішого бізонячого стегна, щоб я міг підкріпитись для боротьби проти духа, що оселився в матері моєї матері і хоче примусити мене їсти у своєму наметі м'ясо старого бика.

— Я тобі з охотою дам цілого молодого бізона! — На обличчі Токай-іхто промайнула ледь помітна усмішка.

Покликали Уїнону та Унтшіду. І Чорний Сокіл тут як уродився. Ще довго після того, як в інших наметах усі вже поринули в сон, біля вогнища вождя не вгавала розмова.

— Ти вже побачив різницю між червоношкірими і білими людьми, — почав Токай-іхто, звертаючись до Шефа де Лю. — Чапа не бере золота, яке я йому хочу подарувати, а біла людина вже понад тринадцять років ризикує своїм життям, щоб здобути його.

— Я хотів би знати, для чого! — вигукнув Бобер, хоча зверталися не до нього. — Навіщо потрібне золото уатшітшун? Його не можна їсти, з нього не збудуєш намету, не зробиш ніякої зброї. Воно блищить, і жінки можуть носити його на шиї. Та й по всьому! Що роблять уатшітшун із золотом? Цього я ніяк не можу збагнути.

— Вони обмінюються ним, — пояснив делавар, — вони вимінюють за нього все, що їм потрібно.

— Це якась дивна таємниця.

— Отож-бо й є. Але нехай Бобер згадає про те, що червоношкірі люди раніш також обмінювались черепашками. Вони теж були ні до чого не придатні.

— Ти маєш рацію, — втрутився Четансапа. — Та ось недавно я чув, що білі люди складають тисячі й тисячі золотих зерен, щоб ними володіти… Але хіба можна обміняти так багато золота? Жодній червоношкірій людині ніколи б не спало на думку набити свій намет доверху черепашками.

— Білим людям доводиться вимінювати більше, ніж нам, і тому їм потрібно більше золота, ніж індійцям черепашок, — висловив свою думку делавар. — У нас намети, а в них будинки; ми їмо м'ясо, а вони їдять м'ясо, й рибу, й цукор, і молоко, й борошно, і овочі, і ще багато дечого; на нас одна одежина, а на них щонайменше три — одна на одній; у нас один вогонь у наметі, що разом обігріває, варить м'ясо і освітлює тіпі, а в білих людей для цього три різні вогні. Мені треба б було говорити дні й ночі, щоб розповісти вам, що мають білі люди. І всім, що мають, вони обмінюються між собою.

Чапа, хитаючи головою, їв бізоняче стегно.

— Це дуже дивне плем'я, плем'я білих. Але я й досі не можу збагнути, навіщо людині так багато золота. Чого ж він та його жінки ще можуть потребувати, крім їжі, житла та одежі?

— Проте вони прагнуть ще дечого, — і собі докинув Токай-іхто, — і це справжня таємниця золота в уатшітшун. Хто має золото, може не тільки їсти й жити, він може купувати землю, дуже багато землі. Він може також купувати або наймати чоловіків, жінок та дітей, що самі не мають землі і змушені працювати на нього. Хто в білих людей має золото, не тільки добре живе, а й є вождем серед інших.

— Атож, це правда, — підтвердив Бобер. — Мій батько розповідав мені про це. Його теж купив за золото один білий чоловік. Він мусив тяжко працювати на полі, що належало білому; його часто били.

Четансапа підняв з долівки одну з шкіряних ковдр і помацав рукою піщаний грунт прерії.

— Землю купують? — спитав він недовірливо. — І людей купують? — Він похитав головою.

— Це справді так, — знову почав Шеф де Лю. — В блокгаузі на Ніобрарі є один молодий вершник з волоссям світлим, як маїс. Він не міг заплатити за землю, на якій сіяв хліб його батько, могутнім білим людям, що мають золото, і тому мусив покинути свою землю і продати себе. Він лише тому стріляє в червоношкірих, що продав себе довгим ножам, а не тому, що ненавидить червоношкірих.

— Це погано, — вирішив Четансапа. — Але я все ж таки не розумію, чому білі люди повинні купувати землю. Хіба наші брати з племені дакотів теж не сіяли маїсу? Землі було вдосталь. Жінки вкидали в неї насіння, і воно росло.

— Але білі люди не можуть спільно сіяти маїс, як це завжди робили червоношкірі, — сказав Токай-іхто. — Вони ділять землю, мов шматок шкури, кожний бере звідти клапоть для себе, кожний купує собі насіння і велить його сіяти людям, що за золото мусять працювати на його полі.

— Отже, білі грабують не тільки червоношкірих, вони грабують також одне одного.

Бобер, здавалося, глибоко замислився і провів рукою по своєму кучерявому волоссі.

— А втім, уатшітшун розумніші, ніж ми. Вони знають, що робити з золотом, а в нас є золото, і ми не знаємо, що з ним робити. Чого ми боремось за свої мисливські угіддя? Давайте дамо за них уатшітшун золота і житимемо в мирі!

Токай-іхто довгим похмурим поглядом дивився на свого бронзовошкірого друга.

— Виходить, Чапа поділив би золото Маттотаупи з Пако Бакеріко? — запитав він якимось непевним голосом.

— Чому поділив би? — здивувався кучерявий.

— Щоб його з дозволу Великого Батька у Вашінгтоні добути з землі для Бакеріко і для червоношкірих людей.

— Ні… ні, ні, я не бажаю мати справу з Мавпочкою і Червоним Лисом, і я нічого не хочу з ними ділити, бо вони вміють тільки обдурювати. Але признаюсь тобі, мій вождь, що над цим мені ще треба поміркувати. Чи ж дозволить Великий Батько у Вашінгтоні червоношкірим людям мати стільки землі, скільки вони можуть дати золота?

— Ні, — сказав делавар, — не дозволить, хоча й має на це право. Але він зробить інакше. Він пограбує золото і вижене червоношкірих людей з їхньої землі. І тоді матиме те й те, а червоношкірі не матимуть нічого. Ви змушені будете піти у резервацію і дякуватимете Великому Батькові, якщо він не моритиме вас голодом.

— Тоді нехай рушниці й стріли вирішать, чи мав право великий розбійник з Вашінгтона вчинити так з племенем тетон-дакота, хуг!

Кучерявий зняв з рожна ще шматок стегна і з'їв його в сутінках. У делавара було таке враження, ніби думки в голові хитруна не переставали пожвавлено снуватися.

Частина друга

ПЕРЕМОЖЕНІ

ТОКАЙ-ІХТО УСВІДОМЛЮЄ ПРАВДУ

айже чотири тижні збігло з того часу, як контрабанда зброєю, що нею займався Моніто, знайшла свій раптовий кінець. Шеф де Лю вже одужав і вирушив назад до форту. Він віз з собою листа, у якому повідомлялося, що Токай-іхто прибуде на військовий пост для переговорів з полковником Джекманом.

З тихим дзюрчанням текли води Кінського потоку до Північного плоскогір'я. У верболозі понад берегом щебетали пташки. Риби стрибали, плюскаючись у хвилях потоку. На середній течії річки, там, де вона, вигнувшись дугою, повертала на південний схід, усе ще стояли, всупереч мандрівним звичкам минулих років, намети, що належали родинам Ведмежого братства. Весняне сонце уже добре пригрівало, шкіряні стіни майже усі були підняті, відкриваючи очам середину жител. Жінкам, які прийшли до річки набрати води в шкіряні відра, видно було, що в тіпі чаклуна сидить сам старий Гавандшіта, а перед ним двоє хлопців — Гапеда і Часке — ватажки Молодих Собак. Стіни намету розмальовані блискавками — символом неба, — і зміями — символом землі — та багатьма іншими таємничими знаками. В тіпі чаклуна оживали старовинні легенди про мир між усіма людьми і про мир між людьми і тваринами. Гавандшіта знав ще від своїх предків сьомого коліна, що дакоти жили у родючих долинах річок і будували там собі селища, храми та глиняні вали; обробляли землю і сіяли на ній маїс та тютюн; що вони плавали річками, проходили тисячі миль драглистими стежками і навіть робили спроби дістатися на своїх кану через велику воду до батьківщини білих людей. Він знав, що чоловіків дакотів з їхніми жінками та дітьми зігнали з родючих земель біля річок та лісів, які захищали їх від негоди, спершу червоношкірі люди, що самі були вигнані уатшітшун, а потім білі люди. І тому дакоти знову змушені були податися в неродючі степи. Вони знову змушені були полювати й кочувати, як їхні прабатьки тисячі років тому.

Старезний Гавандшіта знав багато, дуже багато. Гапеда чув від нього розповіді про великих вождів і великі війни. Він чув про Понтіака, Річкову Видру, що за короткий час завоював десять фортів білих людей, всі за допомогою хитрощів і ціною невеликих втрат, але зазнав поразки біля десятого форту, який не зміг узяти через зраду однієї червоношкірої жінки. За голову Понтіака білі призначили винагороду, і знайшовся один, що заслужив її. На п'ятдесят великих сонць пізніше повстав Стрибаючий Гірський Лев і скликав усіх червоношкірих чоловіків на вирішальну боротьбу. Навіть сам Гавандшіта приєднався до нього, коли йому було двадцять зим. Але брат Гірського Лева — чаклун Тенскватава — надто рано розпочав боротьбу, і вирішальну битву було програно. Гірський Лев продовжував боротися і загинув. Сім років семіноли чинили опір; потім їх перемогли, але тільки після того, як довгі ножі під час переговорів по-зрадницькому захопили у полон їхнього вождя Оцеолу.

Гапеда зблід.

— Койоти… — промовив він тихо. — А сьогодні Токай-іхто, наш вождь, має їхати на переговори… — Хлопець запнувся і благально глянув на старого чаклуна. — Гавандшіта, наш великий чаклун, хіба ти не дозволиш нашому вождеві залишитися у наметах з воїнами? Хай краще бореться разом з нами і не їде у пастку до ворога.

Обличчя Гавандшіти застигло, наче маска, і хлопців охопив страх перед цією людиною, про яку вони думали, що вона може примусити танцювати вночі палаючі черепи бізонів і вміє розмовляти з духами.

Сухорлявий старик з соколиними очима довго мовчав.

— Не витрачайте марно слів, хлопці, — промовив він нарешті, — після того як рада старійшин вже висловила свою думку.

Гапеда й Часке не наважились більше й слова сказати. Вони обоє дивились у бік намету Токай-іхто.

Але намет молодого військового вождя був порожній. Тільки Унтшіда сиділа біля вогнища; її руки лежали на колінах, а мудрі очі були звернені вдалину, в якийсь другий світ, неприступний для інших.

А хто хотів побачити Уїнону, мусив би звернути з селища вверх по течії річки, до того місця, де вона трохи ширшала і була оточена чагарником і низенькими деревцями. Це було місце купання жінок та дівчат. Але сьогодні вже давно змовк гомін і зникла метушлива юрба купальниць, бо ж відразу після сходу сонця вони взялися до роботи.

Уїнона стояла саме на березі напроти селища, що сховалося за кущами. На ній було її найкраще вбрання, що м'якими складками спадало з плечей, її чорне з синім полиском волосся, скріплене лиш стрічкою на чолі, сягало аж до опушки одягу. Вона стояла випростана, опустивши руки і трохи підвівши голову, ніби на когось чекала. Погляд дівчини губився десь у пустельних просторах рідного степу.

З прибережних кущів вийшов Токай-іхто. Жодним звуком він не видав свого приходу і своєї присутності. Він зупинився перед сестрою, і вони мовчки дивилися одне на одного. Уїнона зробила ледве помітний рух, ніби хотіла міцно схопити брата і не відпускати од себе. Але ось уже знову її руки опустились, мов сковані, перш ніж вона ворухнула ними.

— Гарка! — промовила дівчина і уявила себе знову малою дитиною, а брата хлопчиком. Вже тоді ніхто не міг зрівнятися з ним; він був найпрудкіший у бігу, найвправніший у стрільбі, найспритніший у розвідці і у всьому неперевершений ватажок серед хлопців — гордість батька Маттотаупи. На мить Уїнона заплющила очі, немов згадавши роки, що настали після того. Але син вигнанця повернувся; вже два літа брат знову для неї охорона, опора й годувальник. Він — вождь племені! Уїнона поглянула на великі гарні орлині пера, що прикрашали його голову; вона сама пошила йому куртку з лосиної шкури і оздобила її багатою блакитною та червоною вишивкою. З шкіряних піхов виглядала вирізьблена у формі пташиної голови рукоятка ножа.

Токай-іхто не сказав нічого. Його риси, що на них наклало глибокий відбиток дике, повне злигоднів життя, лишались непорушними, але в очах з'явилось лагідне світло, якого ніколи не бачили сторонні. Мовчки дивився він на сестру, і, здавалося, йому сьогодні теж важко було «прощатися з нею.

Гучний гавкіт Огітіки Вивів брата і сестру із забуття. Великими стрибками вовкодав підскочив до хазяїна, і той, не промовивши й слова, повернувся і пішов.

Вождь попрямував до табуна коней, що паслися недалеко під наглядом хлопців. У табуні було не менше дюжини молодих і сильних тварин, спійманих ласо вождя. На спині буланого мустанга сидів пешока-дрізд, і в ранковому повітрі розливалась його солодка пісня. Зграйка його пернатих родичів стрибала у траві між кіньми і клювала корм. Жеребець підвів голову, потягнув роздутими ніздрями повітря і враз, сполошивши чорного дрозда, кількома пустотливими стрибками опинився біля Токай-іхто.

Вождь привітав свого мустанга і зачекав, поки підійдуть ще два воїни, два літніх чоловіки, що мали його супроводити і підтримувати під час переговорів. Тільки-но вони з'явились, Токай-іхто скочив на мустанга, обоє старих і Бобер теж сіли на своїх коней, і вони вирушили в дорогу.

На лузі праворуч і ліворуч гасали на конях хлопчаки та кілька юнаків і демонстрували відчайдушні трюки верхової їзди. Гапеда і його друг Часке навчилися на повному галопі обвиватися круг черева коня, тримаючись лише за волосяну петлю на загривку; вони пишалися, що двічі зуміли бездоганно виконати цей важкий маневр на очах у вождя. Адже від ватажків Молодих Собак і слід було чекати особливої вправності.

Незабаром група вершників виїхала з околиць селища у відкритий степ, полишивши позад себе хлопчаків та юнаків.

Токай-іхто, не вагаючись, показував дорогу своїм трьом супутникам. Кожний пагорок, кожний кущик, кожний струмочок, майже кожний жмуток трави були йому тут знайомі.

Лише як сонце почало сідати, вершники зупинились і отаборились на ніч. Коли Токай-іхто, маючи вартувати другу половину ночі, прокинувся, то по зірках визначив, що була година після півночі. Він підвівся і тихенько наблизився до Хитрого Бобра, який лежав на горбі і спостерігав за плоскогірною долиною.

— Зміна! — звернувся вождь до воїна, але той зовсім не збирався вставати: він не стомився.

— Залишимось удвох, — запропонував Бобер. — Я маю тобі щось сказати.

Токай-іхто ліг біля нього.

— Гарка! — назвав Бобер на ім'я свого товариша юних років, що прозвучало як далекий відгомін хлоп'ячої дружби. — Чого ти не настояв, щоб тебе супроводив великий загін воїнів? Адже у форті на тебе чатує Червоний Лис!

— Ти знаєш, де тепер потрібні наші чоловіки. Генерали Кастер і Бентін проходять з своїми довгими ножами через наші прерії, і ми повинні зустріти їх. Боротьба дакотів — остання боротьба червоношкірих. Якщо нас поб'ють, це буде перемога над усіма червоношкірими. Воїни дакотів зараз не можуть змінити свої плани, щоб оберігати сина вигнанця, мов маленьку полохливу дівчинку.

— Замовкни, твої слова бентежать мене. Чи не краще було б тобі боротися разом з нами біля Біггорна проти Кастера, аніж дати тут себе убити? Скажи мені принаймні, що я повинен робити, коли тебе зрадять довгі ножі?

— Не можу тобі нічого на це відповісти, бо теж не знаю, що станеться. Але дозволяю залишитися у прерії, поки я перебуватиму у форті.

— Добре, дуже добре! Ну, тепер я признаюсь тобі в чомусь, Токай-іхто.

— В чому?

— Я попросив Та, танку-йотанку дати мені двадцять воїнів і домовився з ними. Вони чекатимуть на мене по той бік Маніатанки, щоб допомогти мені й тобі… в разі потреби.

Якусь мить вождь помовчав.

— Ви не зможете напасти на блокгаузи, — сказав він по тому, і в голосі його забриніли якісь дивні нотки, ніби він чогось не договорював. — Блокгаузи тепер міцно укріплені. Якщо вже справді мене зрадять, то спробуй пробратися і потай звільнити мене.

— Хуг. І вбити Червоного Лиса!

Вождь нічого не відповів.

Нічна розмова на цьому закінчилась. Але Бобер не пішов спати. Він лишився з своїм вождем І другом дитинства вартувати до кінця ночі і тихо наспівував бойову пісню дакотів, що навіть перед смертю не кинули один одного:

Брате! Що б тобі не загрожувало,

Я завжди з тобою в бою.

Поклич мене, друже, в біді,

Безстрашно в ранах і в смерті

Стоятиму я поруч з тобою.

Пісня завмерла в сутінках.

На світанку обоє друзів подалися назад до своїх супутників, і маленький загін вирушив далі. Другий і ще половину третього дня їхали індійці на своїх витривалих диких конях, поки не наблизились до форту.

Вершники зупинились за вигином річкової долини, де їх навряд чи могли помітити з військового поста. Вождь залишив тут Бобра, а сам виїхав з обома радниками на вершину пагорба, з якого вже добре було видно форт.

Токай-іхто побачив на власні очі те, що йому вже було відомо з донесень розвідників про відбудову форту. Білі люди швидко ліквідували шкоду, якої їм завдав одчайдушно-сміливий вчинок Токай-іхто. Обидва відбудовані блокгаузи стояли майже на тому самому місці, що й раніше, тільки ще більші й просторіші. Також і вишка стриміла знову, тільки тепер вона вже була відокремлена від будинку коменданта. Води річки більше не сягали до частоколу; вони повернулися назад у своє русло.

З форту доносився невиразний гамір, важкі кроки, тупіт копит, вигуки. Для посиленого гарнізону навряд чи могло знайтися місце всередині огорожі. Але, незважаючи на це, певно, вважали необхідним розмістити усіх людей і тварин у форті. Дакоті навіть здалося, що він почув, як заскрипів замок у воротах, що виходили на захід. З скреготом розчинилися ворота, і з двору виїхали вершники. Вождь дакотів навіть на віддалі одразу впізнав стрункого сивоволосого майора на його прудкій рудій кобилі; недалеко від нього їхали три офіцери; лише одного з них знав індієць: Антоні Роуча. На лейтенантові вже знову була нова, бездоганно підігнана уніформа.

Майор Сміт пустив свою руду кобилу легким галопом і виїхав з трьома супровідниками на вершину горба. Він привітав вождя.

— Ми прибули на запрошення довгих ножів, — повагом відповів дакота. — Майор Сміт знає про розмовляючий папір, який йому послала рада дакотів через розвідника Тобіаса. В ньому було одне питання.

Обличчя майора помітно почервоніло.

— Так, в ній було одне питання. Але я сподіваюсь, що Токай-іхто особисто не повертатиметься більше до цього питання. Це ж нечувана образа для нашої армії!

— Чи може майор поручитися своєю честю мужчини, що під час цієї зустрічі не вдаватимуться до жодних підступів? Чи зможуть Токай-іхто і воїни дакотів так само вільно піти, як прийшли, тоді, коли їм буде завгодно?

— Певна річ, за це ручуся я так само, як і всі інші.

— Тоді Токай-іхто і його воїни поїдуть з тобою у форт.

Обидві групи, офіцери та індійці, погнали коней вниз зі схилу і понеслися галопом до форту.

Тільки-но всі в'їхали, вартовий зачинив ворота і замкнув їх на важкий скрипучий замок. Зовні спокійно, але з недовірою в очах, дивилися індійці на велику кількість війська. Коли Сміт і його офіцери злізли з коней, вони теж легко зіскочили з своїх мустангів. Солдатам було наказано відвести коней.

Дикий жеребець Токай-іхто вхопив за руку солдата, що хотів його взяти за вуздечку. Той перелякано відсахнувся. Вождь оглядівся, ніби когось шукаючи.

— Де Тобіас, ваш розвідник? Тварина послухає його.

— Тобіасе! Гей! Тобіасе! — гучно закричав драгун на. все подвір'я.

Від гурту, що стояв у глибині двору біля частоколу, відокремилася довга постать розвідника і підійшла до індійців. На Тобіасові був подарований Токай-іхто шкіряний одяг, який шили Уїнона та Грозова Хмара, але голову його замість зміїної шкіри вже знову покривала зелена хустка. На обличчі його застиг давній вираз цілковитої байдужості. Не привітавшись з вождем, розвідник узяв за вуздечку буланого, що на спонукання Токай-іхто поволі почвалав за ним.

Майор Сміт попрямував з вождем у будинок коменданта, офіцери та індійці пішли слідом за ними.

На нижніх колодах будинку ще виднілися сліди пожежі. Зайшовши всередину, Токай-іхто окинув поглядом довге приміщення. В ньому було двоє дверей: одні з північного вузького боку, крізь які заходили знадвору, а другі, ліворуч, вели у суміжну кімнату. Третіх дверей не було, бо тепер вишка стояла окремо. Частина приміщення біля вхідних дверей була порожня; тільки. невеличка скринька з замком висіла на стіні. В задній половині, без дверей, займаючи мало не всю кімнату, стояв той самий дерев'яний стіл з обвугленим дубовим верхом. З трьох боків навколо столу попід стінами — лави. В приміщенні було лиш одне вікно, що виходило на захід; крізь нього падало світло на стіл і лави; крім того, в рублених стінах тепер попрорізували бійниці.

Кілька офіцерів сиділо на лаві спиною до вікна. Перед ними на столі лежала розгорнута карта. Коли індійці увійшли, вони підвелись. Токай-іхто впізнав серед них по уніформі полковника. За допомогою Сміта і Токай-іхто офіцери та індійські радники відрекомендувались один одному. Полковник Джекман статечно привітався з вождем і запропонував йому разом з воїнами сісти. Через те, що коло вікна вільного місця не було, дакоти посідали на лаві біля внутрішньої стіни. Напроти них, а також праворуч і ліворуч, крім Сміта і Джекмана, сіло ще шестеро офіцерів. Вождь непомітно вивчав зовнішність свого партнера в переговорах. Полковник був середній на зріст, голова його сиділа на короткій шиї, похмурі риси обличчя нібито свідчили про обмежений розум і невдоволене честолюбство. Його очі, ковзаючи повз дакотів, неспокійно бігали на всі боки, все зиркаючи на віддалені вхідні двері. Двері ще раз відчинилися, і, важко гупаючи незграбними чобітьми, у порожню половину приміщення увійшли один за одним раурайтери; вони були без капелюхів: біляві, русяві і чорноволосі. У декого з них волосся було довге, аж до плечей, як в індійців. З поясів стриміла звичайна зброя: ніж і револьвер. Раурайтери все заходили й заходили, товплячись у вузькому проході біля дверей. Токай-іхто нарахував чотирнадцять, коли ввійшов останній. Він міцно причинив за собою двері, замкнув їх і сховав ключ. Руки його були великі й дужі, як і вся постать. Заходячи, він мусив нахилитися в дверях. Тепер він випростався, підвів голову і провів рукою по випнутому лобі й рудуватій чуприні. Дакота впізнав свого ворога.

Фред Кларк розставив раурайтерів на варті вздовж стін і в порожній частині кімнати, а найбільше біля обох дверей; троє, в тому числі й він сам, підійшли до вільного вузького кінця столу і вишикувались там.

Джекман кивнув головою; його занепокоєння, здавалось, зникло. Він запропонував індійським гостям тютюну і набив свою люльку.

— Я радий, — казав він, пихкаючи люлькою, — що вожді дакотів прибули точно в умовлений час. Я вже підготував увесь матеріал для переговорів і сподіваюсь, що ми швидко домовимось. То, може, зараз і почнемо?

Токай-іхто схилив голову на знак згоди.

Джекман узяв якийсь запечатаний документ, що лежав на столі біля карти, і, відкривши, обережно розгорнув його.

— Послання Великого Білого Батька у Вашінгтоні до вождів дакотів, — пояснив він і почав виразно й повільно читати текст.

Токай-іхто уважно слухав. Після вступу, в якому йшла мова про мир, справедливість і доброзичливість, полковник перейшов до ділової частини. Вождь слухав, а очі його блукали по розгорнутій на столі карті і по проведених там чорних лініях. Коли Джекман закінчив, індієць не промовив ні слова.

Тоді полковникові здалось, що дакота не зрозумів його.

— Документ, зміст якого я щойно оголосив, визначає кордони резервації для дакотів, — почав пояснювати полковник. Він знову встромив у рот люльку, і вона погойдувалась у лівому кутку його безбарвних губів. Тому слова його набували носового призвуку. — Резервації і їхні кордони як такі не є предметом переговорів; вони визначені точно. Вожді дакотів своїми підписами ствердять, що взяли не до відома. Отже, на наших переговорах йтиметься лише про те, коли саме і якими шляхами відправляться окремі племена дакотів у призначені для них місця проживання. Чи вміє Токай-іхто читати карту?

— Так.

— Тоді прошу глянути сюди! — Джекман схилився над столом і провів пальцем по карті. — Чорні лінії окреслюють усі ті області, які Великий Батько у Вашінгтоні з своєї землі…

— З нашої землі, — виправив Токай-іхто.

Вождь свідомо зробив так усупереч суворим правилам поводження індійців, що забороняли перебивати співрозмовника.

Джекман вийняв люльку з рота.

— Великому Батькові у Вашінгтоні належить вся земля під Атлантичного до Великого океану, — зауважив він повчальним тоном. — Але Великий Батько готовий віддати кілька добрих ділянок цієї землі племені дакотів, якщо їхні вожді зобов'яжуться зберігати мир.

Токай-іхто теж відклав свою люльку набік.

— Полковник Джекман помиляється. Червоношкірим людям належить уся земля, починаючи від великої води, де сходить сонце, і до великої води, де заходить сонце. Але вони готові залишити Великому Батькові всі добрі шматки землі, на них тепер уже оселилися білі люди. Вони також готові — тому ми й прибули сюди — порадитись з білими людьми, чи потрібно і чи можливо передати Великому Батькові у Вашінгтоні, його народові ще трохи землі, аби він зміг прогодувати велику силу білих людей, жінок та дітей. Але вожді дакотів мусять домогтися того, щоб їхнім воїнам, жінкам і дітям теж лишилось досить землі і щоб вони змогли прожити і самостійно забезпечити свої намети усім необхідним. Настала пауза.

Джекман втупився очима в стіл. Потім схопив погаслу люльку, вибив її, поклав знову і нервово затарабанив пальцями по столу.

Нарешті він зібрався з думками.

— Те, що ти сказав, є дивна суміш бунтарства і тверезого розуму.

Полковник відхилився назад, із свистом пропустив повітря крізь зуби і подав знак раурайтерам. Двоє з них вийшли і швидко повернулися назад з кількома квартами горілки.

На столі розставили келихи, і Джекман сам налив усім, що сиділи круг столу.

— Один ковток, — сказав він, намагаючись надати своєму голосу невимушеного й інтимного відтінку, але така манера зовсім не личила похмурому чоловікові, і його слова лише справили неприємне враження. — Нам слід приступити до справи із спокійною душею. Давайте спершу трохи підкріпимось. Адже вогняна вода, як ви, червоношкірі, її називаєте, ще більше розм'якшує наші душі, ніж тютюн. З цією рідиною ви вже, напевно, непогано здружилися, чи не правда? У всякому разі, йдуть такі чутки.

Джекман уже взявся за келих, але затримався, чекаючи, поки Токай-іхто підніме свій.

— Назву «вогняна вода» вигадали не червоношкірі люди, — холодно відповів вождь. — Білі дали нам пізнати її смак. Воїни дакотів звичайно називають цю воду міні-вакен, що означає «свята вода».

Джекман і його офіцери зареготали. Майор Сміт залишився серйозним.

— Свята вода? — ухопився полковник за цю нитку розмови. — І як це вам спало на думку?

— Наші вуха чули, що білі люди п'ють таку воду у тих місцях, де служать Великому Духові.

— У церкві… ох, хай йому дідько, — це вони про вино так кажуть… — Джекман знітився. — Так-то воно так, але ж це зовсім не те саме, що бренді, хоч і вином можна впитися. Гаразд, отже, свята вода… і через те що ви справді благочестиві, то з охотою вип'єте з нами, чи не так?

— Я не знаю, що має на увазі білий вождь. Але оскільки ми не можемо похвалитись, що брали участь в перемозі над сильним духом, то нам і не личить бенкетувати разом з білими людьми.

— Так, але скажи-но мені лишень… — Джекман підніс келих, і, цокнувшись з офіцерами, випив і мовчки подивився на трьох індійців, що навіть не торкнулися своїх келихів. — Скажи-но мені… у вас, здається, якісь дивні уявлення про все. Що це за сильний дух, якого ми начебто перемогли?

— Той, якого люди замордували до смерті, бо він їм проповідував мир і любов до своїх братів. Білі люди звичайно показують зображення цієї людини на дибі, так само як і ми виставляємо напоказ скальпи своїх ворогів, і збираються перед ним, щоб пити чарівну воду і святкувати свою перемогу над ним. Фермери і торговці здалеку сходяться на це свято і домовляються ще менше платити червоношкірим людям за боброві хутра та бізонячі шкури.

— Всемогутній боже! — Джекман одним духом вихилив келих бренді. — В тебе зовсім невірне уявлення про це. Ми ж молимось цій «людині на дибі», як ти її називаєш. І ми… — полковник запнувся, — ну й ми, певна річ, любимо теж мир. Тому ми й зібралися сюди на переговори з вами, непокірними червоношкірими.

Дакота глянув на полковника, очікуючи, які ще диво-нижні речі він почує від нього. Але Джекман обережно ухилився вбік, ніби із заростів тернику, між які ненароком потрапив.

— Ні, тут не місце для проповіді, — промовив він. — Краще вип'ємо по одній. — Йому знову налили. — Ну! — вигукнув Джекман. — То-як же наші червоношкірі друзі? Чи одважаться вони нарешті хоч на один ковток?

— Ми не п'ємо, бо дали таку обітницю, але нехай полковника Джекмана це не турбує. Нам подобається дивитися, як ви п'єте.

— Це не годиться, щоб лише одна сторона пила. Ви незговірливий пан! А може, таки спробуєте?

— Дякуємо.

— Ну гаразд. — Джекман незадоволено відсунув свій келих. Він зрозумів, що його атака зазнала поразки. Токай-іхто нишком посміхнувся.

— Тоді ми мусимо порозумітись на суху! — Полковник поклав руки на стіл і нахилився вперед з привітною фамільярністю. — Тн перед цим висловив дуже цікаві думки про мир, братню любов і таке інше. Ми ж справді не якісь там нелюди. Все повинно уладнатися таким чином, щоб жодна сторона не була скривджена.

— У полковника Джекмана є якась пропозиція?

— У мене є безліч пропозицій, які можуть забезпечити мир. Але спершу треба було б знати, чого ти, власне, хочеш.

— Це вже сказав мій язик.

— Авжеж, звичайно. Ми ж не хочемо позбавляти вас життя. Ти надзвичайно здібна людина. Ми вже знаємо тебе з чуток. Про тебе тут розповідають щось неймовірне! Висадити у повітря увесь форт… Ясно, що ми вбачаємо в тобі партнера, до якого треба ставитись під час переговорів з усією серйозністю, хоч ти ще й дуже молодий. Твої люди, здається, тобі довіряють… Які, власне, у тебе повноваження? — Останні слова Джекман проказав швидко й разом з тим насторожено.

— Вони визначені в розмовляючому папері. Мої вуха готові вислухати пропозиції довгих ножів, і мій язик повторить їх вождям і старійшинам дакотів.

— Он як… гм. Отже, ти не маєш права від імені всіх дакотів підписати чи відхилити наші пропозиції?

— Ні.

— О, тоді ми тут даремно хвилюємось. Справді, у такому разі. немає ніякої рації обговорювати цю справу. Але я мушу… справді мушу зауважити, що це, м'яко кажучи, велике зухвальство прислати мені посередника без повноважень… Чи ви взагалі уявляєте собі, що таке полковник?

— Начальник довгих ножів, що за дорученням Великого Батька і його старійшин запросив сюди у форт Відпочиваючого Бізона і Токай-іхто. Білі люди покликали мене. Але коли їм не подобається моє обличчя, то я можу піти.

Абсолютно спокійний тон індійця роздратував Джекмана.

— Отже, на сьогодні досить нам сперечатись. Ми покликали тебе тому, що твоя слава і твій вплив серед дакотів начебто надзвичайно великі. Нам здається, що в тебе є здібності стати другим Понтіаком. Я вважаю страшенним безглуздям, що такій людині, як ти, вони не дали більших повноважень. Що ж до нас, ми були б дуже зацікавлені в тому, щоб укласти з тобою остаточний договір. Ти ж принаймні є вождем Ведмежого братства?

— Так, я військовий вождь Ведмежого братства.

— Гаразд, зараз іде війна, отже, ти — вождь. І хоча б від імені Ведмежого братства ти маєш право говорити?

— Так, разом з цими двома старими членами ради, що сидять поруч мене.

— Дуже добре. Таким шляхом ми можемо іти й далі. Ти й раніше досить ясно дав нам зрозуміти, що не наполягаєш на певних мисливських угіддях і ладен зробити поступки. Ви живете тепер біля Кінського потоку і довкола нього. Чи не могли б ви так само жити на Білій річці?

— Там стоять намети інших братств дакотів.

— Можливо. Але нехай це тебе не обходить. Ти ж сам сказав, що не можеш відповідати за них. Отже, зупинимось поки що на Ведмежому братстві… Ви могли б жити, наприклад, тут… ось тут, бачиш… і ми б платили тобі особисто за це пристойну ренту.

— Чи розуміє полковник Джекман, що зараз ображає Токай-іхто, чи він цього не розуміє? Нехай полковникові Джекману розповість його розвідник Фред Кларк, чи потрібна Токай-іхто ваша рента.

Полковник зніяковіло і якось неохоче зиркнув на згаданого, а уста дакоти скривились у глумливій посмішці, коли він помітив, який ненависний погляд кинув на нього Фред Кларк. Червоний Лис, певно, боявся, що Токай-іхто викриє його торгівлю зброєю. Але дакота більше нічого не сказав, і Джекман заговорив знову:

— Ага, ти відмовляєшся? Ти, здається, з благородного сорту тютюну, так би мовити? Однак ти не відмовишся забезпечити для своїх воїнів кілька хороших пасовиськ? Це ж не принизить твоєї гідності.

— Для яких воїнів?

— Для воїнів Ведмежого братства, про нього ж ми говоримо, коли ти не забув. Скільки ж вас там? Щось із тридцять? З жінками й дітьми близько сотні?

— Полковник Джекман уже, здається, і полічив нас?

— Більше вас не може бути. Жменя людей! Але й їх треба пристойно розмістити. Відшукай на карті місце, яке б тобі хотілося одержати для них! Тут між нашими чорними лініями є кілька цілком придатних шматків, що стануть вам у пригоді!

— Я не маю повноваження самостійно вибирати землю для себе і для людей Ведмежого братства.

— Повноваження! Повноваження! Тут ідеться не про юридичні дрібниці, а про факти. Чимало вождів з племені дакота вже поодинці уклали з нами…

— З ким?

— Не зі мною особисто, але я можу показати тобі підписи, якщо це тебе цікавить.

— Так.

Джекман відкрив папку, що лежала біля нього на лаві, і вийняв звідти кілька аркушів.

— Прошу! — Він простягнув їх Токай-іхто. — Мабуть, тобі знайомі тотеми твоїх колег, що не вміють писати?

Індієць узяв аркуші і прочитав їх один за одним. Він тихо переклав обом своїм супровідникам, що там було написано. Джекман не перебільшував. Там стояло вже півдесятка підписів під договорами про продаж землі дакотів, і серед них підпис верховного вождя про передачу значного шматка землі.

Полковник тріумфуючи посміхнувся:

— Ти переконався тепер, вождь Токай-іхто? Справа йде повним ходом. Ти повинен, не гаючись, домовитись з нами, коли хочеш, щоб тобі відрізали кращий наділ. Давай поговоримо відверто, як мужчина з мужчиною. Ваша справа програна! Ви мов потопаючі, яким слід хапатися і за соломинку. Вирішуй швидше! Я й для тебе приготував такий самий договір.

Токай-іхто все ще пильно вдивлявся в аркуші з підписами.

— Ці чоловіки напилися бренді, коли підписували, — промовив дакота, і очі його запалали зненавистю. Він розірвав аркуші, перш ніж хтось встиг йому перешкодити, і кинув клаптики на стіл.

Джекман підскочив, як ужалений. Його просто розпирало від люті.

— Червоношкірий собако! Як ти смієш!

— Я не допущу зради!

— Що значить — зради! Ці вельмишановні люди уклали з нами договори на цілком законних підставах. Те, що ти вчинив, не просто зухвальство, а справжній бунт, і я звелю покарати тебе як заколотника за нашими законами!

— Ми живемо у своїй власній країні, і білі люди не можуть нас судити, — спокійно відказав вождь. — Договори, які я розірвав, теж були незаконні. Зрадники, що їх підписали, за нашими звичаями, не мають права укладати такі договори, не погодивши з радою. І якщо полковник Джекман чесна людина, то він і сам мусить зневажати цих запроданців.

— Прикуси язика, червоношкірий! — Обличчя Джекмана налилося кров'ю. — Ось договір, що визначає ваші резервації і ренту навічно. Не розводь теревенів і намалюй свій тотем під ним. Я вимагаю, щоб ти зараз же підписав!

— Не підпишу! Глянь на свою карту! Ви нам хочете лишити у нашому просторому краї погані й неродючі землі, якими нехтують білі люди! Ми не підемо у хлів, у якому нас годуватимуть, наче спійманих кроликів, і з якого скоро знову переженуть у ще менший і ще гірший. Нам відомі «вічні» закони білих. Вони діють не довше кількох років. Я не маю повноваження підписати і не зроблю цього всупереч рішенню членів ради мого племені. Я сказав, хуг!

Джекман стиснув кулаки і весь затремтів.

— Ти не хочеш підписати, що ви підете у визначену для вас резервацію? Це розпорядження президента, і ви мусите підкоритись — інакше ми вважатимемо вас за бунтарів і злочинців! І тоді я поводитимусь з вами, як із злочинцями.

На чолі Токай-іхто залягла глибока зморшка.

— Що мають означати ці слова?

— Ти підпишеш, або… або ти — мій в'язень!

Вождь не відповів Джекману. Він звернув свій погляд на Сміта.

Сивий майор підвівся, підійшов до протилежного вузького краю столу, так, що Фред Кларк і ще двоє раурайтерів, що стояли там, мусили відступити на кілька кроків.

— Полковнику Джекман, дозвольте сказати. На запрошеннях, які одержали вожді дакотів, стоїть і моє ім'я. В цьому листі вождям запропонували прибути сюди на розмову, твердо пообіцявши, що вони вільно прийдуть і вільно підуть звідси, коли їм буде завгодно. Адже не була поставлено жодних умов або застережень…

— Майоре Сміт, я не питаю вашої думки. — Джекман був дуже роздратований. — Я не хочу вислуховувати ваші дальші пояснення. — Полковник знову звернувся до Токай-іхто. — Ну, то як? Ти вже зважився, просиш вибачення і підпишеш?

— Не підпишу! Мої воїни і я залишимо цей форт.

— Ви мої в'язні! Здайте зброю!

Тої ж миті погрозливі дула двадцяти револьверів і пістолетів спрямувались на індійців. Дакоти і не поворухнулись.

— Полковнику Джекман! — вигукнув Сміт. — Чи маєте ви право так чинити?

— Безумовно!

— Полковнику Джекман, те, що ви хочете зробити, суперечить гідності і совісті. Я поручився як мужчина і офіцер, що тут діятимуть по праву і честі, коли навіть йдеться про брудних індійців. Прошу вас, з поваги до самого себе, ще раз обміркувати усе!

— Замовкніть, майоре Сміт!

— Я не мовчатиму! — Майор зняв свою шаблю і кинув до ніг полковника. — Ось… якщо ви мені доводите, що ми негідники і зрадники.

Джекман зареготав.

— Все одно ви повинні віддати свою шаблю, майоре. Так чи інакше я змушений буду порушити проти вас карну справу. Одного разу ви вже випустили цього дакоту в подяку за те, що він напав на нашу колону з боєприпасами. Лейтенант Роуч про все доповів… Майоре… ви також мій в'язень!

Старий офіцер опустився на стілець і застиг непорушно, зігнувшись і затуливши обличчя руками.

Джекман ще хотів щось додати, але дакота кинув на нього такий погляд, що навіть цей безсовісний кар'єрист мимоволі замовк.

Не промовивши й слова, індійці почали викладати свою зброю на стіл. Токай-іхто зняв рушницю, поклав її поперек карти з чорними лініями; потім вийняв з-за пояса револьвер і наостанку ніж. Вождь не підводив очей, намагаючись стримати тремтіння рук. Джекман пильно й вороже стежив за ним. Раптом його водянисті очі з неприхованою цікавістю зупинилися на коштовній рукоятці кинджала. Він обережно узяв його і покрутив у руці.

— Стародавнє різьблення, — сказав він без усякого такту. — Оце так кинджал! Північно-західна культура? Як потрапила ця річ до рук дакоти? — Він кивнув своїм людям, і ті підступили до індійців з наручниками та ременями. Червоний Лис не відмовив собі в задоволенні власноручно накласти кайдани на Токай-іхто. Саме у цю хвилину сталося несподіване. Майор Сміт насилу підвівся із стільця і ступив кілька кроків уперед. Він тремтів; звивистими жилами на скронях прискорено пульсувала кров.

— Полковнику Джекман, — промовив старий, важко дихаючи, — покладіть край цій злочинній грі. Я бачу, ви силою хотіли залякати вождів, аби примусити їх підписати. Тепер я переконався, що саме це було вашим наміром. Але гра не вдалась; вожді не підкорились. Отже, облиште хитрощі і з усією серйозністю поверніться до наради без будь-якого примусу.

Джекман кинув кинджал Токай-іхто на стіл.

— Майоре Сміт! Ви що, збожеволіли? Прошу вас більше не говорити про таке, це тільки завдасть шкоди вашому здоров'ю… Та й на процесі, який незабаром відбудеться, навряд чи піде вам на користь те, що ви знову стали на бік індійців. Справу цілком закінчено.

— Поки я живий, я не потерплю такого! Це підле шахрайство! — Схвильований офіцер, знову випроставшись на весь зріст, підступив до Червоного Лиса, що саме замикав кайдани на зап'ясті Токай-іхто. — Пусти! — Він схопив янкі за руку так міцно, що той аж скрикнув. Тоді Червоний Лис випустив дакоту і штовхнув Сміта кулаком у груди.

Майор поточився. «Собако! Це ти…» його губи посиніли, очі закотились, і він знепритомнів.

Присутні офіцери підскочили, підхопили його і поклали на підлогу.

— Фельдшера! — гукнув хтось.

Один з раурайтерів, що стояв біля дверей, вибіг з кімнати, щоб покликати лікаря.

А Червоний Лис тим часом знову підійшов до вождя і наклав йому кайдани на руки й ноги. Обоє старих дакотів уже стояли зв'язані, тільки ноги у них були вільні. Їх одразу ж вивели. Востаннє подивились вони мовчки в очі своєму вождеві.

Токай-іхто залишили в кабінеті, що поступово спорожнів. Крім Червоного Лиса, тільки ще один раурайтер зостався в приміщенні. Він нахилився і підняв ляду в підлозі. Червоний Лис схопив скутого вождя і поволік до темної зяючої ями. Потім підняв його і кинув униз.

Льох був досить глибокий, і Токай-іхто боляче забився об суху, курну землю. Відразу ж випроставшись, він сів і розглядівся навколо. Льох, в якому він опинився, був великий. Крізь вузький душник, що виходив на північну сторону двору, пробивалося трохи світла. Крім того, через проріз у підлозі падали відблиски світла з кімнати коменданта.

Дакота глянув наверх.

— Драбину! — пролунав голос угорі, і чути було, як «відчинилися надвірні двері і, гупаючи важкими чобітьми, вийшов раурайтер. Однак Червоний Лис, здається, не бажав чекати, доки той повернеться з драбиною; він стрибнув у льох. З-під його ніг знялася курява і заклубочилась навколо каламутними хмарками.

— Ось де ти! — просичав він і, схопивши в'язня за руку, потягнув до східної стіни льоху. Тут до однієї з товстих балок залізним кільцем був прикріплений ланцюг. Янкі щільно обкрутив ним тіло дакоти і замкнув його, між стіною і в'язнем лишалось ще близько метра ланцюга. Рудоволосий ще раз якнайпильніше перевірив наручники і шкіряні пута на ногах. Все начебто було в порядку.

Токай-іхто сподівався, що Червоний Лис нарешті піде. Але той лишився. Широко розставивши ноги, янкі стояв перед індійцем.

— Ну, то як, Гаррі, — сказав він після довгої мовчанки. — Отже, це вже кінець. — Червоний Лис показав великим пальцем на душник угорі. — Якщо ти визирнеш крізь нього, то побачиш частину нового будинку. Я кажу про будинок, що тепер стоїть на тому місці, де колись побудувався Беззубий Бен. Там гигнув твій старий. Для тебе єдиною втіхою може бути те, що і ти вмреш на тому самому місці.

Токай-іхто втупив німий погляд кудись перед себе.

— Ну й упертий же ти, тобі цілком личить твоє ім'я: Токай-іхто! Тобто «камінь з рогами» чи щось подібне до цього! Камінь та ще й з рогами, оце-то так. — Червоний Лис продовжував глумитись. — Я вже усе обміркував і більше не робитиму тобі марних пропозицій, любий Гаррі. Але коли я ходитиму там, вгорі під сонцем, то матиму велику втіху від думки, що ти тут гибієш у темряві. Це не так просто, як тобі здається. Минуть дні, тижні й місяці, а коли ти будеш надто впертим, то і роки.

Червоний Лис зробив паузу і почекав. Від цих слів ворога в'язневі, що зовні лишався спокійним і байдужим, похололо всередині. Він уже окинув поглядом льох: холодний, порожній. Стіни збудовані з товстих колод, в сутінках можна було розгледіти сучки. Місяці… Роки… Дакота рішуче відігнав цю думку.

Червоний Лис знову заговорив; його тон змінився.

— Чи є в тебе гроші? — спитав він. — Вони мені знадобляться!

Він обшукав в'язня. Жодною рисою обличчя індієць не виказав, як страждає від цієї принизливої безпорадності.

— О! — Червоний Лис знайшов гаманець, повний золотих монет. Він вийняв блискучі долари і, побрязкуючи ними, пересипав їх з руки у руку. Потім сховав гроші н свою кишеню.

— На це можна буде добре хильнути! За твоє здоров'ячко, вождь дакотів!

Білий і не збирався дати в'язневі спокій.

— А що буде з твоїми перами? — глузливо продовжував він і зняв з голови скутого корону з орлиних пер.

Шкода, що ти не привіз отієї прикраси з китицями, вона була б тобі дуже до лиця. Чи заради нас ти не хотів завдавати собі клопоту? Ну, ми й цим задоволені. Це теж непогано. І де ти тільки познаходив усіх цих орлів? Чи, може, вони дісталися тобі в спадщину ще від батька й діда? Джекмаи полюбляє такі речі. Віднесу йому ці пера, він дуже зрадіє. Щоправда, він скупий, але на кілька доларів все ж таки розщедриться. Без мене полковник нізащо не впорався б з цією справою. Ти мусиш визнати, що я дав йому добру пораду. Я не такий дурний, як ти, — і коли хтось потрапить до моїх рук, йому вже не втекти.

З цих слів дакота зрозумів, що зрада була заздалегідь підготовлена, як він і, передбачав. І цілковита порожнеча и льосі також підтверджувала це. Адже ж не могло бути, щоб ним зовсім не користувались. Мабуть, перед цим з льоху все повиносили.

— Бувай здоров, і облиш свої надії назавжди, — попрощався янкі.

Саме у цю хвилину в льох спустили драбину з міцними березовими щаблями. Червоний Лис виліз нагору, витягнув драбину і закрив ляду.

Токай-іхто залишився на самоті.

Незважаючи на кайдани, він спритно випростався і обдивився стелю. На його думку, до неї можна дістатися, лише стрибнувши з простягненими руками. Токай-іхто виміряв довжину і ширину льоху, — він був просторий і, певно, проходив під обома кімнатами — кабінетом і спальнею коменданта. Душник знаходився під спальнею. Ще тільки-но звернуло за полудень, і світло скісним промінням падало на курну долівку льоху. Стіна старого блокгауза, що стояла напроти, була освітлена сонцем. Було чути, як на подвір'ї і вгорі в будинку сновигали туди й сюди люди. Дакота розрізняв голоси і метушню офіцерів, які ще й досі клопоталися з фельдшером біля Сміта. Кінець кінцем йому причулося, що непритомного віднесли в суміжне приміщення і, певно, поклали на похідне ліжко.

Крізь душник в'язень бачив чоботи солдатів, що пробігали повз будинок, до нього долинали вигуки, сповнені, гніву й зненависті. Здається, у форті панував поганий настрій. Стара команда майора дала волю своєму обуренню. Надвечір, коли проміння світла померхло, Токай-іхто чув, як запекло сперечалися солдати біля скрипучого насоса. Раптом пролунав чийсь владний голос, і вмить все стихло. Та ненадовго. Коли смерклось, в казармі зчинилася страшенна бійка. Стукіт і крики розлягалися на весь двір; одна група, здається, викидала другу. Зненацька пролунало два постріли. Вони, певно, злякали і трохи охолодили розпалені душі; шум послабшав, і поступово запала тиша. Вже стояла темна ніч.

Біля прорізу, що виходив у кабінет коменданта, щось заворушилось. Ляду підняли і спустили драбину. Важко загупали чоботи, і з'явилася тонка постать в уніформі. Соснова скіпка освітила бліде обличчя Антоні Роуча. Лейтенант підійшов ближче і, перш ніж заговорити з в'язнем, безцеремонно посвітив йому в обличчя.

— Ну? — спитав він. — Чи ти вже обміркував справу? Може, тепер таки підпишеш?

Токай-іхто не удостоїв Роуча відповіддю.

— Бач, який гордий! Добре подумай, дакота! Адже ви. однаково підете у резервацію. Коли ти підпишеш, то, може, ще й вийдеш живим з цієї нори. А коли ні — то пропадеш тут, мов Пацюк у пастці. Ну, то як? Ти не маєш нічого мені сказати?

— Нічого, опріч того, що я зневажаю тебе, Антоні Роуч.

— Уклінно дякую. Але це навряд чи пошкодить моїй кар'єрі. Джекман і так привіз мені чин капітана. І якщо ти ще схаменешся, то даси мені знати.

Вождь відвів очі від Роуча, ніби зовсім не помічаючи його присутності.

— Дурень! — пробурмотів лейтенант, нічого не домігшись, і подерся з льоху вверх по драбині.

Токай-іхто, зачекавши кілька годин і упевнившись, що вже за північ і гарнізон спить глибоким сном, скрутився, як їжак, і обмацав пута на ногах. Вони були дуже міцно затягнені, кров застоювалась, ноги набрякали все сильніше. Токай-іхто спробував закутими руками послабити вузли. — Вони начебто піддались. Він терпляче працював, поки пута вже не так боляче в'їдалися в ноги. Розв'язувати їх він не хотів, бо його зап'ястя були скуті залізними кайданами, від яких він все одно не зміг би звільнитись, так само, як і не був спроможний без сторонньої допомоги і спеціальних інструментів відімкнути ланцюг, що оперізував його тіло. Він мусить чекати, доки не почне діяти Бобер, а до того часу йому не хотілося викликати підозру. Не могло бути, щоб уже цієї ночі його вірний друг зважився на щось, бо обставини для звільнення зараз дуже несприятливі, а Бобер мусить усе точно розвідати і старанно підготувати. Це, можливо, триватиме й не один тиждень. Токай-іхто спробував заснути, бо хотів зберегти сили.

Було ще дуже рано, коли він прокинувся. Надворі вже світило сонце, але до нього воно не заглядало, бо душник виходив на північну сторону подвір'я. Від насоса долинав шум, чулись грубі жарти, хлюпання і плескіт води. Це вмивались раурайтери і солдати. Дакота, як і всі його одноплемінники, з дитинства звик щоранку стрибати у бистрий потік, пірнати і плавати. Йому так бракувало освіжаючої прохолоди і чистоти. Долівка була вкрита брудом і пилом: суха земля змішалась з попелом.

В обідній час ляда відкрилась, і незграбний раурайтер приніс воду й солонину.

— Тепер я мушу приходити щодня, — сказав він докірливо, і Токай-іхто побачив вираз постійного невдоволення, що викарбувався на його обличчі.

Поволі тяглися пообідні години. Вуха Токай-іхто прислухались до того, що відбувалося надворі. Гарнізон усе ще, мабуть, був численний, і частина його тепер, здається, розташувалась за межами форту. Завіси на західних воротах безперестану рипіли, люди увесь час виходили і заходили. Віддалений гомін і вигуки змішувалися з дзюркотінням річки. Чути було іржання великого табуна коней і приглушене тупотіння копит по м'якому луговому грунті: це загін вершників, розтягнувшись цепом, повертався назад.

Одного разу донеслися удари молотка й лунке ляскаюче лопотіння ще не напнутих стін намету. Яким знайомим індійцеві був увесь цей гамір табірного життя.

Коли стемніло, вождь, зробивши над собою зусилля, вгамував свої думи. Намагаючись не чути ні виття вовків, ні плескоту річки, він заснув. Минув перший день ув'язнення.

І так потяглися дні за днями, повільно й одноманітно. Тьмяне світло пробивалось у льох, насос верещав, рипіли солдатські чоботи, бряжчали в обідню годину ключі. Люди розмовляли, лаялись, перегукувались, наказували, співали. Принаймні до сорока з них індієць навчився розрізняти по ході й голосу. Найлегше було розпізнавати два голоси, що скидалися на пронизливе вороняче каркання; з нього дакота розібрав кілька слів і зрозумів, що ці люди на боці майора. Опівдні знову з'явився вайлуватий вартовий з похмурим обличчям і приніс солонину, від якої неприємно тхнуло. В'язень виміряв, скільки кроків дозволяв йому зробити у півколі ланцюг; виявилось, що ліворуч до душника він міг ступити десять кроків, а назад лише сім, бо міцно прикріплений ланцюг скорочував зворотний шлях. В'язень забігав туди й сюди, потім сів, скрутився в калачик, випроставсь і знову підвівся. Це були єдині рухи, які він мав можливість робити. Інакше він був би приречений на повну нерухомість. Мов великі сірі павуки, причаїлися на стінах льоху нудьга й безнадія і непорушно чатували, коли нарешті їхня жертва потрапить у липкі тенета.

З днів склалися тижні, з тижнів перший місяць. Час минав, і в льох проникло перше літнє тепло. Річка спадала, все тихіше доносився її плеск і нарешті зовсім змовк.

Незграбний вартовий, щодня приносячи їжу, більше й словом не обізвався до в'язня, проте й не кривдив його. Та ось раптом він почав присікуватись до нього. Часом запізнювався з їжею, а деколи зовсім нічого не приносив і часто забував про воду. І ще рідше, ніж раніш, прибирав льох. Він бурчав і злостився, вигукував незліченні прокляття, що були у нього в запасі для виявлення поганого настрою, вивергав усякі лайки, якими білі звичайно ображали індійців. Він штурхав в'язня, копав його ногами й бив. Токай-іхто зносив усе, наче мертвий. Він не хотів, щоб білий втішався його марними спробами захищатися? Жорстоке поводження збудило в ньому надію. Мабуть, довгі ножі зазнали у війні поразки і зганяли тепер свою злість на тому, хто неспроможний чинити опір. Дакота спробував вивідати про все у цього мамули.

— Я знаю, — сказав він одного вечора, — чого ти б'єш мене. Бо воїни дакотів розбили генерала Кастера в бою.

— Ах ти ж, паршивий дворняго… Хто сказав тобі про це? Хто прокрадається в льох і розмовляє з тобою?!

— Ваш лейтенант Роуч розповів мені про все…

— Ото базіка… Але не сподівайся на нашу слабість ти, червоношкірий! Ми сторицею відплатимо вам за все! Ви підлі пронози, підступні хижі кішки! Мов повзучі змії у траві, нишпорите в лісах, щоб пристукнути чесного солдата. Це ви вмієте. Але запам'ятай, ви ще відчуєте, на що ми здатні…

Вайлуватий стояв перед в'язнем з загрозливо піднятою посудиною. Токай-іхто посміхнувся.

— Бий! — сказав він. — Цим горщиком! Не вмієте ви по-справжньому мордувати.

— Ти ще смієш так зухвало поводитись? Може, тобі закортіло, щоб тебе припекли розжареним залізом, як ви звичайно робите із своїми полоненими? Ах ти ж, собако, червоношкірий собако, коли я згадую, що твої розбійники вбили Кастера і його людей, то я б тобі зараз же перегриз горлянку…

— Полиш уже це на генерала Бентіна. Він, певно, скористається з цієї нагоди, коли тікатиме.

— Тікатиме… Побий тебе грім… Але й Роуч теж йолоп, яких мало. І надало ж йому розплескати про все паршивому червоношкірому койотові… Але не дуже-то радій, нікчемний боягузе, ти небагато виграєш на цьому. Перш ніж тебе хто-небудь спробує звільнити, ми прикінчимо тебе, можеш у цьому не сумніватись!

Вайлуватий ударив індійця горщиком, але з таким же успіхом він міг би ударити по дерев'яній колоді: Токай-іхто навіть не поворухнувся, лише іронічно усміхнувсь.

— У тебе небагато сили, — сказав він. За індійським звичаєм, полонений повинен був дражнити переможця, щоб довести йому свою безстрашність.

— Небагато? — розлючено закричав раурайтер. — Ти ще відчуєш мою силу. Наступного разу я приведу… приведу з собою…

— Довгого ножа Рено і його раурайтерів, що скоро шукатимуть у форті рятунку від воїнів дакоти.

Раурайтер так і застиг з розтуленим ротом.

— Щоб я луснув… Собака справді знає про все. Але у форт Рено не прийде, бо все сталося ще там, на пагорбі… біля Віггорна.

— Там і готувались зустріти його наші люди. Ти надто, пізно заговорив зі мною, а то б узнав ще багато дечого.

— Ох, мені аж дух забило… Такого зухвальства я ще ніколи не зустрічав. Ти наче нічого не боїшся. Що ти собі, власне, дозволяєш? Та я піділлю отрути до твоєї втіхи. — ? Поки що на добраніч, і приготуйся до завтрашнього дня.

Вайлуватий виліз. Токай-іхто полегшено зітхнув. Воєнні плани дакотів над усяке сподівання мали успіх. Він не страшився погроз цієї людини, і її лють лише тішила його, бо доводила, що дакоти були супротивниками, яких ще боялись і тому ненавиділи.

Настала ніч, і індієць вперше розпочав боротьбу з своїми кайданами. Він спробував зняти ланцюг через стегна або стягти його вверх по грудях. Щосили рвав він ланцюг наболілими скутими руками, незважаючи на те, що разом з одягом здирав і шкіру.

Тільки б звільнитись!

Індієць повторював цю спробу три ночі поспіль.

Коли минули ці три ночі, в рисах його обличчя сталась якась зміна. Тепер він переконався, що самотужки йому не звільнитись.

На обличчі його застиг вираз запеклого озлоблення, а навколо очей лягли глибокі тіні.

Літо було в розпалі. Трава в прерії вигоріла, річки висохли, дерев'яні будинки розпікались на сонці. Буря проносила над блокгаузами хмари піску. Більше не чути було щебетання птахів та іржання коней. Все дужче тхнуло від солонини, яка викликала у в'язня непереборну огиду. Більша частина гарнізону кудись виступила. Невже забув Бобер про свого вождя? Нагода для визволення тепер; була сприятливішою.

Знову настав задушливий день, та сама палюча спека, що сушила нещадно безлісий край аж до кінця літа. Дув гарячий вітер; повітря в льоху було затхле й важке і тягарем лягало на груди. Пахло горілим. Певно, десь у сухому степу бушував вогонь, і вітер приносив цей запах. Токай-іхто ще з дитинства знав пожежі в преріях. Йому був знайомий гарячий вихор, розбурхане полум'я, густий дим, сморід від горілого, що розносився на багато миль; він бачив, як тікали перелякані мустанги, неслися галопом охоплені жахом бізони, високо збиваючи копитами куряву; летіли птахи і врешті, знесилені, падали на землю. Він знав спокій червоношкірих людей, що звичайно запалювали зустрічний вогонь. Люди могли тоді перечекати на спалених луках, поки вгамується несамовита вогненна стихія на обвугленій поверхні.

Долівка льоху була вкрита шаром сухого пороху, що під кожного руху здіймався високо вгору, а потім, кружляючи й танцюючи, поволі осідав на стіни, на в'язня і на землю. Ось на подвір'ї, опираючись і не бажаючи коритись чужому вершникові, протупотів буланий мустанг. По тілу коня несамовито захльостав шкіряний гарапник. Дакота здригнувся і вп'явся руками у ланцюг. З прокльонами вершник звалився на землю, і його віднесли геть. Чоловік у м'яких мокасинах насилу відвів збудженого мустанга.

Вождь з розплющеними очима марив про вітер безмежної прерії, що хвилями гойдав траву, про полювання, на якому він зловив буланого мустанга. І червоношкірі люди мали шкіряні батоги. І вони бували жорстокими до своїх тварин, але не жорстокішими, ніж до самих себе за суворих умов життя в преріях. Червоношкірі знали душу тварини і розуміли її мову… Це було важке і незабутнє полювання, коли два літа тому Ведмеже братство переслідувало табун диких коней, яких вів вожак — буланий жеребець. Вожака не можна було зловити ласо, бо жоден кінь з вершником не міг угнатися за ним. Край лісу, біля підніжжя Скелястих гір, Токай-іхто з своїми людьми збудував загороду в кілька метрів заввишки. Хитрощами Ведмеже братство спрямувало дикий табун до лісу, аж поки одного дня з раптовим криком не оточило його і не загнало в загороду. Там тварин поодинці переловили ласо.

Молодих диких коней, що були їм не потрібні, Ведмеже братство випустило знову на волю. Токай-іхто вибрав собі ножака, хоча його воїни сумнівалися, чи вдасться вождеві коли-небудь приборкати цього жеребця з кремезним тулубом і мастю дикого коня. Але вигин шиї і форма його голови нагадували арабського скакуна, яких іспанці колись навезли до Америки. Токай-іхто сам спутав чудового жеребця. І вдень і вночі він гладив його, наспівуючи чарівних пісень, зрозумілих кінській душі. Тварина підкорилась дакоті, і він любив її, як друга.

Тепер кінь, як і його господар, був в'язнем, і його бив батіг білих людей, що й на коня дивились, як на свого раба.

Надвечір несподівано зірвалась буря. Вона хитала частокіл і блокгауз. Зненацька з оглушливим гуркотом на подвір'я звалився дощатий дах вишки. Почулися голоси, напіаприглушені ревом і свистом прерії. Ось уже залопотіли перші краплини дощу, а потім відразу, ніби розірвалися хмари, з неба ринули нестримні потоки води. Вмить усе подвір'я затопило водою. Крізь душник у льох прорвався струмінь води і змішався з курною землею, що не могла його ввібрати. Злива з ляском періщила по дахах і стінах наметів.

Як несподівано негода налетіла, так швидко і минула. Дощ ішов дві хвилини, а потім почав стихати і зовсім перестав; вітер ущух. З дахів у калюжі залитого подвір'я з мирним плюскотом закапотіла вода. Люди вийшли на свіже повітря, хлюпаючи чобітьми по воді, розбризкуючи її на всі боки. Вони голосно перемовлялись між собою про зірваний дах. Потім почали зносити докупи дошки; Токай-іхто зрозумів, що зараз же візьмуться лагодити дах.

Вода, здається, почала стікати з двору; струмінь, що лився в льох, потоншав, потім вода закрапала і нарешті зовсім зникла. Токай-іхто жадібно вдихав пахуче повітря, що живлючою прохолодою повіяло й сюди, вниз до нього, і відсвіжило його змучене кайданами тіло.

Перед смерком ляда льоху відчинилась. Хтось спустив березову драбину, і на щаблях показались ботфорти. Токай-іхто відразу постеріг, що це чоботи не вайлуватого незграби. В ньому несподівано спалахнула невиразна надія. Він не відводив погляду від чоловіка, що спускався вниз, поки не з'явилась голова з білим чубом. Дакота знав цього раурайтера, це був Адамс.

Юнак приніс воду і солонину.

— Нарешті мені таки пощастило, — сказав він. — Ми з Бобром уже про все домовились. Ось, — він витягнув з кишені якийсь інструмент, — ось тобі залізний напилок. Ключа ми. не змогли роздобути. Ти мусиш перепиляти одне кільце у ланцюзі, воно не товсте, і до півночі ти упораєшся з цим. Тоді будь напоготові. Люди Бобра розпочнуть удавану атаку зі сходу, щоб відвернути увагу вартових. Тим часом Бобер пробереться сам через західні ворота, а потім крізь душник у льоху допоможе вибратись і тобі. На вишці стоятиму на варті я, в передньому дворі коло воріт Тобіас, а біля коней вартуватимуть після півночі Томас і Тео. Мені здається, що нам пощастить. Схвалюєш наш план?

— Так… Що сталося з двома старійшинами, що прибули разом зі мною у форт?

— Їх убили того самого дня. Вони були настільки нерозсудливі, що чинили опір.

— Червоний Лис тут?

— Так. Він спить нагорі в будинку коменданта. Це єдина небезпека. Але я гадаю, що атака відверне його увагу. Отже, через дві години після півночі. Коли тікатимеш, захопи з собою напилок, він мій, і ніхто не повинен його потім знайти.

Токай-іхто допитливо подивився на білявого.

— Чому ти хочеш мені допомогти?

— Чому? Бо я більше не можу терпіти цієї підлоти.

— Сміт ще живий?

— Наполовину паралізований і майже не приходить до пам'яті. З ним стався удар. Яке жалюгідне існування. Він і опер на становищі в'язня, його дочка сидить біля нього. Тепер вона теж бездомна сирота. Пан лейтенант Роуч не цікавиться дівчиною без грошей. Але вона тримається хоробро. В ній закладено здорове зерно.

— Ти й досі шукаєш золота, Адамсе, Адамів сину?

Юнак почервонів од сорому.

— Ти ще не забув, що я тобі колись казав?

— Ні, не забув. Може, ти гадаєш, що Токай-іхто заплатить тобі за допомогу?

Адамс скипів.

— Не повторюй цього вдруге, дакото. Я не мерзотник.

— Гаразд. Але ти знаєш, що робиш? Ти зраджуєш білих людей, до яких належиш.

— Можеш назвати це, як завгодно.

— Ти зраджуєш їх і, однак, маєш намір залишитися разом з ними?

— Мабуть, що так. Можна виправити підлість і не тікаючи від своїх людей… Я ж не індієць.

— Хуг. Коли мені вдасться, я візьму твій напилок, аби не виказати тебе.

Адамс кивнув головою і виліз з льоху з ключем і кухлем у руках.

Кров в'язня запульсувала швидше. Він нерухомо просидів під рубленою стіною, поки зовсім не стемніло і не стихло все надворі. Тоді він вийняв напилок і почав працювати скутими руками. Було дуже важко, але справа все ж таки; посувалася вперед, і він мав багато часу, щоб здійснити; свій намір. Ще до півночі Токай-іхто встиг розпиляти ланцюг. А потім скрутився, як у першу ніч ув'язнення і розв'язав пута на ногах. Лише наручник він не міг скинути.

Токай-іхто чекав. Він був готовий. Рівно о другій годині після півночі надворі знялася тривога. Пролунав постріл з рушниці. Адамс з вишки пода тривожний сигнал. В'язень чув, як відчинилась казарма і звідти з лайкою вибігли солдати. Здається, ніхто до пуття не знав, чого треба остерігатись і що робити. У задньому дворі панувало загальне сум'яття. З будинку комендант теж протупотіли квапливі кроки, і Токай-іхто почув владний рев Червоного Лиса і різкий голос Роуча. З прерії донісся войовничий клич дакотів.

— Гі-їп-їп-їп-гі-яг! — пронизливо розітнув він темряву безмісячної, зоряної ночі. Пролунали далекі постріли і з криків у дворі Токай-іхто зрозумів, що дакоти пускали також і запалювальні стріли. Чути було, як тягнуть бочку з водою.

Токай-іхто став біля душника. Він спробував підстрибнути і вхопитися за нього скутими руками, але це йому н вдалося. Він мусив чекати на допомогу Бобра.

І вірний друг прийшов. Він насилу протиснувся до пояса крізь душник і випростав руки. Токай-іхто простягнув йому свої і весь подався вгору, щоб Боброві легше було його витягти. Але в цю хвилину у дворі сталася подія, яка все змінила.

По голосу і постаті він упізнав Червоного Лиса, що біг до них із заднього двору. Токай-іхто вмить випустив руки Бобра і скочив назад на дно льоху.

— Червоний Лис! — крикнув він Боброві, щоб звернути його увагу на небезпеку.

Чапа підхопився і ледве встиг випростатись перед ворогом, перш ніж той схопив його ззаду. Токай-іхто бачив ноги обох, що зчепились у боротьбі. Дакота знову спробував вибратись крізь душник, але він був надто високо і надто вузький. Незважаючи на все напруження і спритність, годі було й думати про те, щоб втекти таким чином із скутими руками. Червоний Лис щось прокричав надворі. Токай-іхто не розібрав слів, але відчув, що йшлося про нього. Ляда піднялась, і не встиг дакота отямитись, як у льох сплигнуло два чоловіки. Токай-іхто не міг чинити їм опір. Він знову сів під стіною, намагаючись приховати, що ланцюг розпиляний. Один з солдатів підняв приклад і з шаленою люттю вдарив в'язня. Токай-іхто більше вже нічого не пам'ятав.

Опритомнівши через кілька днів, вождь відчув біль у голові. Він хотів розплющити очі, але зліплені кров ю вії не слухались його. Мимоволі сіпнулися руки, щоб протерти очі, але натрапили на непереборну перешкоду. Свідомість того, що він не може рухати руками, вразила його, наче удар. Токай-іхто збагнув, що ув'язнений. Він скорчився і колінами обтер з очей закипілу кров, насилу підняв вії. Перед очима в нього все розпливалось, але, напруживши полю, він розібрав, де знаходиться. В льоху. На тому самому місці, де його звалив удар приклада. Крім болю, він відчув тягар нового важкого ланцюга, що стиснув його тіло. Руки були скуті на спині, а не спереду, як раніш, а в ноги міцно впивалися кайдани.

Дакота знову витягся і поклав голову на тверду курну землю. Він боровся проти нової непритомності і примушував свій мозок сприймати зовнішні враження. Крім шуму і стукоту, що їх викликав приплив крові в ушах, він чув знадвору гомін людських голосів, що то зростав, то знову с падав, розмови, вигуки, сміх та співи, і між тим човгання ніг і тупіт коней. Вождь зрозумів, що вершники і солдати її гарному настрої. Усвідомлення цього лягло важким каменем йому на груди, і він знову знепритомнів.

Руки, що клопоталися біля дакоти, розбудили його. Хтось обмацував його тіло.

— Вони тебе таки добре побили, — прокаркав чийсь голос. — Але ти усе ще живий. А ми повідомили Бобра, що ти помер.

Токай-іхто підняв повіки.

— Мене звати Томасом, — сказав чоловік, — я чередник і ферми Адамса. Адамс утік. Вони знайшли в тебе його напилок, і Червоний. Лис хотів убити хлопця. Ми мусимо теж іти звідси, ми обоє, Томас і Тео. Вони більше не довіряють нам. Зрештою, ми охоче підемо. На старості літ ми і. се одно не навчимося вбивати й обдурювати, а платня тут така ж мізерна, як і скрізь.

— А Тобіас? — спитав дакота.

— Він лишається тут. Хоча Червоний Лис уже двічі мало не до смерті побив його. Я не знаю, що він має проти нього. Але Тобіас живучий, мов кішка, і вкрався до Роуча в довір'я. От ви, червоношкірі, коли треба, вмієте бути і хитрими, і потайними. Ви краще знаєтесь на цьому, ніж ми. Тобіас лишається. Якщо можна буде щось зробити для тебе, він подбає про це. А Бобер поїхав із своїми людьми, йому й так пощастило, що він тієї ночі вирвався з пазурів Червоного Лиса.

Томас послабив в'язневі кайдани на ногах і приніс води.

Їсти Токай-іхто ще не міг нічого.

Лишившись сам, в'язень ліг на долівку і заплющив очі, бо й так над силу сидів. Наче уві сні почув він шум на подвір'ї і кроки нагорі в будинку коменданта… Години минали, і він сам не знав як. Нарешті крізь душник повіяло вечірньою прохолодою. Рублені стіни льоху потонули в темряві. Замовкли надворі солдатські теревені й співи, що мучили розбиту голову. В кабінеті коменданта теж стало тихо. З двору доносились лише розмірені кроки вартових. Десь вдалині вовки затягли свою нескінченну нічну пісню, і тихе дзюрчання річки долинуло до ушей в'язня. Незважаючи на тяжкі рани, Токай-іхто випростався і почав прислухатися до голосів вільних прерій. В цей час у вождя було таке відчуття, ніби слово «в'язень» вп'ялося невблаганними пазурами у горло і перехопило подих. Пойнятий безсилою люттю, він заздрив вовкам, що вили від голоду, але були вільні.

Коли відблиски ранкової зорі пробилися в льох, в'язень знову лежав без пам'яті.

Цього разу минуло шість днів, поки Токай-іхто опритомнів. За цей час він схуд, риси його загострились і щоки запали. Але болі зменшились і шум у вухах зник, йому було вже легше рухатись, наскільки дозволяли кайдани. Здорова кров сама відновлювала сили.

Навколо нього все лишалось без змін. І знову одноманітною низкою потяглися дні. Токай-іхто десять років прожив просто неба з своїм опальним батьком, і йому вже навіть здавалося чудним спати в наметі. Довге ув'язнення поглинало сили дакоти. День минав у якомусь напівсні. Годинами він не відривав очей від струменя світла, що падав крізь душник. Як він точно вивчив кожну смужечку на долівці, яку освітлював ясний промінь, завжди повторюючи той самий шлях. Нових звісток, що могли б відвернути його увагу, він більше не одержував. Вайлуватий вартовий, знову приходячи щодня, поводився з ним по-давньому — байдуже-недоброзичливо, але більше не зачіпав його. Токай-іхто з цього зробив висновок, що білі люди тепер, певно, мають успіх у війні, і це побоювання мучило його більше, ніж фізичний біль. Його гострі, проникливі очі втратили блиск, і в них з'явився вираз смутку й розгубленості. Лише коли темніло, в'язень начебто прокидався і починав бігати вперед і назад, вперед і назад, наскільки дозволяли кайдани на ногах і брязкотливий ланцюг. Він бігав, поки не падав знесилений. Тоді забував про розмірені кроки варти у дворі і чув лише тужливу пісню Маніатанки і протяжне виття вовків у вільних преріях. На світанку втомлено заплющував очі. До їжі дакота майже не торкався, викликаючи злість свого незграбного вартового.

Струмінь світла поблід; він пізніше з'являвся і раніше зникав. Надходив кінець літа. Щодня лютували холодні вітри, шалено накидаючись на частокіл і блокгауз. Більша частина гарнізону покинула форт. Лишилось тільки небагато солдатів, яких можна було зручно розташувати в будівлях.

Осінь змінилася зимою. Ночі ставали все довшими й довшими; рідше чулось пронизливе вищання насоса. Раурайтер з вічно невдоволеним обличчям закутався в кожух, а індійцеві приніс ковдру. Він розповів йому про остаточну поразку дакотів і про укладення миру, що незабаром мало відбутися. Вождь пересилив себе і спитав про Червоного Лиса, який тепер щось не показувався. Вайлуватий не відповів. Йому було наказано не давати в'язневі жодних відомостей.

У грудні, коли тріскається на деревах кора і настає час зимового сонцестояння, почалися сильні холоди. Вождь мерзнув і спробував нарешті загорнутись у стару тонку ковдру, на яку досі не звертав анінайменшої уваги. Але (кутими на спині руками він не міг впоратися з нею, і з втомленим і байдужим виглядом облишив цю спробу. Час повз повільніше, ніж слизький слимак. В'язень розглядав балки, що підпирали стіни льоху, дивився на діри від сучків, як це він робив уже сотні й тисячі разів. Він думав про свого мустанга і про свою зброю, про далекі прерії, які не охопити оком, про Відпочиваючого Бізона та про Уїнону. Він більше не сподівався побачити їх. Груди йому рвав глухий і глибокий кашель. Серце билося коротко й уривчасто, борючись з гарячкою.

Перший сніг цієї зими випав пізно. Цілу ніч стогнав і скиглив вітер. А коли ранкове світло залило небо й землю, в повітрі повільно закружляли перші маленькі зернинки снігу.

Кілька з них залетіли крізь душник до льоху і, сівши своїми кристальними гострячками на сіру землю, повільно розтанули.

Гарячково палаючі очі в'язня стежили за ними від початку польоту і до їхнього, зникнення. Це було щось нове в його самотності й занедбанні.

Над полудень сніг перестав іти. Індієць підвівся і зробив кілька кроків уперед. Непорушно застигнувши, як спійманий орел, він дивився вгору на душник, через який пробивалося каламутне світло дня. Крізь нього було видно лише клапоть двору і стіну протилежного блокгауза, збудованого на тому місці, де стояв будинок Беззубого Бена. Але ні неба, ні прерії він не бачив.

Брязкаючи ланцюгом, у напівтемряві дакота сів біля стіни. Байдужий до всього, він дивився згаслим поглядом перед себе. Індієць знав, що незабаром, як і кожного дня, відкриється вхід до льоху і з'явиться раурайтер із солониною, до якої він вже кілька днів навіть не торкався.

І коли піднялася ляда, в'язень й очима не повів. Загуркотіла драбина, заскрипіли щаблі. Спустившись, вартовий поставив на землю перед в'язнем миску, з якої тхнуло солоним м'ясом. Кухоль з водою він приніс пізніше і не випускав його з рук.

— Подумай добре, — пробурмотів він роздратовано і втягнув у плечі чотирикутну голову із скуйовдженим волоссям. — У всякому разі, хто не їсть, тому не треба й пити. Ну?

В'язень ніби й не помітив вартового. Байдуже втупившись у стіну, він міцно стулив рота, намагаючись стримати глухий кашель.

— Ну, то як хочеш! До останньої години ти лишаєшся гордим — що й казати!

Вартовий піднявся на кілька щаблів вище і поставив кухоль з водою вгорі. Потім він дістав ключі і виліз з льоху. Ляда з гуркотом зачинилась.

Байдуже чекаючи смерті, сидів в'язень нерухомо у своєму кутку.

Знову настала ніч.

Угорі, в кімнаті коменданта, почувся тихий шерех, наче хтось навпомацки ступав по підлозі. Рипнула дошка, потім знову все стихло.

Індієць підвів голову. В ньому з несподіваною силою прокинулася жадоба до життя, і він напружено прислухався. Його чутливе вухо знову вловило крок, а потім ще один.

Уявлення про людину, що вночі тихо пробирається там, угорі, раптом збудило в душі в'язня заглушену мрію про друга і визволителя. Потай крадеться хтось у порожньому кабінеті, потай — але невміло, у твердих чоботях уатшітшун. Під мокасинами Тобіаса підлога так би не рипіла. Хто ж був там, угорі? Що йому треба? Чи підніме він ляду?

Щось зашаруділо біля входу до льоху. Ляда трохи піднялася, знову впала, певно, була важкою для слабких рук, потім знову почала підніматись. Нарешті її відсунули вбік. Токай-іхто сидів далеко від отвору і не міг зазирнути у нього. Він побачив лише драбину, що тихо. сповзала и льох. І вслід за цим показались дві маленькі ноги у високих ботфортах, що, переступаючи з щабля на щабель, спускались донизу.

У відблисках місячного сяйва Токай-іхто розпізнав дівчину, а може, то була жінка? Вона стала на дно льоху і озирнулася довкола. Ніде ніхто не ворушився. Тоді вона підійшла до дакоти.

— Я — Кет, — сказала дівчина просто, — дочка Самуїла Сміта і дружина Адамса. Кілька днів тому мій батько номер. Тепер я теж йду звідси. Тобіас доручив мені сказати тобі дещо перед цим.

— Справді?

— Ти повинен їсти, вождь Токай-іхто. Війна закінчилась, і наказ про твоє звільнення вже десь у дорозі. Про це розповів Тобіасові Роуч.

— Чим закінчилась війна?

— Вашою поразкою, вождь. Щоправда, спочатку ви за планами Відпочиваючого Бізона здобули великі перемоги. Миші вожді Буйний Кінь і Червона Хмара знищили військо генерала Кастера, і він сам теж загинув. Врятувався лише один-єдиний розвідник з мулом. Генерала Бентіна і Рено ви теж розбили, і вони змушені були відступити. Але потім у твоїх людей кінчилися боєприпаси, вони не могли довше чинити опору, і їх загнали у резервацію.

— Де Червоний Лис?

— В агентстві резервації радником агентів!

— А що робить Адаме?

— Він їде в Канаду, бо не хоче лишатися в Штатах, де вбили його батька.

— Його батька вбили? Як це сталось?

— Вони відібрали у старого ферму, бо він не хотів ще раз платити за землю, яку купив у дакотів і обробив. Він сказав, що це обман, і взявся за рушницю, коли прийшли землеміри. Потім утік. Але вони його схопили і, за їхнім звичаєм, обмазали гарячою смолою, обкачали в пір'я і ганяли доти, поки він не вмер. Білі люди теж уміють катувати.

— Адамс знову купить собі землю?

— У нас немає грошей. Він хоче позичити пастки в хутряної компанії, щоб полювати на бобрів. Тепер Адамс буде вічним боржником великих компаній. Його доля така сама, як і доля червоношкірої людини, — вигнали його і скривдили.

— Його доля — наша доля, — повторив Токай-іхто, глибоко замислившись. — І все ж таки він не хотів би бути індійцем. Так він мені сказав.

Кет і собі замислилась.

— Він сказав тобі про це?

— Так, перед своєю втечею.

— З того часу сталося багато подій, про які ти вже чув від мене. Шкіра в Адамса біла, але тепер він був би вашим братом, коли б мав право жити з вами. Та нам це заборонено. Кордони резервації закриті для нас, білих.

— Тільки рушниці будуть йому на перешкоді, щоб прийти до нас.

— Це майже ті самі слова, які він сказав мені. —. Сказав? Він знаходиться ще десь поблизу?

— Так. Він чекає на мене. Я повинна була лишитися біля вмираючого батька. Але тепер ми поїдемо разом до Канади.

— Адамс перший уатшітшун, що сказав такі слова, які ти передала мені. Проте він нас, певно, зневажає, бо ми не ходимо за плугом і не обробляємо землю.

— Але ви навчитесь цього, — впевнено відповіла Кет. У дворі почулися кроки. Молода жінка поквапно кинулася до драбини. Кроки віддалились і затихли.

— Тепер іди! — рішуче сказав в'язень до Кет. — Стережися, щоб тебе не викрили. Ти й так виявила неабияку мужність.

— Я йду. Ти будеш нашим братом. Коли тебе звільнять, рушай у Канаду. Там тебе ніхто не переслідуватиме. Ми будемо біля кордону поблизу Лісистих гір.

— Ти теж?

— Так. Я знаю, що життя там важке, але хочу спробувати його разом з Адамсом. Та й де мені подітись? Я молода й здорова і хочу жити між чесними людьми. Прощай.

Кет взялася за драбину.

— Біла жінко… — В'язень у кайданах нахилився вперед, наче умираючий від спраги, якому показали воду. Нова думка заполонила його з такою силою, що він навіть забув про застереження, сказане Кет, і затримав її. — Біла жінко… Ти й Адамс, і Тео, і Томас готові жити разом з червоношкірими чоловіками й жінками.

— З такими червоношкірими, як ти й Чапа, звичайно. — Кет випустила драбину і ще раз наблизилась до в'язня.

— У Канаді ми будемо вільні?.. — Токай-іхто не чекав відповіді на своє запитання і говорив далі: —Так, я знаю, що в Канаді ми будемо вільні, не тільки Адамс і я, й багато червоношкірих чоловіків та жінок. Наші брати з Міннесоти теж живуть там з того часу, як їх чотирнадцять років тому прогнали з їхніх мисливських володінь. — Індієць говорив усе швидше, кваплячись, щоб використати ту коротку хвильку, що лишалась в його розпорядженні. — У Адамса немає золота, але в мене воно буде, як тільки и звільнюсь. Я куплю землю для нас і для вас. Ми працюватимемо разом. Ви повинні навчити нас усього і будете нашими сестрами й братами… Я не піду сам у Канаду. Разом зі мною вирушать чоловіки й жінки Ведмежого братства.

Кет схилила голову.

— їх загнали у резервацію.

— Але не закували, як мене. Полиш це вже на мене. Я знову хочу бути вільним. Скажи про це Тобіасові. І я і нову боротимусь за своє життя. Хуг. Тепер іди.

— Твої слова — велика надія для нас усіх, — промовила Кет, задихаючись від хвилювання. — Прощай. — Вона швидко піднялася по драбині. Ляду знову було опущено, і в'язень ще почув легкі обережні кроки. Потім все стихло.

Токай-іхто думав про звістку, яку принесла йому дружина Адамса. Поразка! Боротьбу закінчено, фортові не загрожує небезпека. Довгі ножі хотять звільнити Токай-іхто, бо їм нема чого більше його боятись.

Вождь ніяк не міг примиритися з остаточною поразкою свого мисливського народу.

Уатшітшун, яких він смертельно ненавидів, перемогли його.

Мозок вождя напружено працював. Йому не давала спокою думка про поразку дакотів і про долю Адамса, Кет та їхніх батьків. «Вигнаний і скривджений, як червоношкіра людина… — сказала вождеві молода біла дружина Адамса. — Ти наш брат». Ці слова, мов гачок вудки, міцно вп'ялися в свідомість Токай-іхто. І відтоді в самотності безсонних ночей думки індійця снувалися новим шляхом, якому не могли стати на перешкоді стіни льоху. Він мусив усвідомити, що боротьба — «єдиний шлях до свободи», як сказав він Шефові де Лю біля вогнища в наметі поблизу Кінського потоку, — остаточно програна. Цей останній шлях був також невірним. Кожний дакота міг убити п'ятдесят або сто довгих ножів, але замість них прийдуть двісті або п'ятсот. Дакоти не вміли обробляти залізо, не вміли виготовляти патрони і рушниці. Раніше чи пізніше вони все одно змушені були б припинити опір. Дакоти не вміють робити плугів і будувати міста; ніколи їх не було так багато, як білих людей, і вони приречені на загибель. Токай-іхто знав про це, завжди знав, навіть і тоді, коли боровся. Але він не бачив іншого шляху, іншої надії. І ось раптом розчинилися ворота. Не лише самі червоношкірі чоловіки були переможені. Були й інші люди, що зазнали поразки, як Адамс, Томас і Тео… Їх також прогнали і скривдили, хоча їхня шкіра біла. Хто проти кого боровся? Червоношкірі проти білих? Ні, також і білі люди між собою. Десять років прожив Токай-іхто під ім'ям Гаррі з білими, але ніколи не мав друга серед них. Він знав, що уатшітшун у вирішальний час діють завжди разом і завжди проти червоношкірих людей. Їхня дружба і прихильність завжди були брехливими і не витримували випробування в боротьбі. Але тепер він знайшов білу людину на ім'я Адамс, що став таким, як червоношкірі, бо його спіткала однакова з ним доля, і він зрозумів це. Адамс рискнув своїм життям заради Токай-іхто, він діяв проти довгих ножів, проти великих вовків серед білих людей, що вбили його батька. Адамс став його братом. Після довгих роздумів Токай-іхто зрозумів, що Адамс не єдиний. Було багато таких білих людей, як Адамс, Томас і Тео, і чорних людей, як батько Бобра, яких кривдили заради золота. Разом з ними зазнали великої поразки і червоношкірі люди. Але вони були не самотні. Скорені червоношкірі, і білі, і чорні можуть вчитися одне п одного. Коли вони так зроблять, то здобудуть нові сили і рушать новим шляхом, шляхом миру, що відкриється тільки перед відважними, розсудливими і спостережливими. Токай-іхто вирішив першим ступити на цей шлях. Завдяки цим новим думкам життя набуло для нього нової ціни. Він повинен зберегти своє життя не заради самого себе і любові до життя. Він більше його не любив. Надто багато довелося витерпіти йому з батьком у вигнанні і в самотньому ув'язненні серед брутальних, сп'янілих від перемоги людей. Він повинен зберегти своє життя, бо воно, ніби цінний лист, мало принести важливу і потрібну звістку червоношкірим, а також білим і чорним людям.

Хто були ці переможені? Чи всі вони скорились, люди без землі і права, раби великих уатшітшун?

Токай-іхто. намагався тепер силою волі перебороти кашель і гарячку. Він щодня знову ходив і робив рухи, які дозволяв йому ланцюг. На превелике здивування вартового, індієць знову їв, хоч їжа і не була смачною. Це нове переконання захопило його з такою силою, що він більше не помічав, як день змінювався ніччю, і не через байдужість, а внаслідок пристрасної роботи думки, бо спостереження за часом теж забирало б якусь частину його полі.

Одного похмурого зимового дня пополудні вайлуватий вартовий прийшов до в'язня раніше, ніж звичайно. Ще не настав час вечері, і в його руках не було нічого. Ставши перед дакотою, він, не поспішаючи, вийняв з кишені ключ і показав його в'язневі.

— Сьогодні ти повинен з'явитись до коменданта, — сказав він, — до капітана Роуча. Поводься там пристойно. Від цього залежить твоє життя.

Він відімкнув наручники і ланцюг. Токай-іхто відчув полегшення.

— Ну, — буркнув вайлуватий, — тепер лізь наверх по драбині. І щоб мені без мороки. Там, нагорі, вже стоять кілька чоловік з револьверами, щоб зустріти тебе.

Дакота мовчки виконав наказ.

Увійшовши до кабінету коменданта, він побачив на лаві під стіною капітана Роуча. Той, тримаючи в жовтих пальцях сигарету, відхилився трохи назад. На його обличчі відбилось усе, що відчуває зла, честолюбна людина в хвилину тріумфу. Він зморщив носа, коли Токай-іхто зупинився перед ним в забрудненому кров'ю й пилом одязі, на якому вже майже не видно було коштовної вишивки.

— Нащо ти привів мені цього брудного смердючого типа? — скрипучим голосом сказав він до незграбного раурайтера. — Йому слід було б спершу почиститись, а тоді вже з явитись до коменданта. Ну, давай, — звернувся він до дакоти, — якнайшвидше закінчимо цю справу. — Він розглядав індійця, як тварину, що продається на базарі. — Ти, здається, таки серйозно хворий, — зауважив він, — в тебе, мабуть, сухоти чи щось подібне. — Роуч навіть не старався приховати своє задоволення з цього приводу. — У всякому разі, на думку фельдшера, у тебе сухоти. — Токай-іхто згадав, що одного разу його оглядали. — Ніщо вже не стоїть на заваді твоєму звільненню, якщо ти схаменувся і згоден написати, що слухняно відправишся в резервацію. — Роуч вертів у руках якийсь папірець. — Ну, то як? Ти вже обміркував справу?

— Я маю підписати, що я сам відправлюсь у резервацію?

— Атож. За твоє плем'я тобі вже нема чого підписувати. Воно вже давно там.

— Я зобов'язуюсь не чинити опору і піти в резервацію.

— Чудово. Ач, що можуть зробити кілька місяців ув'язнення в льосі! Зовсім іншою людиною став! — Роуч підсунув дакоті документ. — Ось! Підпиши!

Токай-іхто трохи навчився читати за той час, коли разом з батьком жив серед білих. Тепер він старанно розбирав документ, який мусив підписати. Зміст його був справді такий, як сказав Роуч. Дакота стоячи підписав.

— Свою зброю ти, звичайно, не одержиш. Тепер ти з дикуна станеш цивілізованою людиною. Завтра вранці вирушиш у дорогу. Тобіасові треба відвезти кілька листів в агентство, і він візьме тебе з собою. Коня тобі віддадуть, все одно з цієї тварюки нема ніякої користі. І гляди мені, щоб забрав ще й того хижака, чорного вовка, що наганяє на всіх страх. Це, певно, твій собака?!

Токай-іхто знизав плечима. Роуч оглянувся.

— А де ж Тобіас? — спитав він драгуна, що був у кабінеті.

Відчинилися двері, і увійшов той, про кого саме йшла мова.

— А-а, Тобіас! Ось поклопочися про цього хлопця. Йому треба їхати у резервацію. Візьми його завтра з собою. Цю ніч хай переспить у тебе в казармі.

— Хуг.

Не промовивши більше й слова, обидва індійці вийшли з приміщення. Надворі вже сутеніло — надходив зимовий вечір. Солдати і раурайтери, що вешталися надворі, з неприхованою цікавістю дивилися на звільненого в'язня.

— Не штука, що тепер його випустили, — сказав один. — Кожному видно: цей довго не протягне.

Токай-іхто намагався затамувати глухий кашель.

Тобіас повів його в казарму. В заново спорудженій будівлі також не було вікон, а лише бійниці. Дві гасові лампи тьмяно освітлювали похмуре приміщення. Делавар порався в своїй постелі, що була в тому кутку, де колись сидів Адамс і спостерігав за картярами. Він хотів дати Токай-іхто куртку, пошиту колись Грозовою Хмарою, але дакота лишився в своєму старому одязі і накинув на себе тільки ковдру. Він попоїв з делаваром пемікану, що той привіз з собою ще навесні з селища біля Кінського потоку і довго зберігав. Коротка усмішка промайнула на обличчі Токай-іхто, коли Шеф де Лю простягнув йому люльку.

— Може, підемо до коней? — запропонував делавар.

Токай-іхто швидко підвівся. Обидва індійці вийшли з будинку, до якого, базікаючи, курячи й жартуючи, уже сходилась на вечерю вся команда. Варта на воротах безперешкодно пропустила Тобіаса та його супутника. Перед ворітьми у загороді на пожовклій зимовій траві паслося кілька коней. Тільки буланий жеребець стояв з похнюпленою головою і нічого не їв. Токай-іхто тихенько покликав його. Схудлий буланий, на шкурі якого видно було сліди жорстокого поводження, підвів голову, нашорошив вуха і кількома стрибками враз опинився біля свого хазяїна. Він поклав м'які ніздрі на обличчя Токай-іхто, і дакота погладив йому шию..

Індійцям досить було одного погляду, щоб порозумітися між собою. Тобіас відкрив загородку, і вони обоє вивели своїх коней і поскакали в прерію.

Коли вершники від'їхали від форту настільки, що їх вже не можна було ні побачити, ні почути звідти, вони зупинились. Токай-іхто міцно загнуздав буланого, бо той нестримно рвався на волю, в знайомі йому прерії на південному заході.

Легенькі сніжинки кружляли в повітрі, то спалахуючи мінливими самоцвітами, то знову гаснучи. На небі між хмарами мерехтіли далекі зорі, як тисячі й тисячі років тому. Місяць уповні, володар ночі, вийшов на небозвід. Урочисто плив він у темряві, освітлюючи все своїм зловісним червоним сяйвом. Навколо лежав пустельний край. Його синів, дакотів, прогнали, і жоден з нових господарів поки що не мав охоти оселитися в неродючій глухій місцевості. Погляд блукав по нескінченних піщаних горбах, порослих низенькими колючими чагарниками долинах і гірських хребтах. Від подиху зими похилилася мізерна трава на луках понад берегом річки.

Токай-іхто востаннє дивився на свою батьківщину. Наступного ранку він мусив вирушити в резервацію.

Вождь розтулив уста, стиха й глухо зазвучала його жалібна пісня про безмежний степ, змішуючись з суворим пронизливим співом крижаного вітру.

Довго й тужливо співав вождь, і безрідному делаварові вчувалася в цій пісні його власна жалоба.

Здавалось, ніби пісня індійця розбудила землю, що спала глибоким зимовим сном. З освітленого місяцем пагорба підвелась якась невідома тінь. Це був вовк, але не такий, як інші вовки, а більший і темніший. Виснажена тварина з роззявленою пащею і палаючими очима з'явилася мов привид, що ось-ось злетить і щезне в повітрі. Та привид не відривався від землі, а повільно, крок за кроком, наближався, немов його вабив журливий спів, що розповідав вовкам і вітрові про подвиги дакотів і їхню долю.

Вождь упізнав вовка, але не поворухнувся. Тихо співав він далі, і голос його приваблював звіра, наче могутні чари. З гарчанням, вищиривши зуби, чорний вовкодав підповзав усе ближче. Потім раптом почав гребти лапами траву, заскавчав і ліг на землю.

Коли вождь замовк, собака голосно загавкав, безперестану втягуючи повітря своїм чутливим носом.

— Огітіка!

Собака стрибнув на дакоту, мало не зваливши його з ніг, і голосно завищав. Буланий теж упізнав чорного вовкодава. Він зафоркав і почав скубти суху траву.

— Тепер він знову пасеться, — сказав делавар, стежачи за твариною.

Пізно повернулися індійці до форту. Вони не зайшли у двір, а лишились у загороді біля коней. Варта не звертала на них жодної уваги.

Делавар віддав Токай-іхто кинджал з різьбленою рукояткою.

— Ось, — сказав він, — єдина зброя, яку тобі дозволили носити. Я витяг його з речей Джекмана, коли той вже збирався виїхати з форту. Він, певно, помітив пропажу лише в гарнізоні і не міг розслідувати цієї справи.

Дакота мовчки встромив зброю у піхви.

У РЕЗЕРВАЦІЇ

Коли наступного ранку форт пробудився, індійців там уже не було. Ще удосвіта вони вирушили в дорогу. Пополудні вершники наблизились до південного кордону резервації. На обрії вже виднілися будівлі агентства, розташовані безпосередньо на самому кордоні. Багато готових і ще не закінчених дерев'яних будинків, огорожа, коні, люди, що сновигали туди й сюди, табір з наметів, розташований недалеко від будинків, — все справляло враження заклопотаної діяльності і незавершеності.

З північно-східного боку резервації виїхало сорок індійських вершників. За звичаєм індійців, вони рухалися довгим цепом один за одним. За часів вільного життя такий порядок для мисливців і воїнів завжди був найдоцільнішим, бо не тільки перешкоджав ворогові, що переслідував загін, визначити по слідах число вершників, а й давав змогу, на випадок бою, швидко перестроїтись для розгорнутої кавалерійської атаки. Ці аргументи тепер, звичайно, вже не мали ніякого значення, але за кілька місяців не можна було відмовитись од звички багатьох сторіч. Вершники під'їхали до агентства, спішилися і кілька з них зайшло в контору, тоді як інші подалися до наметів. Перед головною будівлею агентства стояло багато фургонів, легких возів, запряжених мулами. З них вивантажували і вносили в будинок мішки, ящики, бочки. За цією роботою наглядав один чоловік, височезний зріст і огрядність якого навіть здалеку впадали в око.

— Це Джонні, гладкий Джонні, — зауважив Шеф де Лю. — Ми згодом підемо до нього. Він знає багато дечого.

Очі Токай-іхто все ще стежили за індійцями, що приїхали верхи. Дехто з них підійшов до Джонні.

— Чи не обманюють мене мої очі? — спитав він делавара. — Ці люди озброєні?

— Так. Це табірна поліція. Уатшітшун за долари наймають червоношкірих вартових, що мають право носити зброю і охороняють власне плем'я. Кривавий Томагавк, новий головний вождь дакотів, є також головним начальником цієї поліції. Ти знав його раніше?

— Я бачив його двічі. Він не належав до нашого роду оглала.

Він здавався мені розсудливим і обачним.

— Так, він обачний, але часто буває зовсім нерозсудливий. Ще гірший за нього Шонка, чоловік з наметів Ведмежого братства.

— Шонка-Собака мав зв'язок з Червоним Лисом ще з того часу, як у наші намети принесли перше барильце горілки і зробили мого батька зрадником. Шонка завжди ненавидів мене. Чи знаєш ти що-небудь про інших чоловіків Ведмежого братства?

— Ні. Але, мабуть, у Джонні ми зможемо довідатись про них. Зачекаємо, поки скінчать вивантаження, і тоді зайдемо до його кімнати. При мені є лист, що стосується тебе, і я мушу віддати його в агентство. Там треба повідомити про тебе. Джонні порадить, як нам найкраще це зробити.

— Він твій друг?

— Він любить гроші, а я інколи одержую від Роуча долари.

Індійці спостерігали далі. Щось із двадцять наметів було знято і складено для перевезення. Худорляві мустанги вже стояли напоготові. Індіанки зв'язували по дві жердини гостряками докупи і клали вантажним коням на спину так, що товсті кінці волочилися по землі з обох боків тварини. Ці жердини скріплювалися поперечною палицею, і до цього пристрою прив'язувалися корзини або бізонячі шкури, в яких перевозили важке майно і дітей. Маленьке братство з жінками і дітьми, яке, здавалось, недавно прибуло до агентства, тепер знову лаштувалось у дорогу. Токай-іхто не знав цього роду.

— В резервації неспокійно, — пояснив Шеф де Лю, — бо дакоти голодують. Дичини тут немає, а грунт убогий і необроблений. І постачання злиденне. — Він показав Токай-іхто на худобу, що скубла мізерну травицю недалеко від агентства. Тварини були миршаві, виснажені, в жалюгідному стані. — Ось якими вони сюди прийшли, — сказав делавар. — Але тут худоба хоч трохи може пастись. А далі на північ починається Bad Lands — мертва земля, — ти знаєш її?

— Так. — Токай-іхто пильно подивився на обрій в напрямі Чорних гір. Він знав, який вигляд має мертва земля. Це пустеля, порізана скелястими хребтами. І тому, що він її знав, йому здавалося, що ось-ось вона вирине вдалині з імли каламутного зимового дня.

— Там стоять намети Ведмежого братства, — сказав Шеф де Лю. — Один день їзди звідси, якщо добре підганяти коня.

Вивантажені фургони від'їхали від агентства і зупинилися біля довгої низької будівлі. Там мулів випрягли, а вози стягли докупи. Джонні наглядав і за цим, а потім поволі побрів до контори і зник там.

— Тепер і нам час, — промовив делавар.

Вони торкнули коней і поїхали до агентства. Варта знала Тобіаса і безборонно їх пропустила. Прибулі завели своїх коней до табуна в загороді і попрямували до контори. Вони зайшли не середнім ходом, біля якого було велике пожвавлення, а маленькими боковими дверима і опинилися в просторому трактирі.

Обом чоловікам, які прийшли з холоду зимового дня, здалося, що в приміщенні дуже тепло. На одному з двох грубо збитих столів горіла тремтливим полум'ям гасова лампа. Надворі вже спадали ранні зимові сутінки, а єдине вікно кімнати було невеличке і впускало мало світла. На полицях уздовж стін були розставлені кухлі, миски, келихи і горщики. Праворуч у кутку — вмурована плита. Там, спиною до індійців, стояв здоровенний Джонні. Він не обернувся навіть тоді, коли прибулі грюкнули дверима. Біля плити приставлена до стіни рушниця. Це була велика, допотопна зброя.

Індійці попрямували до лави у протилежному кутку і сіли там. Огітіка заліз під лаву і сховався за ногами свого хазяїна.

Джонні, здається, сподобалася така поведінка його гостей. Він саме кинув ложкою велику грудку жиру на сковороду. Жир топився, з сердитим шкварчанням розпливаючись навколо м'яса. Індійці знічев'я спостерігали за Джонні. Він хоч і був дуже гладкий, але при його надзвичайному зрості, власне, не здавався товстим. Тільки на великому обличчі випиналися надуті, як подушки, щоки, посеред яких ховався шишкуватий ніс. Ріденьке волосся на круглому черепі, старанно зачесане і щедро змащене жиром, слухняно лежало при самій голові. Він скинув куртку, засукав брудні рукава сорочки, оголивши дужі, схожі на стовбури молодих дерев, руки.

Засмаживши на сковороді шматок ребра, Джонні озирнувся на індійців, що мовчки курили люльки. Тоді зняв з полиці три чисті дерев'яні миски і, взявши сковороду, підійшов до столу. З грюкотом розставив миски, примостив між ними на дошці закурену сковороду і сів на табуреті, що здавався надто малим для його масивної постаті. Вийняв гострого ножа і з чотирьох шматків, що лежали на сковороді, поклав по шматку в миски обом гостям.

— Це я засмажив для себе, — промовив він хрипким, пропитим голосом, — але ми можемо повечеряти разом.

Почали їсти. З м'ясом швидко впорались. Хазяїн прибрав посуд і приніс кухоль з горілкою. Спритно налив вщерть келихи і підсунув їх індійцям. Свій він спорожнив одним духом. Після горілки обличчя його пожвавішало.

— Ну, розповідай, Тобіасе!

— Мені здається, ти маєш якісь новини? — ухильно відказав делавар. — Чи все спокійно?

— Авжеж. Та й хитро ж ми спекалися їхнього підбурювача — Відпочиваючого Бізона.

— Вбили? — ніби між іншим поцікавився Тобіас.

— Ні, ні, не вбили, адже це не принесло б ніякого прибутку. Вони зробили значно хитріше. — Хазяїн оскірився. — Один мій знайомий, що бачив усю цю комедію, розповів мені про все. Вони сказали йому, що Великий Батько у Вашінгтоні хоче прийняти його особисто. Цю ідею подав один спритний розпорядник. Потім вони тягали його з міста до міста, адже він не розуміє жодного слова, крім своєї дакотської мови, і показували його в театрі, вимагаючи високу ціну за вхід від тих, хто хотів особисто побачити вбивцю генерала Кастера… — Хазяїн осушив другий келих. — Це махінація, друзі мої, добра махінація! Відпочиваючому Бізонові вони наплели щось про мітинги і конференції, а він повірив їм і щоразу виголошував промову. Від міста до міста… Вони ще з ним і досі десь їздять!

— А тут же як? Худоба виснажена.

Хазяїн налив собі втретє і одним духом вихилив усе до дна, роблячи великі ковтки, так що видно було, як рухається його кадик.

— Виснажена? Так, мій славний хлопче, виснажена. І консерви зіпсувались, не кажучи вже про те, що навіть половини не прибуло з того, що замовили. — Хазяїн перехилився через стіл до своїх гостей, обдавши їх смердючим горілчаним перегаром. — Це, скажу я вам, вигідна справа, дуже вигідна… з консервами — і цією справою займається Фредді! Адже цього разу було велике замовлення! Ну, вам я можу розповісти. Воно коштувало тисячі й тисячі… у книгах! А що прийшло? Кілька зіпсованих коробок. Аж шкода червоношкірих, що мусять жерти таке. Зате Фредді має неабиякий зиск. Йому вже більше не треба шукати золота, він заробить тут більше, ніж бідний шукач золота за цілий рік. Але мені він ще не перекинув жодного долара, брудний собака! Ви думаєте, я довго ще терпітиму таке?

— Ти повинен доповісти агентству, — підтримав його делавар.

— Отій паскуді, панові офіцеру, що одержує повне утримання і ніколи тут не буває? Ні, краще тримати язик за зубами, а то ще наживеш собі ворога! — На обличчі хазяїна з'явився вираз непевності. — Фредді, між нами кажучи, страшенний негідник, він спокійнісінько може заколоти вночі кого завгодно. Так, це дуже небезпечний хлопець. Я вже краще зачекаю. А тим часом і в мене гаманець трохи потовщає. Сюди з охотою завертає кожний, та й взимку взагалі більше п'ють і білі, і червоношкірі, бо холод їм таки добре дошкуляє.

— Але ж дакотам заборонено пити у резервації, — промовив делавар.

Хазяїн розкотисто зареготав.

— Тому ж вони й платять мені так добре! — пояснив він, витираючи сльози, що котилися від сміху по щоках.

Хазяїн продовжував пити. Поступово голова його схилилась на груди, і він задрімав. Але невдовзі Джонні знову прокинувся. Він, здавалось, не забув, про що йшла мова.

— Зараз вони якраз тут, Кривавий Томагавк і його посіпаки, — розповідав він далі. — Вони прийшли до Фредді, щоб поскаржитись на злиденне постачання. Хіба ви оце допіру не бачили тих сорок, що прибули сюди в повному параді — з усіма орлиними перами і бізонячими рогами — цвіт табірної поліції і самих панів начальників? Вони привезли скаргу, і Фредді навряд чи вдасться витурити їх так швидко, як минулого разу. Мабуть, таки доведеться йому вислухати кілька довжелезних промов.

— І Шонка теж з ними?

— Авжеж. Шонка завжди з ними. Фредді, мабуть, уже потурбувався про це, бо ж він тягне за ним руку.

— То поки що до Фредді не можна зайти?

— Ні, це не так легко зробити, а навіть коли ти й зайдеш до нього, то Фредді зробить усе наперекір тобі, бо він зараз у поганому настрої. А ти можеш звернутися до когось іншого? А яка, власне, у тебе справа?

— Мені треба доповісти про свого друга Гаррі. Хазяїн уважно подивився на Токай-іхто.

— Гаррі? — повторив він задумливо. — Той, що висадив у повітря форт?

— Так, — підтвердив Тобіас, усміхнувшись.

— І оце він так довго був ув'язнений! Хіба це така термінова справа? Тоді раджу тобі поставити кілька келихів секретареві. Він випадково сьогодні тут.

— Можна поставити. Ти, мабуть, найкраще влаштуєш цю справу.

— Гаразд, зроблю вже тобі таку послугу. Давай-но цей мотлох.

Тобіас видобув документ.

— Йому треба лише розписатись, що він бачив цей папірець і нічого не має проти того, щоб Гаррі відправився до свого роду — Ведмежого братства.

— Здається, це не важко зробити. — Хазяїн узяв документ і вийшов.

Незабаром Джонні повернувся.

— Шкода, — сказав він і з жалем здвигнув плечима. — Я не застав Чарлі на його робочому місці. Треба ще трохи зачекати.

Перед будинком почулися голоси. Двері розчинилися навстіж, і в приміщення ввірвалося холодне повітря. З півдюжини озброєних, одягнених у шуби чоловіків з яскравими шарфами на шиях ввалилися до кімнати.

— Хелло, Джонні! — гукнули вони до здоровенного хазяїна, що, не поспішаючи, із свідомістю власної гідності, підвівся їм назустріч. — Ану, дай чого ковтнути! А що в тебе можна попоїсти, ти, відгодований бик? — Чоловіки з гуркотом зачовгали по дощаній підлозі. Тепла кімната, горілчаний дух і пахощі смаженого м'яса благотворно вплинули на їхній настрій; вони затупотіли ногами в такт і, сміючись, почали хором наспівувати: «Швидше, Джонні, швидше, Джонні!»

Але хазяїн зберігав цілковитий спокій. Він дістав шість келихів, поставив їх рядком на столі біля лампи і наповнив, не проливши жодної краплини. Його м'ясисті ручиська були далеко спритніші і проворніші, ніж могло здатися на перший погляд. Чоловіки підступили до столу, взяли повні келихи і вихилили горілку.

Джонні приніс чотири великі копчені ведмежі окости. Два він ніс в оберемку, як малих дітей, а два тримав у руках за кістку.

— Гей, джентльмени! Скажіть, хіба я вас годую не краще, ніж Фредді своїх червоношкірих?

Чоловіки зареготали ще голосніше. Їхній начальник зняв і кинув у куток свою боброву шапку, відкривши довге чорне волосся.

— Жане, брате мій, — вигукнув він з незвичним французьким акцентом, — саме це ми й хотіли тобі порадити! А то б прийшов наш Пітт з куцим носом і зарізав та засмажив би тебе самого. І шкода було б тебе, Жане!

Окост порізали на шматки, і чоловіки налягли на їжу. Вдруге наповнили келихи. Хазяїн по-приятельському підсів до начальника і теж заходився уминати на всі заставки.

— Жане, брате мій, — говорив, жуючи, стрункий довговолосий хлопець, — сьогодні прощання! Розумієш? Ти повинен нас гарненько почастувати!

Обличчя хазяїна невдоволено зморщилось.

— Прощання? Що це значить?

— Ех, мій любий Жане, нас звільнили. Фредді — людина бездушна. Війна закінчилась, каже він, ми, rowdies[11], йому більше не потрібні. Він ліпше сам проп'є свої долари. Він нас відпроваджує, а в книгах ще стоїть наша платня. Ох, мій любий Жане, світ дуже поганий. Фредді гадає, що червоношкіра табірна поліція обійдеться дешевше. — Жвавий балакун відрізав собі ще шматок шинки. — Але я піду зараз звідси і подамся туди, де люди кращі! — Він почав насвистувати тужливу мелодію. — Жане, брате мій, ти не знаєш Канади?

— А що, там можна більше заробити, як тут?

— Жане, ти людина без палких прагнень, в тобі немає поезії, ти наче вгодована свиня біля повного корита. Але я не янкі і не англієць. Мій батько приїхав з Франції і оселився в Канаді. В Канаді хороше, ось де треба жити!

— Так, — докинув і своє слово мовчазний Шеф де Лю. — Канада ще вільна.

Начальник раурайтерів підніс свій келих. Він зрадів, що знайшов однодумця.

— Мій червоношкірий брате, ти знаєш Канаду, мою вітчизну? Мій батько був вояжером у Канаді і торгував всілякими хорошими речами. У нього був великий човен, на якому ми перепливали через grand lacs — великі озера, — коли я був enfant[12], ще зовсім маленьким. Мій батько співав, мати моя співала, ми були завжди веселі. Всі червоношкірі були нашими братами і ставились до нас дуже приязно. В Канаді гарно живеться. Я сам не знаю, чого прийшов сюди, але, mon dieu[13], це погано. Тепер я тут, але мені тут не до вподоби. Може, мені знову повернутися до Канади? Qui?[14] Фредді — це монстр, у нього нема серця, він звільнив мене після того, як я переміг для нього сіу — «зміїв». Але ж червоношкірі — мої брати, вони люблять свободу — і навіщо я в них стріляв? — Замовкнувши, юнак знову випив, щоб втопити в горілці своє горе.

Його товариші по чарці тим часом узялися до люльок. Утворилося дві групи, що, викрикуючи і грюкаючи по столу кулаками, грали у кості і в добре-таки засмальцьовані карти.

— Мене дивує, що ви більше не потрібні Фредді, — звернувся Шеф де Лю до начальника раурайтерів. — Адже кордони резервації майже не охороняються. А дакоти голодують і можуть повстати.

— О mon dieu, голод знесилює людей, мій червоношкірий брате, а сіу остаточно переможені. Кривавий Томагавк править ними за Допомогою револьвера, і вони тихенько сидять у своїх наметах, хоч, може, їхні серця й шлунки неспокійні. Відпочиваючого Бізона немає тут, хто ж їм допоможе, та й куди вони підуть? Отже, вони мусять коритися Фредді. Він знає це і відправляє своїх друзів, бо вони йому більше не потрібні. Він ingrat et vilain — невдячний і підлий.

Джонні відніс окости і більше не наливав. Його мало цікавили відвідувачі, що не збирались платити. Згодом він кивнув Шефові де Лю і вдруге подався з його документом.

— Тепер Чарлі, певно, вже на місці, — висловив він припущення.

Цього разу Джонні довго не було. Повернувся він не сам. Разом з ним з'явилися озброєні індійці. Поволі, з підкресленою гідністю у ході і поставі голови, пройшов перший з них у двері і сів на лаві за великим столом напроти Тобіаса і Токай-іхто. Голову чоловіка прикрашав убір з орлиних пер, низько насунутий на лоб. Риси обличчя були типовими для дакоти: бронзовий колір шкіри, орлиний ніс, випнуті вилиці. Його особиста прикмета — маленькі очі, якими він весь час кліпав, і широке низьке чоло. Токай-іхто знав цього індійця. Це був Кривавий Томагавк. Чи начальник поліції і собі впізнав Токай-іхто, чи виснажений ув'язненням і хворобою чоловік видався йому незнайомим — лишилося невідомим. Кривавий Томагавк лише коротко привітався з Токай-іхто.

Слідом за начальником поліції з'явилась якась дуже дивна постать. Це був молодий індієць, тонкий, довготелесий; риси його обличчя свідчили про повну відсутність ро-чуму. На ньому був циліндр і блакитна уніформа з золотими китицями й галунами. При боці висіла довга шабля, в руці він тримав гарапник із срібною голівкою, кумедно хизуючись ним. Він покрутився біля столу, думаючи, що «правив на всіх захоплююче враження, і перший розтулив рота, хоча, за індійськими звичаями, це вважалось великим зухвальством з боку такого юнака.

— Токай-іхто! — сказав він. — Як ти тут опинився? Ти теж уже почав пити бренді!

— Замовкни ти, зубоскале! — сердито гримнув Крива-ний Томагавк і вказав нечемному на другий стіл, за яким грали у карти вершники.

Тим часом увійшло ще чотири індійці, а серед них і Шонка. Тобіас, що бачив цю людину лише один-єдиний раз у житті за святковою вечерею в наметі Токай-іхто після полювання на бізонів, теж відразу впізнав його. Тоді він тільки крадькома кидав на Токай-іхто погляди, сповнені зненависті, а тепер дав повну волю своїм почуттям, не приховуючи своєї злоби. Він сів біля Кривавого Томагавка і невідривно, з викликом дивився на Токай-іхто. Але його погляд наштовхнувся на замкнутість дакоти, як на непроникну стіну.

Джонні віддав Тобіасові документ.

— Все в порядку.

Тобіас вдячно кивнув і підсунув йому два долар Джонні, здавалося, був задоволений.

— Отже, в супроводі табірної поліції він може відправитись до Ведмежого братства, — сказав хазяїн. — Про Чарлі написав внизу листа.

— Покажіть мені листа! — наказав Кривавий Томагавк, що зрозумів ці слова. — Я начальник табірної поліції.

Тобіас подав йому документ. Той розгорнув його і п~ просив Джонні прочитати вголос.

— Білий чоловік знову написав те, чого не мав прав писати, — ущипливо зауважив він. — Не білі, а червоношкірі вирішать, в якому наметі житиме Токай-іхто. Мій брат Шонка повідомив мене, що рада Ведмежого братства вже обговорила це і вирішила не приймати Токай-іхто до своїх наметів. Його тіпі зруйновано за наказом ради, і Червоний Лис має сказати, де у майбутньому житиме оцей молодий койот. До Ведмежого братства він не повернеться. Хуг.

Кривавий Томагавк говорив голосно. Не тільки за його столом, а й за столом картярів стало тихо, і всі дивилися на нього і на Токай-іхто.

Молодий вождь навіть не ворухнувся, не сказав ні слова. В ньому закипіло обурення, і він ледве стримував себе. Підлі зрадники — табірна поліція — мучили свій народ ще більше, ніж білі! Та невже можна повірити, що рада Ведмежого братства винесла рішення проти Токай-іхто? Тобіас згадав ту ніч, в яку колишній контрабандист зброєю Червоний Лис хотів підбурити раду проти Токай-іхто. Тоді він, певно, розраховував на підтримку Шонки і чаклуна Гавандшіти. Як же тепер могли прийняти таке несправедливе рішення?

— Підкоришся тепер? — глузливо спитав Шонка молодого вождя.

Токай-іхто мовчав. Всі чекали на небезпечну сутичку між давніми ворогами.

— Ні до чого ви так не добалакаєтесь, — промовив раптом Джонні в напруженій тиші. — Розмова на суху взагалі мало що варта. Спочатку перекинемо по одній, а тоді вже обговоримо цю морочливу справу. — Огрядний хазяїн моргнув, і Тобіас всунув йому в руку дві монети. Враз з'явилися перед поліцаями табору наповнені келихи. Шонка відвів очі від Токай-іхто і повернув голову до бренді. Кривавий Томагавк теж узявся за келих.

— О, що я бачу! — глузливо гукнув з-за другого стола канадець з довгим волоссям. — Містер агент заборонив племені сіу пити бренді. Але monsieur[15] старший поліцейський збирається випити чарку!

Шонка лише кинув на білого злобний погляд, але Кривавий Томагавк визнав за необхідне відповісти насмішникові офіціально.

— Кривавий Томагавк сам знає, що слід робити, а чого ні, — відказав він піднесеним, але разом з тим роздратованим тоном. — І не звільненим раурайтерам це вирішувати.

Тим часом Джонні, гукнувши своє «будьмо здорові!», опорожнив келих і, гучно вдаривши ним об стіл, поставив на місце. Начальник поліції, гадаючи таким самим способом підновити в колі присутніх свій престиж, теж підніс келих, цокнувся і вихилив горілку. Легкість, з якою він це зробив, свідчила про те, що Кривавий Томагавк сьогодні пив не вперше.

Франт в уніформі схвально глянув на свого начальника і вирішив враз наслідувати його приклад.

Але він захлинувся і, прискаючи, виплюнув алкоголь, поплямивши свій мундир. Всі присутні засміялись, а франт зашарівся від сорому.

— Джонні, принеси мені, будь ласка, зараз же якусь шматинку і воду, щоб я міг почистити мундир. Адже це генеральський мундир.

— Мій брат носить генеральську уніформу! — глузливо вигукнув канадець. — Хто ж її дав тобі? Ти, певно, виявив неабияку courage[16], і Великий Батько у Вашінгтоні нагородив тебе нею?

— Не нагородив! — розгнівався франт, якого Токай-іхто тепер остаточно впізнав. Це був Татокано, недоумкуватий бігун Ведмежого братства. — За сто бобрових шкурок я купив собі цю уніформу, — сказав він, — і навіть за них вони не хотіли мені її віддавати!

— О, Великий Батько продав цю генеральську уніформу моєму маленькому червоношкірому братові… і так дорого?

— Ой, сміхота, генеральська уніформа! — закричав один із звільнених раурайтерів, молодий хлопець із скаліченим носом. — Мій любий, знаєш, хто ти такий? Музикант, а не генерал! Хто ж це тебе так обдурив?

Губи франта затремтіли.

— Ти нічого не тямиш, — забелькотів він, одчайдушно намагаючись дати відсіч, хоча в його свідомість вже закрався невиразний сумнів і підказав йому, що курносий Пітт, певне, має рацію. — Це уніформа з Вашінгтона, і належала вона генералові з тридцять першого кавалерійського полку. У мене є документ!

Розлігся загальний регіт.

— Документ?! Покажи-но його!

Франт мало не плакав від люті.

— Ось! — Він витяг маленький папірець.

— Дай-но сюди! Це справді цікаво! — вигукнув канадець.

— Ні, не дам нікому. Білі чоловіки можуть прочитати його тільки з моїх рук. — Хвалько розправив документ на столі і знову підніс його вгору. — Тут написано…

— «31 січня 1876 року!» — загорлав Пітт. — І далі: «Хто високо літає, той низько сідає!» Це чудовий листочок з календаря!

— О, — важко зітхнув отетерілий франт.

Канадець поплескав його по плечі:

— Так, мій юний брате, це правда. Ти не можеш поскаржитись, що тебе обдурили. Усе це чистісінька правда!

— Але…

— Що там «але», — реготав Джонні так, що його гладке черево аж двигтіло, — ніяких «але»! Все чистісінька правда! Ти високо залетів і був зарозумілий? Авжеж, щойно опірений півнику! Ти дав маху? Авжеж, і сидиш тепер тут, наче мокра курка. Тебе обдурили? Ні. Отже, папірець каже правду. Хіба не так?

Франт приголомшений сидів на табуреті і хитав головою. Він не знав, що заперечити на такі логічні докази. Джонні підсунув зажуреному хлопцеві повний келих.

— Випий-но! Відразу полегшає! — проказав він з батьківською поблажливістю.

Знову перекинули по чарці.

— Так, так, — закінчив Джонні розмову про генеральську уніформу, — от які люди бувають. Ти заплатив сто бобрових шкурок, бо хотів бути тим, ким ти не є насправді, мій сину. А втім, нещодавно і в мене був один такий божевільний в окулярах і пропонував мені мало не стільки ж і дарів за справжню куртку вождя! Аби тільки вона була справжньою, і навіть без усяких там перлин, а лише з гарно старовинною вишивкою… Отака, як на тобі, Гаррі! — нирнувся хазяїн до Токай-іхто.

— Але ж ця куртка досить-таки брудна, — сказав франт.

— І до того ж не продається, — зауважив Токай-іхто іронічною посмішкою.

— Шкода, — промовив Джонні, — тому ці речі і ціняться так високо, що дуже рідко продаються. Може, ти ще подумаєш? Можу тобі дати за неї п'ятдесят доларів.

Кривавий Томагавк схилився над столом. Хміль ударив йому в голову, і думки його обважніли.

— Нам треба ж нарешті з'ясувати, що робити з Токай-іхто! — пробуркотів він похмуро до Шонки.

Шонка встав.

— Так. Спочатку ми повинні довідатись, чи має Токай-іхто ще якусь зброю, крім ножа!

— Ні, — сказав Шеф де Лю.

— Тебе не питають, Тобіасе! — гостро відрубав Шонка.

— Татокано! — гукнув він услід за цим. — Обшукай Гаррі! Гаррі, встань! І руки вгору! — наказав Шонка і вийняв револьвер.

Знову в кімнаті запала мертва тиша. Шеф де Лю глипнув на Токай-іхто, але той поглядом дав йому зрозуміти, що він не повинен втручатись.

Не поспішаючи вождь підвівся.

— Я розумію, що ви мене боїтесь, — сказав він і став просто перед револьвером Шонки. Він скинув брудну, оздоблену багатим вишиванням куртку, і всі побачили його виснажене тіло з глибокими рубцями на грудях.

— Дивіться… при мені немає нічого, крім ножа.

Франт, якого Токай-іхто, здавалось, зовсім не помічав, обмацав пояс дакоти.

Шонка засунув револьвер назад.

— Червоний Лис вирішить, чи ти маєш право носити ніж, — звернувся він до Токай-іхто.

Токай-іхто знову надягнув куртку. Він був блідий і здригався від кашлю, не маючи більше сили стримувати його.

— Шонка, — сказав він, коли знову зміг говорити, — ти розповідав Кривавому Томагавкові про збори ради Ведмежого братства, що ухвалили зруйнувати мій намет і більш мене не приймати. Я маю право дізнатись, на якій підставі збори прийняли таке рішення.

— Так, — промовив Шонка глузливо. — Ти маєш це право, і я відповім тобі. Ти син Маттотаупи.

— Так. Це знають всі дакоти…

— Маттотаупа за келихом чарівної води зламав присягу і видав таємницю золота наших гір. Він винний у тому, що до нас прийшли білі люди і забрали наші мисливські угіддя. Правду говорить мій язик?

Молодий вождь мовчав.

— Кажи! — звелів Шонка. — Чи мужність вже зрадили тебе?

Токай-іхто зміряв свого ворога довгим поглядом.

— Це правда.

— Ти син зрадника! Твоя рука десять зим і десять літ обагрялася кров'ю братів твоїх з племені дакота. Це правда?

— Так.

Обидва чоловіки стояли один проти одного.

Шонка розмовляв прикордонною мовою. Він хотів, щоб білі люди стали свідками приниження Токай-іхто. А вождь відповідав йому мовою дакотів, якої ніхто, крім людей цього племені і Шефа де Лю, не розумів.

— Ти повернувся до наших наметів, — вів далі Шонка. — Татанка-йотанка наказав нам прийняти тебе. Старійшини і вожді довірили тобі долі дакотів. Ти поїхав до білого чоловіка на ім'я Джекман і розмовляв з ним. Ти чув, що Великий Батько добровільно хотів дати Ведмежому братству хорошу землю в резервації. Тепер, коли через твоє безрозсудство пролилася кров наших батьків і братів, ми змушені були оселитись на найгіршій землі. Наче зарозумілий хлопчисько, ти сказав «ні» і розірвав тотеми мудрих вождів. Це правда?

— Джекман пропонував мені самому ренту, а Ведмежому братству шматки хорошої землі, якщо б я підписав те, чого не мав права підписати від імені усього племені дакотів всупереч рішенню наших старійшин.

— Через тебе Ведмеже братство позбавили доброї землі, і через тебе воно змушене тепер голодувати! Ми зруйнували твій намет, і ти до нас ніколи не повернешся.

— Ви не мали права таке вчинити, не вислухавши мене. Я вимагаю, щоб ти поїхав зі мною до наметів Ведмежого братства, як дозволили білі люди, і щоб там скликали збори старійшин, а я їм розповім про все.

— Що ти взагалі можеш вимагати! Наші старійшини уже винесли ухвалу, і ти мусиш їй підкоритися. Ти залишишся тут, доки в нас не буде нагоди знову поговорити і Червоним Лисом. Він вирішить, що робити з тобою далі.

— Я піду до наметів Ведмежого братства.

— Яке тобі діло до наших наметів? — просичав Шонка злобно. — Ти хворий. Ти хочеш принести в наші тіпі злий дух твоєї хвороби? Тобі, мабуть, добре відомо, що за життя наших батьків кожна друга людина нашого племені померла од віспи. Дух твоєї хвороби не менш небезпечний. Чи ти хочеш нас убити?

Токай-іхто мовчки перевів подих.

— Збори старійшин вирішать мою долю, — наполягав він. — Я знаю, що уатшітшун більше вбили червоношкірих воїнів отрутою хвороби, ніж зброєю.

— Збори більше нічого не вирішуватимуть, вони вже вирішили! — вигукнув Шонка погрозливо. — Якщо ти не підкоришся, то я тебе примушу! Сідай і чекай на Червоного Лиса.

Токай-іхто продовжував стояти.

Делавар не відривав очей від молодого вождя. Невже можна так підло, як цей Шонка, зустріти людину, що хворою вирвалася з кайданів і льоху? Ще два покоління тому це було б неймовірним серед дакотів. Але білі люди своїм бренді розкололи плем'я, вбили почуття гідності у вільних людей, вдаючись до різних підкупів, щоб зробити їх зрадниками. Що ж буде тепер, чим скінчиться ця сцена? Чи є межі самовладанню Токай-іхто? Якщо він не послухається, йому загрожує загибель.

Здоровенний Джонні знову втрутився у справу. Він підступив до розгніваного табірного поліцая і вагою свого масивного тіла просто відтиснув його назад, примусивши сісти на стілець, що стояв поруч. Це було дивним. Певно, в того були важливі причини не сваритись з хазяїном. Очевидно, він уже частенько прикладався до забороненої горілки і тому залежав від Джонні.

— Чого це ти так злостишся, Шонка! — хрипким пропитим голосом заспокоював його Джонні. — Давай вип'ємо ще по одній, а тоді поговоримо! Я не допущу в себе ніяких півнячих боїв.

Зненацька до хазяїна підскочив звільнений раурайтер із скаліченим носом.

— Ніяких півнячих боїв?! — крикнув він. — Що це ти забрав собі в голову, пузате опудало? Щоб нас та й не почастувати? Щоб навіть на прощання не дати нам пожерти і випити досхочу? І заборонити нам те, на що має право кожний вільний громадянин? Якщо Піттові вже заманулося побитись, то так воно й буде, затям це собі… Ніщо мене не втримає. І не ставай мені на дорозі, а то познайомишся з моїм ножем… А він у мене меткий і гострий! — В руці Пітта блиснув клинок.

Джонні відступив од розлюченого солдата.

— Закрий пащеку, Пітте, — сказав він, — ти вже позбувся носа, то ще хочеш рискнути й оком?

«Півнячий бій» — це був прикордонний звичай, бій, під час якого дозволялися будь-які прийоми і всілякі грубості. Скалічені носи, вичавлені очі свідчили про такі мерзоти.

Жадоба випити розпалила лють Пітта, і його вже не можна було стримати.

— Ах ти, зухвалий червоношкірий собако! — загорлав він і ринувся до Токай-іхто. — Зараз я тебе провчу! Коли добре оплачувана табірна поліція надто полохлива, то я вже візьмусь за тебе, і нехай тоді Фредді дізнається, хто тут дбає про порядок — чи його п'яниці-поліцаї, чи звільнений раурайтер!

Пітт кинувся на молодого вождя. Але вмить Токай-іхто відбив його удар. Він схопив правицю Пітта і так крутнув, що той одразу випустив ножа. На диво швидко індієць підхопив ножа і кинув Шефові де Лю, який спритно його зловив. Потім, умить випроставшись, розмахнувся і наніс коротконосому такий удар, що той відразу звалився і простягся під стіною на підлозі в напівнепритомному стані.

Він качався по підлозі, не маючи сили звестись на ноги. Індієць підійшов до нього і зневажливо торкнув ногою, не дозволяючи собі, однак, жодної з тих жорстокостей, на які йому як переможцеві давав право півнячий бій. Свій ніж Токай-іхто знову встромив у піхви. Він ударив Пітта не клинком, а лише рукояткою.

Мовчки сів він по тому на своє місце на лаві під стіною біля Шефа де Лю.

— Sacre nom![17] — вигукнув чорноволосий канадець. — Як несподівано все це сталося.

Ніхто не втручавсь, ніхто не клопотався тепер про Пітта. Нехай уже сам прочумається. Півнячий бій був особистою справою кожного, а коротконосий і в табірної поліції не користувався симпатією, бо образив її, зачепивши найдошкульніше місце — пристрасть до забороненого алкоголю.

— Джонні! — сказав делавар. — Ти виявив себе справжнім скнарою. Ось тобі ще один долар. Налий-но хлопцям, що хотять погуляти на прощання!

Хазяїн дуже швидко приніс бажане, і раурайтери випили за здоров'я Тобіаса. Шонка також вихилив ще келих. Пітт лежав під стіною, бурчав і стогнав.

Джонні підсів до Шонки.

— Адже перед цим ви всі були у Червоного Лиса? — спитав він. — І тепер більше вже не. можете зайти? Чи в нього хтось є? Бо ти ж, здається, сказав, що вам треба зачекати тут із справою Гаррі?

Шонка нічого не відповів, він був у поганому настрої. Але Кривавий Томагавк підвів важку голову і подивився на хазяїна набряклими сумними очима.

— Червоний Лис, брате мій, Червоний Лис обійшовся з нами дуже погано. Я виклав йому усі скарги — про охлялу худобу, смердюче м'ясо в коробках, про голодні шлунки наших чоловіків, жінок і дітей. Але він наче вовк, що сам хоче все з'їсти. Я довго й лагідно промовляв до нього, а він нас вигнав, як собак. Я більше не піду до нього, він нам сказав, що до завтрашнього ранку нікого не хоче бачити. Потім Червоний Лис захлопнув перед нами двері, бо був дуже розгніваний.

— Мовчи! — зашипів розлютовано Шонка на свого начальника. Він ще був не такий п'яний, як Томагавк, і соромивсь того, про що тут розповідалось.

Тобіас всунув хазяїну ще один долар. Джонні хитро посміхнувся і знову наповнив кухоль горілкою.

— Так, так, — кивав він головою, — Тобіас, цей уже доведе справу до кінця.

Пили далі й курили. Раурайтери знову взялися за карти й кості. Тхнуло горілкою, і тютюновий дим виповнив приміщення, як колись у блокгаузі Беззубого Бена. Токай-іхто кашляв від задушливого повітря. Як кожен індієць, що виріс в умовах первісних звичаїв і душа якого ще не була зіпсована, він зневажав пияцтво і гамір.

Минали години. Певно, вже була глибока ніч. Раурайтери горлали пісень, а сп'янілі червоношкірі поліцаї підспівували їм. Джонні позачиняв двері, щоб зненацька не нагрянули непрошені гості. Кривавий Томагавк вже напився до нестями і тихенько плакав. Франт виблював, і його блакитна уніформа була геть-чисто забруднена. Шонка тримався найдовше, але зараз і він уже хропів під столом. Джонні бігав і обслуговував останніх відвідувачів, які ще спроможні були тримати в руках келих. Краплини поту рясніли на його лобі.

Тобіас кивнув йому.

— Ну, як справи? Чи немає в тебе іншої кімнати, де Гаррі міг би поспати?

— Аякже, є. Ходімо! — Хазяїн повів обох до комірчини, що мала внутрішні і надвірні двері. На підлозі лежало кілька солом'яних матраців. — Це для виключних випадків. Ви можете перебути тут сьогоднішню ніч.

Тобіас спробував, чи відчиняються надвірні двері, але вони були замкнені. Тоді Джонні попорпався в своїх бездонних кишенях і витягнув звідти ключа.

— Ось… візьміть. На випадок, якщо вам зробиться погано.

Тобіас впритул підійшов до Токай-іхто.

— Чи мені залишитися тут з тобою? — прошепотів він мовою дакотів, щоб хазяїн не міг зрозуміти його. — Чи, може, краще буде, коли я й далі стежитиму за Томагавком і Шонкою?

— Іди туди й наглядай за ними, — відповів Токай-іхто. — А я лишусь тут, ніби для того, щоб поспати, а насправді скоро вирушу в дорогу і поїду до наметів Ведмежого братства! Де вони стоять?

Тобіас пояснив йому, як міг, на підставі описів, почутих ним від інших, де розташувалося Ведмеже братство.

— Чи побачимось ми ще коли-небудь? — спитав дакота.

— Якщо схочеш — звичайно. Я приїду до наметів Ведмежого братства, тільки-но матиму для тебе якусь звістку.

— Гаразд.

Тобіас обернувся до хазяїна.

— Я знову піду з тобою в трактир, — сказав він йому. — А Гаррі залишиться тут, щоб поспати.

— Він саме цього й потребує, — погодився Джонні. Тобіас, його гість, що дуже добре платив, хотів продовжувати в такому ж дусі, а Гаррі, особа якого лише давала привід до суперечок, вийшов з компанії.

Здоровенний хазяїн і делавар вийшли з комірчини.

Токай-іхто зостався в темряві. Він підійшов до надвірних дверей, «трохи прочинив їх і глянув у нічний морок. Надворі було страшенно холодно, і мерзла земля лежала гола, без снігу. Дув північний вітер. Сухоребра худоба збилася докупи і ревла від холоду. Біля коней чути було тихе шамотіння. Варта втомлено прихилилася до загороди. А більш ніде ані душі.

Дакоту почало трусити. Після півночі гарячка припинилася, та наступила слабість, і все тіло його обважніло. Все почало розпливатися перед очима, і, спершись об одвірок, кін відчув, що, незважаючи на все напруження волі, йому несила довше триматися на ногах. Його пронизував сильний біль. Навпомацки, щоб не впасти, Токай-іхто підійшов до одного з матраців і опустився на нього. Він поринув у забуття, і його стан скоріше нагадував непритомність, ніж сон.

Опам'ятавшись, Токай-іхто підповз до дверей і глянув на зорі. Він пролежав три години. Скоро почне світати. Ця думка вразила його з надзвичайною силою. Він стрепенувся, схопився на ноги і пішов нетвердим кроком просто до загороди. Огітіка привітав його радісним скавчанням, і Токай-іхто згадав, що останнім часом не помічав собаки у трактирі. Він побіг до буланого жеребця.

Варта, здавалось, не вбачала нічого підозрілого в тому, що дакота вивів свого коня. Він прибув сюди вільно, то вільно може й піти. Токай-іхто скочив на буланого і відразу погнав його галопом по твердій землі в сутінках зимової ночі. Огітіка подавсь слідом.

Поперемінно то галопом, то ступою поганяв дакота жеребця дорогою на північний захід. Прерія в межах резервації нічим не відрізнялась од вільної землі. Місяць уповні лив з неба своє сріблясте світло на заснулий степ. Вершник проїхав уже чимало, коли темрява почала розсіюватись. В долині він помітив кілька стоянок, але обминув їх, бо тут аж ніяк не міг бути розташований табір Ведмежого братства.

Токай-іхто скакав видолинками, намагаючись не відхилятись від обраного напрямку, іноді перетинав гребені горбів, а навколо нього у світлі зимового сонця, що почало вже сходити, тяглися буро-сірі рівнини, які дедалі ставали голіші й убогіші. Він наближався до Bad Lands — пустельного краю на південний схід від Чорних гір. Тут земля вже була кам'янистою. Токай-іхто їхав далі й далі. Опівдні він дав коневі перепочити. Тварина вгамувала спрагу і трохи попаслась, а Токай-іхто з'їв останню жменьку пемікану, що дав йому з свого запасу Шеф де Лю. Раптом він знову відчув наближення гарячки. Він ненавидів її, ненавидів свою хворобу, наче ніж, якого ворог встромив йому в тіло, і всіма силами намагався її перебороти.

Пополудні самотній вершник досяг голої місцевості, на якій бовваніли круті бескиди. Очі дакоти шукали обриси скель, що за описом Шефа де Лю мали вказати йому на близькість табору Ведмежого братства. Він побачив велику розколену стрімку скелю і зупинився. Мета його подорожі вже, певно, недалеко. Він мусив оглянути місцевість. Найкраще було вилізти на цей шпиль.

Дакота погнав буланого до підніжжя стрімкої скелі, залишив його там з Огітікою, а сам видерся на її вершину, спритно використовуючи ледве помітні виступи і заглиблення. Діставшись до гребеня, він спинився і почав роздивлятися навкруги. Хоч він і був у незручному положенні, проте на всі боки перед ним відкривалася чудова перспектива.

Поблизу Токай-іхто помітив серед пустельної рівнини мілке водоймище, мабуть, залишки висохлого потоку. Подекуди воно затяглося тоненькою кригою. Навколо води тулилося кілька наметів, на східному боці стояв табун коней. У цілковитій тиші, що панувала навкруги, чулося виття голодних собак у селищі. Він побачив поодинокі постаті чоловіків, жінок та дітей, але не міг їх впізнати. Вони вешталися туди й сюди; дехто носив воду, інші ніби чогось виглядали.

Це, певно, було селище Ведмежого братства. Між скелею, на вершину якої видряпався Токай-іхто, і наметами простяглось невисоке підвищення. Дакота вирішив використати його як ближчий спостережний пункт. Він залишив коня і собаку за скелею, а сам крадькома поповз далі. На гребені пагорба ліг у пісок і почав пильніше спостерігати за селищем.

Він знову побачив чотирьох дітей, яких помітив ще раніше. Це були дві дівчини і два хлопчики. Вони вовтузились біля купи консервних коробок. Північний вітер доніс до Токай-іхто сморід: тхнуло від коробок. У них було зіпсоване м'ясо. Діти збудували з коробок три піраміди, і саме так, що кожний, хто приходив з півдня, тобто з боку агентства, неодмінно повинен був побачити ці коробки і відчути сморід. Це було привітання табірній поліції або іншим уповноваженим Червоного Лиса.

Недалеко від дітей працював самотній чоловік. Він збирав каміння на клапті землі і зносив його на купу. Робота була важка, і їй не було видно кінця-краю, бо сама земля тут, здається, складалася лише з піску й каміння. Біля одного з наметів на південному боці маленького водоймища лежала купка деревини. І не дрова, і не хмиз. Токай-іхто намагався розглядіти, що б воно могло бути. На цій купі начебто лежало зняте з воза колесо.

Собаки з виттям і гарчанням сперечались за рештки кількох трупів здохлої худоби. Ніде не було чути пісні, звуків флейти, ударів бубна. Мертва тиша панувала в селищі голоду й поневолення.

Токай-іхто зачекав ще трохи. Він упізнав чоловіка, що збирав каміння. Волосся його кучерявилось, атлетична постать помітно схудла; чоловік шкутильгав. Це був Хитрий Бобер, його вірний друг, що відважився на марну спробу звільнити свого вождя. І дітей впізнав Токай-іхто: обох ватажків Молодих Собак Гапеду і Часке і подружок Грозову Хмару та Ящірку. Токай-іхто ще почекав. І коли довгий час більше ніхто не з'являвся біля наметів, він закричав по-воронячому.

Бобер глянув угору, шукаючи очима птаха, діти теж підвели голови. Хоч вони і здивувались, не побачивши ніде ворони, проте не здогадались, що цей крик — лише наслідування. За колишнього вільного життя вони б, напевне, виявили більше обережності, але тепер на них найшло отупіння.

Запона на одному з наметів одхилилася. Це був намет Четансапи. Звідти вийшла дівчина. Її волосся, коротко підрізане на знак жалоби, сягало лише до плечей. Дівчина прислухалась. Невже вона почула крик? Мабуть, почула і зрозуміла його. Як упевнено пішла вона на південь від наметів, у напрямі до пагорба, на якому лежав Токай-іхто. Він уже виразно бачив її риси. На Уїнону голод теж наклав свій відбиток. Ще більшими, ніж звичайно, здавалися її очі на змарнілому обличчі. Але постава дівчини лишалась гордою і прямою, як і раніше, і виражала скорботу, що не потребувала жалісного співчуття.

Вона піднялася на гребінь пагорба. Вітер обвівав її.

Токай-іхто підвівся і ступив до сестри. Мовчазним, як і прощання, було побачення дітей Маттотаупи.

Поволі спускалися вони удвох схилом до селища. Це була коротка і разом з тим довга дорога. В очах Уїнони блищали сльози — перші сльози від часу розлуки з братом.

Обоє підійшли до Бобра; він припинив свою роботу і глянув на них.

— Токай-іхто! — Чапа провів рукою по очах, ніби хотів упевнитись, що це не сон.

— Ходи сюди, у намет Четансапи.

Безмовно дивилися діти услід маленькій групі, що зникла в наметі Чорного Сокола.

Токай-іхто, увійшовши з Чапою та Уїноною у велике тіпі, почав зараз же шукати очима в сутінках Чорного Сокола. Але його там не було. Молодий вождь упізнав лише Монгшонгшу, дружину Чорного Сокола. Вона сиділа в глибині намету з скорботним, застиглим виразом обличчя і безперестану гладила рукою дитячу колиску, повну чорного пір'я… На ободі, припасованому в головах колиски для захисту дитячої голівки, ще висіли забавки, якими гралися дитячі рученята. Чорне пір'я означало, що дитина Монгшонгші вмерла.

Токай-іхто і Бобер примостилися біля вогнища. Уїнона підійшла до Монгшонгші і сіла поруч в глибині намету.

— Ось ти й повернувся, — сказав Чапа і глибоко зітхнув.

Настала довга мовчанка.

Уїнона принесла братові торбинку з ягодами, які вона вирила з нори хом'яка. Він з'їв їх.

— Ви ще не порізали всіх своїх мустангів, — промовив, нарешті, вождь.

— Ні. Гавандшіта не дозволяє, — з гіркотою відповів Чапа. — Спершу ми самі повинні вмерти з голоду, а тоді мустанги.

— Ви збираєтесь вмирати тут з голоду?

— Нащо ти питаєш? А що ж ми маємо робити? — Бобер втомлено махнув рукою. — Голод поганий на смак, особливо коли він ще приправлений тугою, без стріл і куль, що можуть мріяти про бізонів. Ми сидимо тут, мов жінки, і чекаємо, поки нас нагодують. А Червоний Лис годує нас дуже скупо. Хіба може бути інакше?

— Ти зносиш каміння?

— Атож. Коли прийде весна, нам треба буде сіяти.

— Тобі ніхто не допомагає?

— Це моє поле.

— Частина нашого поля, з якого ти повинен внести каміння?

— Ні, це моє власне поле. Ми мусили розділити землю. Так наказали уатшітшун.

— І ви послухались?

— Револьвери табірної поліції… так. — Він вимовляв слова голосно, ніби тим самим хотів заглушити в собі почуття сорому.

— Ви вирішили зруйнувати намет Токай-іхто і більше не приймати його до своїх тіпі?

— Хто сказав тобі про це?

— Шонка.

— Зрадники прийшли із зброєю в руках і зруйнували твій намет. Потім вони скликали раду, наставили на нас револьвери і заявили, що твій намет зруйновано і що ти більше не маєш права повернутися до Ведмежого братства.

— А ви?

Бобер мовчав, опустивши очі.

— Скільки ж було озброєних?

— Троє — Шонка, Татокано і Червоне Крило.

— А вас?

— Вісім радників без зброї. Інші радники загинули на війні, а молодих чоловіків не покликали на нараду. Гавандшіта, старий чаклун, теж покинув нас напризволяще і сховався у своєму наметі.

— Що ж ви, вісім чоловік, відповіли Шонці?

— Ми мовчали. О Токай-іхто… Ми думали, що ти вже давно помер. Адже тебе зрадили.

— Всі мовчали?

— Ні. Четансапа заступився за тебе. Поліцаї напали на нього і тяжко поранили. Але Четансапа також поранив Червоне Крило і змушений був тікати.

— Де він? Чи маєте ви звістку про нього?

— Він переховується недалеко звідси. Сьогодні ввечері ти зможеш його побачити. Він приходить кожної третьої ночі. Рани його гнояться. Він голодує. Незабаром він мусить умерти або здатися ворогам.

— Є в наших наметах чоловіки, що стали на бік Шонки?

— Ні. Було лише три зрадники: Шонка, Червоне Крило і Татокано. Вони всі подалися в табірну поліцію.

— Тоді піди до Гавандшіти і попроси його зараз ж скликати раду. Я хочу розповісти чоловікам Ведмежог братства, що сталося в блокгаузах на Маніатанка-вакпала.

— Хуг. — Бобер підвівся і пошкандибав з намету.

Токай-іхто тихо сидів біля вогню і непомітно спостерігав за сестрою. Уїнона шила куртку з бізонячої шкури, хутром усередину, як мали звичай їх носити дакоти взимку Легко і впевнено миготіло в її руках вирізьблене з кістки шило, і, здавалось, вона була цілком заглиблена в роботу Зробивши останні стібки, дівчина закріпила кінець жили що правила їй за нитку, витягла шило і сховала його у ви шиту кишеню при поясі. Тоді обома руками піднесла куртку вгору і пильно оглянула свою роботу. Все наче було гаразд. Уїнона встала, розгорнула величезну ведмежу шкуру, що лежала на долівці, і серед багатьох речей, схованих у ній дістала пару підбитих хутром мокасинів. Вона принесла братові куртку й черевики, опріч того, ще горщечок з ведмежим жиром і клапоть шкіри, щоб він звичним способом міг очиститись від бруду і переодягтись. Він подякував їй поглядом і переодягнувся. А Уїнона тим часом вийняла вигнуту у формі лиж дерев'яну раму і почала переплітати і вздовж і впоперек жилами. Цими ракетками із загнутим догори гостряками дакоти користувались замість лиж. Сам настала пора кінчати Уїноні цю роботу, бо небо посіріло, повітря стало важким і вологим, як перед наближенням снігопаду.

Монгшонгша, Гнучка Верба, не працювала. Мовчазна й зажурена, немов збожеволівши від горя, сиділа вона в сутінках і без упину гладила порожню дитячу колиску. Сьогодні знову настане вечір, коли вона побачить свого голодного, з гнійними ранами, чоловіка. Монгшонгша була родом не з дакотів, а з племені понка, і Четансапа привів її з собою з воєнного походу. В неї була лагідна, надломлена страхом і горем душа.

Спритні руки Уїнони закінчили переплітати лижі, перш ніж повернувся Бобер, його дуже довго не було.

Токай-іхто підійшов до ведмежої шкури, і Уїнона показала йому, що в ній лишилось. Збереглася велика священна люлька для нарад, свисток, яким військовий вождь подавав різкий сигнал для наступу і приглушений для відступу, і ще кілька особливо цінних старих речей. Уїнона відтягла шкуру трохи вбік, підняла шкіряну ковдру і показала братові шматок зрізаного дерну, що виймався з землі. Під ним лежав схований згорток із зброєю Токай-іхто, яку він, вирушаючи до форту, не взяв з собою, а залишив у селищі. Тут був його білий кістяний лук, гнучка палиця і бойова сокира — зброя, заборонена тепер у резервації. Уїнона знову дбайливо заховала її.

— Вони вже не раз шукали в цьому наметі, Шонка і його спільники. Коли вони приходять у селище, то завжди обшукують це тіпі, — розповідала дівчина.

Токай-іхто побачив, що на землі валяється важке покриття його власного намету. Соснові жердини, які бачили сто зим і літ у вільних преріях, були зламані: Шонка і його посібники потрощили їх.

Молодий вождь знову сів до вогнища. На його щоках горіли червоні плями. Зараз добре було б попаритись у лазні, але він не мав для цього часу. Чому ж це досі не повертається Бобер? Може, Гавандшіта став на перешкоді?

Нарешті запона в наметі відхилилася і з'явився той, кого очікували. Вираз його обличчя був нерадісний. Він знову сів проти Токай-іхто, відв'язав свою люльку, але не напалив її.

Минуло немало часу, поки Бобер наважився заговорити.

— Гавандшіта сказав, що скличе раду, — промовив він Нарешті, — лише тоді, коли про неї повідомлять Четансапу і він візьме в ній участь. Дехто не погодився з ним. Четансапа втік, в очах табірної поліції та її агентів він — убивця, бо поліцай Червоне Крило помер від удару його ножа. Якщо Четансапа візьме участь у цих. зборах, то їх вважатимуть за збори бунтівників. Але наші люди не можуть піднімати повстання. У нас немає ніякої зброї, крім ножів, н вони надто короткі, щоб стати проти рушниць ворогів.

— Коли має прийти Четансапа?

— Приблизно за годину.

— То давай вислухаємо його самого.

— Це не так легко зробити. Бо Шонка та його посібники теж приїдуть сьогодні в наше селище. Якщо вони знайдуть Четансапу, то вб'ють його. Ми й так дивуємося, що кусливих койотів ще досі тут немає.

— Вони випили надто багато бренді.

Бобер зневажливо скривив губи.

— Ти знаєш, — спитав він згодом, — що Шонка носить твою рушницю?

— Ні, не знаю. Рушниця в нього в шкіряному чохлі.

— Хто ж міг дати йому твою рушницю?

— Червоний Лис… хто ж інший? Він приятелює з ним. У форті мене примусили віддати зброю. Джекман узяв мій ніж, а Червоний Лис, певно, украв рушницю і подарував Шонці.

Бобер запалив люльку і кілька разів затягнувся. Погляд його став замріяним, наче він хотів прогнати невтішні думки про теперішнє життя.

— Ти не забув, — спитав він, — ти ще не забув, як придбав собі рушницю?

— Ні, не забув.

— Так, наш сухорлявий брат Четансапа теж був тоді з нами. — Бобер з охотою поринув у спогади. — Це була перша подорож, в яку ми вирушили разом… Татанка-йотанка знову прийняв тебе до наших наметів. — Тінь пробігла по обличчю воїна, коли він промовив ім'я великого чаклуна. Але Бобер зусиллям волі відігнав од себе похмуру дійсність. — Перша подорож, — почав він знову, — Чорний Сокіл був разом з нами і добре вчинив, бо ж він хвалився, що бачив на п'ять зим дальше, ніж ми, і вчив нас ще малими хлоп'ятами їздити і стріляти. Але вже й тоді ти все робив краще за нього! — Бобер знову посмоктав люльку. — Коли ми дісталися нагору в Сен-П'єр, що стоїть на Мулистій воді, всі очей з тебе не зводили; чи ти помітив це тоді? Вони цікавились тобою, бо язики біля табірних вогнів довше могли розповідати про твої подвиги, ніж тяглася ціла ніч. Так, вождь «Зоря, що сходить над горою» нишком більше позирав на тебе, ніж на хутра, які привіз з своїми воїнами на продаж і мало не віддав задешево білим людям, бо зовсім не звергав на них уваги.

Бобер урвав свою розповідь. Він, мабуть, сам відчув, що вождь слухає його з німим запитанням: «Чого ти розводишся про це все? Чого розповідаєш мені про минуле, коли сучасні справи не терплять зволікання?» Бобер відповів на запитливий погляд Токай-іхто:

— Тебе дивує, вождю, що я розповідаю про минуле у той час, як Шонка вже, мабуть, їде до наших наметів. Життя наше тут таке, Токай-іхто: вдень я збираю каміння, хоч і знаю, що під кожним каменем лежить інший камінь і моїй роботі ніколи не буде кінця. А ввечері ми згадуємо про минулі часи вільного життя. Хіба то було не чудове літо, коли ми їхали до форту Сен-П'єр? Хіба не добрий був той уатшітшун, що керував тією торговою стоянкою? Він не обдурив жодного дакоту. Чи ти пам'ятаєш, як ми стояли в будинку і ти вимагав нову рушницю? У крамниці також був уатшітшун, маленький і хитрий; він хотів дати тобі стару рушницю, зовсім стару, отой лис, що продавав зброю. Ти не промовив ані слова і з півгодини стояв і мовчки дивився на нього, спершу пояснивши йому, що саме тобі потрібно. Він базікав без упину і приносив багато рушниць, одну старішу за другу. Та коли ти й далі продовжував дивитися, він злякавсь тебе, як теля вовка, і, простоявши отак з півгодини, ти одержав свою «двоствольну рушницю з нарізним стволом». Вона, власне кажучи, була замовлена для чоловіка, якому належав форт, але ти заплатив золотом, і годі він віддав її тобі. Так, у той час, три великих сонця тому, сокира війни була ще закопана і червоношкірі чоловіки могли купувати стільки зброї для полювання, скільки хотіли. — Бобер усміхнувся, заглиблений у спогади. Але поволі веселий вираз зник з його обличчя. Важко зітхнувши, ній сказав — А тепер ця зброя дісталась Шонці, паршивому койотові, і нею він примусів нас зрадити Токай-іхто. Мабуть, ти інакше уявляв собі повернення. до нас, мій вождю. Погано ми тебе зустріли. Токай-іхто мовчки курив.

— Ми змушені будемо переховувати тебе, як переховуємо Четансапу, — промовив Бобер, — бо нам заборонено приймати тебе.

Бобер зробив безпорадний рух, і очі його забігали по пінах намету, ніби він шукав виходу і не знаходив його.

— О Токай-іхто! Твоя нога ступила в намети Ведмежого братства, щоб знову їх покинути.

— Ні, Чапо. Я не покину ваших наметів. Я заберу їх з собою. Ми підемо геть з резервації.

Бобер витріщився на вождя.

— Що ти кажеш? Мої вуха, мабуть, погано розчули твої слова.

Токай-іхто вийняв люльку з рота.

— Ні, вуха Бобра почули добре. Сьогодні вночі ви знімете свої намети і заберете з собою своїх жінок та дітей. Кордон не охороняється. Червоний Лис звільнив своїх раурайтерів. Ми підемо звідси у Канаду — нашу нову батьківщину, де ми зможемо жити, як вільні люди. Хуг.

Бобер глянув спершу на вогонь, а потім на Токай-іхто.

— Це ти кажеш з гарячки!

— Кров ударила в обличчя Токай-іхто.

— Чапо, зважуй свої слова, перш ніж давати волю язикові! Перед тобою не маленька дівчинка. Твій вождь говорить до тебе!

Чапа встав і неспокійно заходив по намету.

— Токай-іхто, ти не брав участі в цій війні. Ти не знаєш, як вони зігнали нас сюди! Мов безпорадну отару, б в нас вже більше не було куль. Щоправда, дехто думав так як ти, і хотів ще раз вирити сокиру війни. Томагавк і його табірна поліція вбили їх, і вони вб'ють тебе і всіх нас, якщо ми не будемо коритись. Тому ми прийняли люльку миру, яку нам принесли.

— Кривавий Томагавк напився чарівної води, він тільки рюмсає і сьогодні нездатний буде убити навіть мишу. Але завтра він разом з своїми людьми не знайде більше нікого, кого б зміг убити, Бо Токай-іхто і намети Ведмежого братства на той час сховаються в лісах Чорних гір, і хай їх там шукає.

Бобер зупинився.

— Шонка, мабуть, ще сьогодні прийде в наші намети, — кинув він потім.

— Чоловіки Ведмежого братства бояться Шонки і двох чи трьох його озброєних людей? Вам нема чого боятись. Полишіть Шонку і його воїнів на мене. — В голосі Токай-іхто звучав глум. — Я не хочу піднімати повстання. Ти знаєш, я ніколи не вірив у те, що ми зможемо перемогти уатшітшун. Ми не маємо наміру боротись. Ми підемо звідси і почнемо нове життя.

— Ми не можемо піти звідси! Адже ми знаходимось перед самим кордоном резервації! Дорога до Канади далека. Поза межами резервації стоять довгі ножі і зустрінуть нас рушницями.

— Ні, ти помиляєшся. Довгі ножі або ще не стоять за межами резервації, або вже пішли звідти. Сокира війни зарита, і скоро випаде сніг. Вони поховались у своїх фортах, як хом'яки в норах. Прерії лежать пустельні і самотні. Коли ми рушимо в дорогу, нас мало хто переслідуватиме.

Бобер знову заходив туди й сюди по вкритій ковдрами долівці.

— Ні, це неможливо. Ти хочеш, щоб вони знову стріляли в наших жінок і дітей?

— Чому Чапа каже «знову»?

— Хіба ти й цього ще не знаєш? Вони зігнали нас усіх разом з жінками та дітьми, коли хотіли забрати в нас аброю. Ми віддали зброю, — воїн затнувся, наче його щось здушило за горло, — ми віддали їм зброю. Тільки остання рушниця, сама остання — якось випадково вистрілила. Тоді вони оточили нас з усіх боків і почали стріляти в нас, беззбройних, у наших дітей та жінок. — Бобер показав на порожню колиску, біля якої сумувала Монгшонгша, а тоді ляснув себе рукою по нозі, на яку він тепер накульгував. — Крім ножового удару Червоного Лиса, їй дісталась ще й куля. Війна і це кровопролиття… Нас тепер менше, ніж було тоді біля Кінського потоку. — Воїн стиснув кулаки, і на бронзовій шкірі його проступила блідість. — Скажи мені, чи був я коли-небудь боягузом! Ніколи! Ти це знаєш. Але… ми не можемо зважитись на те, чого ти вимагаєш. Ми переможені. Ми повинні мовчати, сидіти тихенько і збирати каміння. Поспитай членів ради в усіх наметах дакотів. Їхні язики скажуть тобі те ж саме.

Токай-іхто підвівся. Він підійшов впритул до Бобра і глянув йому в очі.

— Чапо! Я не можу сказати тобі більше, ніж уже чули твої вуха. Також не маю часу об'їхати всі наші селища і протягом годин, ба й днів курити там люльку ради. Шонка знає, що я поспішатиму до ваших наметів. У нас лишилось обмаль часу, треба діяти швидко і, не гаючись, вирушати и далеку дорогу. Ходімо!

— Вождь Токай-іхто, Ведмеже братство не має права утекти від великого племені дакотів. — Бобер говорив запально. — Тут ми в неволі, але всі разом. За межами резервації Ведмеже братство буде схоже на маленьку зграю дичини, яку швидко перестріляють. Ми мусимо спершу поговорити з Татанка-йотанкою.

— Татанка-йотанку перехитрили білі люди, і його нема в резервації. Ти не знайдеш його ніде. Отже, рушаймо. Це не втеча. Там, угорі, на річці Сурі, ми зустрінемось з найхоробрішими дакотами з Міннесоти, які ще чотирнадцять зим тому шукали і знайшли там нову батьківщину.

— Але чи надовго? Уатшітшун прийдуть і туди й знову поневолять нас. Ніколи ми вже не полюватимемо на білонів, мій вождь!

— Ти маєш рацію. Нам треба піти новим шляхом, якого ще не знають уатшітшун. Ти збираєш тут каміння з поганого поля. Ніхто тобі не допомагає, бо це твоє власне поле. Хіба не краще нам володіти спільно добрим шматком; землі, навчитись разом обробляти поле, сіяти і разом збирати врожай? Червоношкірі люди ніколи інакше не робили, але це буде вірним і в майбутньому.

Бобер відповів не зразу. Він мовчки щось обмірковував. В його очах з'явився інший вираз, ніби він побачив перед собою якусь далеку мету.

— Що ти кажеш — це добре, — нарешті повагом промовив він. — Дуже добре. Але рушниці уатшітшун стоять; між тобою і твоїм хорошим планом. Уатшітшун забороняють нам разом сіяти і збирати врожай.

— Тому ми й мусимо залишити резервацію, щоб бути знову вільними.

В очах Бобра стояли ледве стримувані сльози.

— Ми переможені, Токай-іхто. Червоношкірим людям живеться тепер так само, як чорношкірим. Усі ми раби.

— Ходімо! — Вождь міцно схопив за плече свого товариша. — Ми довго мандрували з тобою. І сьогодні ти не покинеш мене, Чапо.

Чоловік судорожно стиснув кулаки.

— Що ти кажеш, — це добре, — пробурмотів він ще раз, — але в нас більше немає сили. — Він захитався, ніби втративши опору, розтулив руки і випростав їх, мов у смертній агонії. — Токай-іхто, те, про що ти кажеш, нам треба було зробити раніше, поки ще був час. План дуже хороший…

Бобер поволі відходив од вождя, поки не наштовхнувся на стіну намету. Він притулився чолом до соснової жердини. Обличчя його болісно скривилось, а великі чорні очі з невимовною тугою дивилися з-під гніту поневолення на ілюзію свободи.

Токай-іхто стояв біля вогнища. Спалахуючи, шугали вгору язики полум'я. Він дивився на свого товариша, що все ще стояв спиною до нього.

Вождь сів до вогнища і взяв у рот люльку. Уїнона відчула, як від збудження її кинуло в жар. Геть з рабства, сказав її брат, геть із жалюгідного притулку до нового житла!

Токай-іхто чекав. Незабаром має прокрастися до свого намету Чорний Сокіл Настала ніч. Навкруги було темно й тихо. Тільки десь вив голодний собака.

Уїнона вийшла. Мабуть, вона хотіла подати Чорному Соколові якийсь умовний знак, що він може ввійти. Незабаром вона повернулась і знову сіла під стіною намету біля Монгшонгші.

— Він відповів на мій знак, — сказала дівчина. — Зараз він буде тут.

Усі чекали. За кілька хвилин показався Четансапа; довга, страшенно схудла постать його вповзла з-під запони в намет. Ще не підводячись з долівки, він обвів палаючими від гарячки очима намет і всіх присутніх. Потім насилу встав і наблизився до вогнища. Токай-іхто побачив на його грудях ликову пов'язку і дві відкриті гнійні рани. Вузький череп перетинав шрам від удару шаблею. Ненависть і голод були відбиті на обличчі Четансапи; він ще раз оглянувся, наче його хтось переслідував. Та враз дика бурхлива радість охопила Чорного Сокола і освітила його обличчя.

Він не сідав. Токай-іхто підвівся.

— Вождь, — поспішно сказав Чорний Сокіл, — добре, що ти тут. З мого намету койоти не зможуть тебе вигнати.

— Я знаю, Четансапа, що ти заступився за мене.

Четансапа відмахнувся.

— Ти ж мене теж не зрадиш. Чи Шонка здогадується, що ти тут?

— Як тільки хміль вийде йому з голови, він кинеться шукати мене тут. Може, він уже скоро з'явиться.

Монгшонгша підвелася і очікувально стояла поблизу обох чоловіків. В руці вона тримала дві худі засмажені ворони, які приготувала своєму чоловікові.

З грудей Четансапи вирвався звук, що означав сміх.

— З'їж сама цих ворон, — відповів він на німий жест Монгшонгші, — або віддай їх Гапеді. Мені вже не треба м'яса. — Він знову обернувся до Токай-іхто.

Монгшонгша, похиливши плечі, пішла назад на своє місце в глибині намету.

— Я вже не маю більше сил, — пояснив він своєму вождю. — Рани не гояться. Я вмру, і це мене мало турбує. Я не хочу більше жити ховаючись і вночі крадькома пробиратись у свій намет, щоб забирати їжу в Гапеди. Я вмру, але вмру не сам.

— Не треба тобі вмирати, Четансапа.

Здавалось, він не почув цих слів. Його думки нестримно линули далі з якоюсь розпачливою силою. Він схопив вождя за руку.

— Ти чуєш, Токай-іхто? Я вмру, але ти мусиш помститися за мене. Склич наших людей. Вони повинні взятись до зброї і боротись. Ми загинемо із славою. Вирийте сокиру війни і боріться. Тут ми не будемо жити. Ти чуєш, Токай-іхто!

Чорний Сокіл тремтів від хвилювання. З горла його полилася кров, і він заточився.

— Токай-іхто!

— Ми не будемо тут жити, — відповів вождь, — це правда. Ми підемо звідси ще сьогодні вночі. Кордон охороняється погано. Ми підемо і візьмемо тебе з собою.

Четансапа хотів сісти, але ноги його підломились, і він упав. Токай-іхто підскочив до хворого і поклав його на ковдри та хутра. Воїн важко дихав. Запала довга тиша.

— Що ти сказав? — спитав він згодом. — Ви не повинні йти звідси. За межами резервації Ведмеже братство буде самотнє і зможе вбити лише небагатьох ворогів. Ви мусите лишитись тут, скликати всіх чоловіків дакоти, і тисячі воїнів повинні вбити за одну ніч тисячі ворогів. Гавандшіта розмовляв з духами. Ми переможемо уатшітшун, і вся земля аж до великої води знову належатиме нам.

— Гавандшіта вже одного разу казав про це і помилився, — відповів Токай-іхто.

— Ти надто довго був в уатшітшун! — вигукнув Четансапа. — Ти більше не віриш духам червоношкірих людей?! Ми не будемо тут жити. Ви повинні помститись за мене, і якщо не зможете перемогти, то вмріть усі із славою.

— Ми хочемо жити, Четансапа.

Чорний Сокіл, здавалось, заціпенів від цих слів. Потім його обличчя скривилось.

— Татанка-йотанка втік від нас, — промовив він з глибокою гіркотою, — і Токай-іхто йде до боягузів, він хоче жити. — Четансапа відвернувся. — Для чого, ти визволився з неволі, Токай-іхто? Лише для того, щоб тепер утекти, як койот? йди геть з мого намету! — Поранений насилу говорив, але його хвилювання було таким великим, що з грудей нестримно виривалися все нові й нові слова. — Скажи мені зараз же, Токай-іхто, ти будеш боротися чи ні? Ганьба тобі, коли ти не візьмешся до зброї! Не за боягуза заступався я в раді!

— Четансапо! — гостро відказав Токай-іхто. — Ми боротимемось, але іншим шляхом, ніж ти собі уявляєш. Наші чаклуни завжди казали нам, що уатшітшун володіють таємницею, яка надає їм сили. Я знаю тепер таємниці уатшітшун, але білі люди не знають моєї таємниці, яку я розгадав, сидячи у льосі форту. Ти підеш разом з нами. Ти потрібний нам.

Чорний Сокіл глянув на Токай-іхто. Здавалося, лише тепер він намагався збагнути зміст неясних слів або принаймні повірити їм, але в ньому знову прорвалось озлоблення переможеної, переслідуваної і зацькованої людини, в якої було лише одне бажання — втопити себе самого і всіх інших у кривавій, смертельній боротьбі.

— Токай-іхто, — сказав він, трохи підвівшись, — ти завжди був моїм молодшим братом, ти знаєш це. Три великі сонця тому я в раді подав голос, щоб ти, син Маттотаупи, міг повернутись до наших наметів, і тепер я теж захищав тебе, тоді як інші язики мовчали. Але коли ти так розм'якнув… мені соромно за тебе. Я скажу тобі слова, які примусять тебе знову стати воїном.

— Ти не можеш примусити мене, Четансапо. Я піду своїм шляхом і візьму з собою намети Ведмежого братства, навіть коли мені доведеться змусити їх до цього зброєю. Хуг.

— Токай-іхто, ти син зрадника. Ми втратили свою землю, бо твій батько зрадив нас. Якщо ти хочеш бути воїном і вождем, то борись, коли ж ти не хочеш боротись…

Токай-іхто встав.

— Ти розмовляєш зі мною так, — сказав він, — як розмовляв Шонка. Я син зрадника, і ти можеш вбити мене тоді, коли я вже зроблю те, що мушу зробити для чоловіків, жінок і дітей Ведмежого братства. Але не раніше. Токай-іхто не можна примусити.

Четансапа й собі спробував було підвестися, але впав.

— Токай-іхто! — хрипко сказав він. — Ти сам не знаєш, чого хочеш. Десять зим і літ ти прожив з Маттотаупою у вигнанні і не жалкував за тим. Прерії були тоді ще вільні. Тепер уатшітшун є нашими володарями, і ти мусиш ховатися, як загнаний звір. Ти хочеш переховуватися з жінками та дітьми, шукаючи притулку в печерах і скелях, поки вони не перестріляють усіх вас. Тепер я знаю це життя. Я не хочу більше жити, а проте лишаюсь воїном. Те, що ти кажеш, — мрія, і вона не гідна вождя. Ось глянь на мої гнійні рани, на мою кров. Сьогодні прийдуть сюди койоти, які вбили мене. Убий їх і склич наших чоловіків! Або йди геть з мого намету! Для боягузів тут нема місця.

— Це вирішить рада.

— Рада! Зрадники, які допустили, щоб зруйнували твій намет! А втім, поклич їх, щоб познайомитися з ними! Поклич! Якщо ти не підеш добровільно, то вони самі покажуть тобі дорогу звідси. Але Гавандшіта розмовляв з духами. Він скличе на боротьбу наших молодих воїнів! — Четансапа відвернув голову. З його рота збігала червона цівка.

Токай-іхто подав знак Монгшонгші та Уїноні. Вони підійшли до постелі Четансапи і заходились лікувати його цілющими травами та перев'язувати рани.

Коли про хворого подбали, Монгшонгша, що вся тремтіла, не відходила від постелі чоловіка.

— Він мусить іти геть, — сказала вона тихо, — якщо прийде Шонка, то зараз же вб'ють його. Ми повинні віднести його назад у скелі.

— Четансапа залишиться в наметі, — рішуче заперечила Уїнона. — Без допомоги він умре ще сьогодні вночі. Він прийшов і сам сказав, що більше не ховатиметься.

— Геть, — повторила Гнучка Верба, раптом розпалившись від страху. — Шонка погрожував мені, що вони вб'ють не тільки його, а вб'ють і Гапеду, мого єдиного сина, коли знайдуть тут Четансапу.

Токай-іхто підійшов до жінок.

— Поки я тут, Шонка не вб'є жодної дитини. Уїнона має рацію. Четансапа залишиться, як і сам хотів. Хуг.

Поранений кинув на вождя короткий похмурий погляд, та не сказав нічого.

Токай-іхто пішов до вогнища, але не сів. Гарячка палила його, і йому було важко зберігати ясність думки. Здавалось, він і сам ось-ось звалиться, як Четансапа. Вороги Ведмежого братства домоглися свого: Токай-іхто і Четансапа, двоє безстрашних воїнів, були тепер наче підбита дичина. Чапа, наймудріший з усіх, втомлено прихилився до жердини намету, поринувши в безнадійні мрії. І серед інших чоловіків, сповнених страху перед зброєю Шонки, теж не було єдності. Хто ж їх скличе? Часу лишалось дуже мало. Скоро, певно, прийде Шонка. Хто ж зрозуміє задум і план Токай-іхто, коли навіть найближчі друзі покинули його?

— Токай-іхто! — Уїнона стала перед братом. Вона простягла йому маленьку торбинку із запашним зіллям. — Поїж цього зілля, воно подолає дух твоєї хвороби. І дозволь мені сказати про мій намір. Ти, як вождь, можеш схвалити або заперечити його.

— Що ти збираєшся робити?

— Люди в усіх наметах повинні скласти майно, щоб ще сьогодні вночі вирушити з резервації. Я обійду всі намети і дам знати жінкам. Ми підемо за тобою, ти маєш рацію, і ми зробимо так, як ти сказав.

— Іди, Уїнона. Ти допоможеш Ведмежому братству прокласти шлях до нового життя. В тобі живе мудрий дух. Ти розумієш більше, ніж воїни.

Дівчина, не гаючись, вийшла з намету.

— Де Гапеда? — стиха пробурмотіла Монгшонгша. — Вже настала ніч. Де він подівся?

Токай-іхто почув її слова. Його й самого дивувало, що хлопець досі не повернувся до батьківського намету, хоча дакоти не мали звички увечері шукати хлопців його віку. Хто прожив одинадцять зим, той сам знає, де йому спати, — в батьківському тіпі чи в сусіда. Але до схід сонця хлопець, свіжий і бадьорий, мусив обов'язково повернутись додому. Та сьогодні здавалося дивним, що хлопець не виявляв цікавості до повернення Токай-іхто і не показувався в наметі. Адже ж він бачив, як вождь повернувся до табору і разом з Уїноною та Бобром увійшов до тіпі Четансапи.

Токай-іхто швидко розгорнув велику шкуру грізлі і взяв убір з орлиних пер, який йому показувала Уїнона. Він надів його на голову разом з довгими китицями з таких самих орлиних пер. Це була прикраса, на яку зазіхали Червоний Лис і Джекман, але вона не потрапила до їхніх рук. Токай-іхто вирішив з'явитися перед чоловіками Ведмежого братства в уборі вождя.

Чапа випустив жердину і з похиленою головою поволі підійшов до вогнища.

— Токай-іхто, — почав він, затинаючись. — Уїнона хоче відвідати усі намети. Отже, також і мій намет. В матері, моїй матері, живе злий дух, що дедалі все більше й більше шаленіє. Я боюсь, щоб цей дух не накинувся на Уїнону.

— Це може статись. Але Уїнона не боїться.

— Я піду і спробую допомогти їй у моєму наметі.

— Якщо хочеш допомогти, то ти потрібніший мені тут. Лишайся.

Присоромлений Чапа замовк. Потім нахилився над Чорним Соколом і прислухався до його дихання.

— Він ще живий, — сказав Чапа і, зніяковівши від власних зайвих слів, пішов назад у глибину намету і зупинився там у нерішучості.

Через запону намету прослизнув хлопець. Його голова нагадувала обтягнутий шкірою череп мертвяка. Гапеда! Він зараз же підбіг до Токай-іхто, і той дозволив йому говорити.

— Я лежав на варті з Часке, — швидко й схвильовано доповів хлопець. — Сьогодні має приїхати Шонка. Я хотів повідомити про його наближення, щоб він зненацька не застукав вас у наметі. Його ще нема. Але Шеф де Лю тут, біля скель, де стоїть буланий. Він сказав мені, що Шонка з трьома озброєними людьми уже вирушив у дорогу і цієї ж ночі прибуде сюди. Це Шеф де Лю доручив тобі переказати, Токай-іхто. І він хоче знати, чи йому самому прийти в намет, чи й далі вести розвідку.

— Нехай він поїде до найближчого кордону в напрямі Чорних гір і розвідає, чи вільна там дорога. На своєму рябому за дві години він обернеться туди й назад. І щоб тоді негайно повідомив мене про наслідки розвідки.

— Гаразд. — Хлопець відразу зник.

А Токай-іхто вийшов з напівтемного тіпі в чорну ніч. Важкі хмари заслонили місяць і зорі. Жодного проблиску навколо, тільки ледь помітне миготіння на крижаній поверхні ставу. Вітер послабшав. Певно, скоро почне падати сніг. Усе ще вило кілька собак. Їх було, може, п'ять чи шість. Голодні люди порізали і поїли майже всіх.

Токай-іхто прислухався і вдивлявся в темряву. Він постеріг, як від намету до намету шастають поодинокі постаті. Вони щезали в тіпі і знову виходили, щоб відразу ж пірнути в інший намет. Незважаючи на темряву, вождь упізнав Уїнону. З нею були дві дівчинки. Коли одна з них пробігала поблизу вождя, він гукнув її:

— Грозова Хмаро!

Мала хутенько підбігла до нього.

— Що чути в наметах?

— Жінки всі хотять іти, бо їхні діти тут голодують. Ті, що знають про твій план, уже лаштуються в дорогу.

— А чоловіки мовчать?

— Дехто ще мовчить і чекає, що вирішить Гавандшіта, чаклун. Але три Круки вже одважились. Вони не такі розумні, як Бобер, і тому не передбачають всіх небезпек, і не такі горді, як Четансапа, і тому не хотять братися до зброї. Вони зрадили тебе, вождю, але тепер, коли ти вказуєш їм шлях і надію, вони хочуть бути з тобою.

— Це сказала Уїнона?

— Так, це її слова.

— Біжи далі. Зараз ви почуєте мій сигнал. Тоді нехай всі сходяться, і жінки теж. Хуг. З Гавандшітою я поговорю сам.

Токай-іхто підніс свисток до рота, і пролунав різкий звук — сигнал до нападу.

Наче від помаху чарівного жезла, навколо в темряві повідкривалися намети. Звук військового свистка був з дитинства добре знайомий кожному дакоті, і ще хлопцями вони вправлялися в тому, щоб прокидатись і враз підхоплюватись, почувши цей сигнал. Хто під час свисту ще протирав очі, з того всі сміялись і глузували, бо він нездатний був протистояти ворогові. Тіло майже саме підсвідомо корилося цьому пронизливому сигналу. Так було в дні вільного життя, і тоді ніхто навіть не міг собі уявити, щоб воїни за хвилину після сигналу не були біля свого вождя. Сьогодні ніхто не знав, як вчинять інші, бо непорушна єдність дакотів, що існувала в дні свободи, була тепер зламана. Але коли чоловіки повиходили з наметів і кожний побачив, що інші теж поспішають, всіх охопило велике хвилювання. Старий Крук і його сини першими стали перед вождем. Та вже й інші підходили. За воїнами поспішали жінки, дівчата й діти. Вони юрмилися перед входом до намету. Вогонь роздмухали, і його полум'я освітило Токай-іхто в уборі з орлиних пер.

— Токай-іхто? — вигукнуло багато голосів ім'я вождя, дехто з радістю, дехто здивовано.

Але молодий вождь мовчав. Його погляд блукав у темряві, шукаючи когось. Одного ще не було тут, Гавандшіти — чаклуна, лікаря і старійшини, вождя Ведмежого братства за мирних часів. Всі чекали на його прихід. Бо, за старим звичаєм, він повинен дати згоду на те, до чого закликав братство вождь. Щоправда, воїни й досі гнівались на старого за те, що війну було програно, і звеліли йому відсторонитись від усього і добре поміркувати, щоб краще розуміти своїх духів і не вводити людей в оману провіщанням перемоги, коли очевидна поразка. Гавандшіта після цього довго й уперто мовчав, наганяючи на всіх страх своїм чаклунством і моторошними танцями, але останні два місяці він знову почав пророкувати повстання і перемогу, і деякі з чоловіків та жінок, охоплені розпачем, повірили йому і сподівались, як і Четансапа, що червоношкірі воїни скинуть у море білих гнобителів.

Чи прийде зараз Гавандшіта? Г що скаже старий, який ніколи не був другом Токай-іхто, про план молодого вождя? Четансапа, на вимогу чаклуна, був тут, хоч і не міг ні говорити, ні підвестись. Але чоловіки не цурались більше того, кого переслідував закон. Вони дозволили йому лежати в наметі і більше не виганяли в пустелю. Прийшов Гавандшіта.

Як велів звичай, Токай-іхто пішов назустріч старому чаклунові і, наблизившись до нього, подав йому руку і повів у тіпі Чорного Сокола. Запони ніхто не опустив, і вхід лишався відкритим, так що людям, які стояли довкола, було видно Токай-іхто і похмурого старика. Вождь підвів Гавандшіту до вогнища, і старий поволі сів.

Токай-іхто сів навпроти нього і кивнув до Уїнони, що саме повернулась в намет. Дівчина знала, що їй треба зробити. Вона дістала якусь дбайливо загорнуту річ, зняла шкіряний чохол, і всі побачили тоді священну люльку. Дівчина піднесла її вождеві разом з розшитою торбинкою тютюну.

Токай-іхто взяв довгу люльку. Чубук її, зроблений з ясеневого дерева, був до половини обплетений пофарбованою в червоне щетиною дикобраза і оздоблений горностаєвим хутром та шерстю з хвоста рідкісного білого бізона. Головка люльки була виліплена з червоної глини, що залягала на берегах Міссурі. З тими священними горбами на берегах Міссурі, звідки походив цей глинозем, дакотів зв'язували особливі обставини. Постійний мир тривав у тих місцях, і жоден червоношкірий чоловік не вбив там свого червоношкірого брата. За повір'ям індійців, так учив людей таємничий грозовий птах, що ніколи не народжувався і ніколи не вмирав, і це було спогадом про те, що колись, за дуже давніх часів, між людьми, а також між людьми й тваринами панував мир. І тепер, коли сходило сонце, сини й дочки дакотів мали звичай просити про мир вакантанку — велику таємничу життєдайну силу. Але й до цього часу мир не повертався, і сьогодні також треба було курити люльку миру й наради, щоб підготуватись до важкого походу. Токай-іхто заговорив до старика і до воїнів, і, хоча голос вождя був не гучний і мова його переривалась кашлем, його, однак, в нічній тиші розуміли всі з селища Ведмежого братства.

— Чоловіки дакоти! Токай-іхто, син Маттотаупи, повернувся, після того як його зрадили і ув'язнили Червоний Лис і довгий ніж Джекман. Він прийшов до вас, але Шонка хоче знову вигнати його з ваших наметів. Токай-іхто піде. Так. Але він піде не сам. — Він прийшов, щоб вас усіх разом з наметами вивести з резервації на далекі луки та ліси, куди не сягає кулак великого розбійника з Вашінгтона.

Молодий вождь зробив коротку паузу. Він відчув, що в його слухачів прокинулася велика надія. І застигле обличчя Гавандшіти теж ніби трохи ожило.

— Але раніш ніж ви зробите зі мною перший крок, — вів далі Токай-іхто, — я хочу вам сказати правду про життя тут, на мертвій землі, і про шлях, яким я хочу вас повести. Мужність, на яку чекають великі випробування, мусить знати правду. Тому я не збираюсь вас обманювати, як уатшітшун, а хочу говорити з вами щиро, як червоношкіра людина.

— Хуг! — вигукнув старий Крук з натовпу, що уважно слухав вождя.

— Я знаю, що ви голодуєте і що Червоний Лис обдурює вас, — знову заговорив вождь. — Але і Червоний Лис колись помре, і вуха у Вашінгтоні почують про його шахрайство, і ви, або ваші діти, коли-небудь одержите рябих бізонів і коробки з м'ясом, які вам належать. Дуже багато з нас помре під голоду і хвороб, а дехто, може, потім погладшає та наїдатиметься досхочу і танцюватиме перед білими людьми, щоб їх розважати.

Вождь поглянув на юрбу. Ніхто не ворухнувся.

— Невже ми перетворимося на вгодованих собак і дозволимо уатшітшун топтати нас ногами? — спитав один старий член ради.

— Може, уатшітшун більше й не топтатимуть вас ногами, — відповів вождь. — Але ви повинні будете відрізати своє волосся, бо так накажуть білі люди. Ви не матимете права розмовляти з своїми червоношкірими братами з інших племен, бо цього не захочуть уатшітшун. Ніколи ви самі не зможете добувати досить їжі, щоб забезпечити свої намети, а завжди змушені будете терпіти від голоду або чекати подачки. Землю, яка вам належить, вас змусять розділити на маленькі клаптики, бо уатшітшун не дозволять вам спільно сіяти і збирати врожай. Вони думають, що разом з землею розколеться також і наше плем'я. Ви завжди змушені будете робити те, що вам наказуватимуть білі, й ваші діти мають вчитися так, як уатшітшун. Але уатшітшун думають не добре, а погано. Якщо ж ви відмовитесь жити по-їхньому, вони знову переслідуватимуть вас, поки не знищать.

— Веди нас звідси! — вигукнуло багато голосів.

Але Гавандшіта все ще мовчав.

— Тому я хочу повести вас у край, — говорив далі вождь, — на родючих землях якого ми зможемо жити за своїми власними звичаями і думками. Шлях туди дуже довгий і взимку дуже важкий. Деякі хоробрі червоношкірі люди вже пройшли його або намагались пройти. Щоб ви могли уявити собі небезпеку, яка нас чекає, я перекажу вам промову вождя Гінматон-ялаткіта до свого племені шагаптінів. Коли плем'я шагаптінів опинилося в такому ж становищі, як ми, і не могло більше жити на своїх старих мисливських угіддях, воно взимку вирушило в далеку дорогу до вільної країни Канади, ведучи безперервну боротьбу з білими переслідувачами. Та коли воно дісталося до кордону вільної країни, чоловіки, жінки й діти були такі знесилені, а білих переслідувачів була така безліч, що хоробрі шагаптіни мусили здатись їм за один крок до кордону вільних прерій. Тоді вождь Гінматон-ялаткіт звернувся з такими словами до своїх людей: «Я втомився від боротьби. Наші вожді вбиті. Зряче Скло мертвий, Тоогульгульсате мертвий. Старі чоловіки всі мертві. Лишились тільки молоді, які здатні сказати лише так або ні. Той, хто очолював молодих воїнів, мертвий. Зараз зима, а в нас немає ковдр. Малі діти замерзають. Багато хто з мого народу втік у гори, але в них немає ні їжі, ні ковдр. Ніхто не знає, що з ними… може вони замерзли. Як би мені хотілося пошукати своїх дітей і побачити, скількох я зможу знайти. Може, я їх знайду серед мертвих. Чуєте ви, вожді, я втомився. Моє серце хворе і сповнене суму. Сонце заходить. Я більше ніколи не боротимусь». Так сказав вождь, коли, пройшовши шлях у тисячу миль, він за кілька кроків від кордону вільної країни здався в руки військових. Але ми теж хочемо пройти шлях, що буде так само довгим і холодним. Ми будемо мерзнути і голодувати, і нас теж, може, переслідуватимуть уатшітшун. Коли ж наша воля буде досить сильною, ми все-таки дійдемо до вільної країни. Наше серце не повинне відчувати втоми й смутку. Ще цієї ночі ми маємо вирушати. Ми підемо звідси. Я сказав. Хуг.

Закінчивши, Токай-іхто запалив люльку своїм власним кресалом, — і ось настав момент, якого всі чекали з затамованим напруженням. За звичаєм індійців, вождь перед початком якогось великого заходу пропонував чаклунові покурити священну люльку. Якщо жрець брав і курив її, то цим висловлював свою готовність супроводити вождя. Якщо ж не брав — то відхиляв захід.

Токай-іхто запалив люльку і подав її старому, чиї очі вже бачили сто зим та літ і появу та зникнення багатьох вождів дакотів. В кінці ряду тих, які з'являлись і зникали, останнім був Токай-іхто, син Маттотаупи, що хотів повести чоловіків з племені дакотів до нової батьківщини.

Старий підніс руку і взяв люльку. Цієї хвилини довкола запанувала глибока тиша. Якби зараз пролунало хоч одне-єдине слово, то Гавандшіта мусив би віддати люльку і її не можна було б більше курити.

Старий підвівся і з благоговінням. затягнувся шість разів: до неба, до землі і на всі чотири сторони — на схід і на захід, південь і північ. Потім він знову сів і подав люльку молодому вождеві, який теж зробив шість затяжок. Затягнувшись востаннє і випустивши дим, вождь віддав люльку Уїноні, і вона сховала її.

Гавандшіта встав, і вождь повів гостя до тіпі. Тихо чекали всі Токай-іхто. Він ще раз звернувся до них:

— Чоловіки дакоти! Гавандшіта зважився. Чи зважуєтесь також і ви?

Вождь чекав на відповідь. З давніх-давен покора, яку виявляли до вождя, була добровільною.

Бобер стяв близько біля Токай-іхто. Він був перший, хто виступив наперед і прийняв маленьку військову люльку, яку за звичаєм вождь запалив тепер для воїнів.

— Я піду з тобою, Токай-іхто! Ти сказав нам правду. Я тепер знаю, що ти нас ведеш в небезпечну дорогу не наосліп, а з ясним поглядом і твердим серцем. Тому я йду я тобою. Хуг.

Коли після чаклуна погодився і воїн, якого вважали за найрозумнішого у раді, інші теж більше на вагались. Люлька пішла по колу, і кожний, хто робив затяжку, заявляв цим про свою готовність іти за вождем.

Поки люлька передавалася з рук в руки, почали пролітати перші сніжинки. Всі знали, що почнеться великий снігопад. Жінки й діти повернулися до наметів, щоб закінчити лаштування в дорогу. Токай-іхто закликав усіх воїнів у намет Четансапи.

— Шонка з своїми трьома озброєними посібниками може щохвилини прибути, — сказав він. — Нам треба вирішити, що з ними робити. Ми їх не будемо вбивати, бо це тільки розпалить жагу помсти уатшітшун. Але ми їх обеззброїмо, зв'яжемо і покинемо тут, у наметі Шонки. Коли ми вирушимо звідси, вони скоро одержать допомогу своїх білих покровителів. Чоловіки згодились.

— Як поводяться Шонка та його посібники, коли приходять до наших наметів? — спитав вождь.

— Вони завжди по двоє йдуть від намету до намету, — повідомив Старий Крук. — Насамперед вони перевіряють намети Четансапи і Бобра. Звідти йдуть далі.

— Цього разу вони теж так зроблять, бо, певно, підозріватимуть, що я в тіпі Чорного Сокола або Бобра. Шонка прибуде з трьома своїми людьми, які, розділившись тут на дві групи, підуть по наметах. Я пропоную нам теж розділитись. Три воїни лишаться зі мною тут, у наметі Четансапи. Троє підуть з Бобром до його намету. Інші розійдуться по своїх тіпі. Тільки-но Шонка з кимсь із своїх людей увійде до намету, треба напасти на них у темряві, обеззброїти і зв'язати. Хуг.

— Хуг! — вигукнули воїни.

Вони попрощалися з вождем і пішли готуватися до виконання його плану. Троє Круків лишилися з Токай-іхто в наметі Четансапи. Вождь відчував, що цілюща трава, яку йому дала Уїнона, благотворно вплинула на нього, його серце билося рівніше, хоча він ще відчував біль, втому й озноб. Але він уже не боявся, що незабаром сили зовсім залишать його. Зробивши ще кілька розпоряджень, він пірнув у темряву зимової ночі, щоб глянути на свого буланого і собаку. Шонці не можна їх бачити.

Підійшовши до стрімкої скелі, він помітив угорі, на її гребені, хлоп'ят Гапеду і Часке. Вони стояли на варті.

— Коли з'являться вороги, закричіть совою, але тільки один раз, щоб не викликати в Шонки підозри! — гукнув він наверх до хоробрих хлопчаків. Вони знаком підтвердили, що зрозуміли його.

Токай-іхто забрав коня й собаку. Він повів їх не до табуна біля селища, а значно далі на захід і наказав там стояти на місці. Після цього обережно повернувся до табору. «Сова» на скелі поки що не кричала.

Але невдовзі пролунав крик. Уїнона майже загасила полум'я в наметі Четансапи, лишивши кілька тліючих вуглин у круглому заглибленні посеред намету. Четансапа лежав у глибині намету, вкритий ковдрами. Монгшонгша нерухомо сиділа біля чоловіка, судорожно обхопивши жалобну колиску. Уїнона приготувала собі постіль, але не лягала спати.

Біля самого входу до намету лежали на землі Токай-іхто та троє Круків і чатували. Вони вже чули тупіт копит. Шонка і його поліцаї галопом наближались до селища. Вони під'їжджали відкрито, без всякої обережності. За короткий час влади над своїми беззбройними одноплемінниками ці люди, що мали зброю, засвоїли вже звички білих: вони були певні, що їх бояться, і покладались на цей страх більше, ніж на свою силу. Хіба рада не мовчала, коли вони зганьбили Токай-іхто, і хіба не сам Токай-іхто дав обшукати себе у трактирі? Шонка більше не боявся нападу.

Тупіт копит стих. Четверо вершників зупинились недалеко від селища. Токай-іхто і Круки почули голоси і зрозуміли, що поліцаї спершу збираються відвести своїх коней и табун на край селища. На це не могло піти багато часу. Коли четверо поліцаїв знову зібрались, про що свідчив приглушений гомін їхніх голосів, Шонка дав новий наказ. Ті, що причаїлися в наметі, не розібрали наказу, але швидко зрозуміли його зміст.

Двоє людей легкою ходою наближались до намету Четансапи. Впритул один за одним, наче одна людина, увійшли озброєні поліцаї до намету Чорного Сокола. Токай-іхто свиснув.

Тієї ж миті він сам і троє Круків зірвалися на ноги i повалили обох поліцаїв. Старий Крук і Токай-іхто побороли їх, а молоді Круки вирвали в лиходіїв зброю: спершу рушниці, потім револьвери і ножі за-за пояса. Пута лежали напоготові, і за кілька секунд уповноваженим Червоного Лиса зв'язали руки й ноги. Опам'ятавшись від переляку, вони почали кричати і погрожувати.

Як було умовлено, обоє молодих Круків взяли полонених на плечі і зараз же віднесли геть, перш ніж вороги втямили, що боролися з Токай-іхто і що Четансапа у своєму наметі. Не важко було вгадати, що сталося і з обома іншими зрадниками племені. Такий самий безсилий крик та лайка, які виривалися в тіпі Четансапи з горла Шонки й Татокано, доносилися із намету Бобра. Молоді Круки зустріли дорогою до намету Шонки Бобра і ще одного юнака: вони вже віднесли своїх полонених. В темряві сніжної ночі гучно лунали радісні вигуки беззбройних переможців. Вже залопотіла на північному вітрі, наче сигнальний прапор, перша шкура, знята з намету Гавандшіти. Після зруйнування намету Токай-іхто Ундшіту прийняв до себе чаклун, і вона, як було заведено здавна, першою подала жінкам знак знімати намети й лаштуватися в дорогу. Як часто чули чоловіки й жінки Ведмежого братства це лунке тріпотіння, першого покрову, що кликав їх навесні і влітку до мандрівок за табунами бізонів. Тепер він кликав їх в останній великий похід.

Умить всі намети було знято. Дівчата та діти подряпалися вгору по жердинах і порозв'язували скріплення. Інші вже підводили коней і ставали у звичайному порядку.

Були прилаштовані причепи, що заміняли індійцям вози; туди було навантажено майно, посаджені діти. Снігопад усе посилювався; з засніженим волоссям і плечима зустрілися люди біля вишикуваної довгої валки. Тепер всі були задоволені, що старий Гавандшіта, незважаючи на голод, заборонив різати мустангів. Без них такий перехід узимку навряд чи був би можливим. Бракувало тільки собак, бо ж вони теж завжди несли важку поклажу.

Воїни їхали на найкращих з своїх мустангів. Жінки сиділи на вантажних конях і правили ними. На чолі походу йшли Токай-іхто і Гавандшіта. Вождь знову був у повному озброєнні: з своєю власною рушницею, яку він одібрав у Шонки, з револьвером і палицею. Зброю інших поліцаїв він віддав Боброві й Крукам, що йшли для захисту походу в ар'єргарді. Четансапу, загорнутого в хутра, теж везли з собою.

Коли зроблено було перші кроки на довгому шляху, на заході раптом виринув вершник і подав умовний знак — завив койотом. Це був Шеф де Лю.

— Кордон вільний! — крикнув він. — Не видно жодного уатшітшун, жодного поліцая з табору.

У заметіль Ведмеже братство непомітно покинуло резервацію.

Частина третя

НОВИЙ ШЛЯХ

СИНИ ВЕДМЕЖОГО БРАТСТВА УЗНАЮТЬ ПРАВДУ

снігопад припинився, вітер ущух. Темрява неохоче відступала перед світанком. Ранко-ний туман щільною пеленою повис над землею, заслоняючи усе довкола.

Але поступово густа імла ставала все прозорішою, і нарешті її пронизало яскраве золото першого ранкового проміння. Валка Ведмежого братства зупинилася, як і завжди «упинялася під час переходів племені в годину сходу сонця, і старий Гавандшіта від усіх звернувся до «святого незнайомця», просячи миру, як велося з давніх-давен, бо червоношкірі чоловіки і жінки любили мир більше, ніж війну. Ще змалечку хлопчикові Гапеді був знайомий цей урочистий момент, а сьогодні він переживав його з особливою серйозністю. Бо зараз вперше зійшло сонце над переселенцями, що мали здолати довгий і небезпечний шлях до нової батьківщини.

Коли валка рушила далі, туман уже зовсім розсіявся, і хлопчик, обернувшись назад, побачив кінець колони. Токай-іхто більше не очолював валку, його замінив Шеф де Лю, який теж добре знав цю місцевість. Вождь пішов у кінець палки, бо з тилу, з боку резервації, загрожувала найбільша небезпека і втікачам треба було триматись напоготові на випадок появи переслідувачів. Вождь і його воїни зняли л себе хутряні куртки і понатягали на голови й спини білі вовчі шкури. Вовчі морди стирчали над лобами, зовсім ховаючи чорне волосся. Біле хутро передніх лап закривало руки, а хутро задніх лап сягало до стегон. Опустившись на руки, чоловіки здалеку дійсно скидалися на справжніх вовків. Це було чудове маскування серед снігу.

За мирних часів переходи племені ніколи не розпочиналися в таких несприятливих умовах. Взимку жили у лісі й лише на початку весни вирушали у відкриту прерію. Тоді вони швидко просувалися вперед, бо витривалі в'ючні тварини і вправні ходаки без особливого напруження робили по п'ятдесят кілометрів за день. Але сьогодні по снігу валка рухалася повільно. Хоча снігопад і тривав лише кілька годин, земля вже була вкрита товстою білою ковдрою, бо незадовго перед сходом сонця знялася справжня хуртовина і враз навернула силу снігу. Слід валки, що тягся через кордон резервації, вже давно замело. Але на тому місці, де стояло селище, уатшітшун і поліцаї табору могли знайти єдиний намет, намет Шонки, в якому лежав зв'язаний він сам і три його посібники.

Час від часу тонка заслона туману проривалась, і з північного заходу втікачів вітали засніжені лісисті вершини Чорних гір; вони кликали їх до себе, бажаючи узяти під свій захисток. Нога Гапеди ще ніколи не ступала цими лісами, які здавна належали до головних володінь дакотів, і його бажання уникнути ворогів поєднувалося з допитливим прагненням пізнати все нове, що він міг би там побачити і пережити. В глибині гір, які здіймалися наче острів серед безмежного моря прерій, траплялися загадкові печери і жовте золото, що бентежило розум білих людей.

Над полудень дісталися до повитого туманом лісу біля підніжжя Чорних гір. Валка зупинилась. Гапеда почув удари сокир: чоловіки пробивали дорогу серед гілля і заростей. З прерії раптом показався Токай-іхто з своїми «білими вовками». Пригнувшись і тримаючи напоготові зброю, мовчки йшли чоловіки засніженою лощовиною недалеко від валки.

Коли настала черга Гапеди продиратися крізь зарості, він зліз з мустанга і повів його за повід. Спершу спускалися лісом вниз, де річка обвивалася, наче пояс, навколо гірського масиву; з дна долини доносився плескіт води. Валка пішла старою стежкою звірини, якою, певно, вже здавна користувались інші братства дакотів навколишньої місцевості. Але буря вночі навалила дерев, а сніг наламав суччя; тому, незважаючи на стежку, було дуже важко просуватися вперед.

На дні долини Гапеда побачив осяяну сонцем мілководу, але широку річку. Між великим засніженим камінням котилися по піску її прозорі хвилі. На воді, що сягала трохи вище кісточок, гойдалися тонкі крижинки. Посередині річка прорила собі глибше русло і без жодних перепон швидко неслася вниз. У цьому місці воїни, що йшли попереду, проклали з невеликих стовбурів тимчасовий місток, яким, ніби товстий черв'як, поповзла валка. Голова колони по той бік вже завернула ліворуч і пішла вверх долиною. Мандрівники йшли незліченними закрутами, що їх утворила річка, звиваючись навколо кам'яних брил гірських бескидів. Дерева в блискучих снігових шатах суцільною стіною височіли понад берегом. Просувалися все далі й далі.

Де ж подівся Часке?! Коли валка знову повернула вздовж одного з вигинів річки, Гапеда побачив її голову. Він також побачив Бобра, що накульгував, Шефа де Лю, Гавандшіту, а з ними й Унтшіду; стара вела буланого мустанга і чорного Огітіку. Але свого друга Часке хлопець ніде не запримітив. Часке був сиротою і мусив жити в наметі ненависного йому дядька Шонки. Родичам зв'язаних поліцаїв з табору надавалось право або вирушити з братством, або лишитись у резервації. Проте не могло бути й сумніву, що Часке пішов з ними. То де ж це він подівся?!

Нудно спливали години одна за одною. Нарешті сонце за річкою почало схилятися на захід і залило білі шпилі й гірські вершини ніжним червонуватим світлом. Долина потонула у вечірніх сутінках, потемніла бурхлива вода.

Гапеда зрадів, коли Гавандшіта наказав зупинитись. Хлопець, не спавши цілу ніч, нічого не ївши, протримався чотирнадцять годин верхи на коні й тепер почував страшенну втому. Він уже бачив місце, де мав розташуватися табір. Це буде захищена з півночі положиста звивина долини, яку ватажки походу вибрали для стоянки. Тут вже лежав під голими деревами сніг, але не такий глибокий, як у прерії. Коней розвантажили і повели у ліс. Гапеда також пустив свого мустанга пастися. А сам тим часом, важко ступаючи по снігу, побрів на розшуки. Під старим деревом з химерно переплетеним гіллям хлопець побачив свого батька; він лежав, загорнутий у ковдри, між корінням дерева. Мати принесла в шкіряному мішку води, і Гапеда з'їв одну з двох ворон, що їх Монгшонгша засмажила вчора увечері. Другу він сховав. А може, Часке не має чого їсти? А Четансапа і ріски не взяв у рот. «Поголодувати не завадить, аби швидше гоїлись рани», — повчав він сина.

Монгшонгша дала Гапеді ковдри. Наметів не ставили. Вісники обійшли усіх і оголосили, що через годину після півночі знову вирушать у дорогу. Отже, пора заснути.

Проте Гапеда сидів на шкіряній ковдрі з розплющеними очима і роздивлявся навкруги. Йому видалось, ніби на краю табору пробігла кремезна хлопчача постать Часке-Широконогого. Гапеда зліпив невелику тверду сніжку і, коли Часке знову крадькома пробирався крізь кущі, скочив і пошпурив нею в друга. Сніжка влучила. Хлопець враз обернувся, але про помсту він, здається, й не думав і зник за деревом.

Гапеда пильно дивився туди, де зник його друг. Він був дуже заклопотаний думкою про те, що йому зараз робити, і навіть не чув, як його хтось покликав. Лише пізніше до свідомості дійшло, що то батько стиха гукнув: «Гапедо!» Хлопець обернувся і уважно вислухав батька.

— Піди, Гапедо, забери Часке! Його дядько Шонка ніколи вже не прийде до наших наметів. Віднині він житиме у моєму тіпі.

Зраділий Гапеда вдячно кивнув і, схопившись, побіг по снігу густими заростями, обминаючи групи сплячих людей, до того місця, де він сніжкою поцілив у свого друга. Це було на краю табору, де лише зрідка траплялися сліди, і Гапеда відразу пізнав глибокі відбитки хлоп'ячих ніг. По цьому сліду він подався у ліс.

Відійшовши недалеко від табору, Гапеда наштовхнувся на скоцюрблену постать. Часке зарився в сніг, як собака. Коли хлопець зупинився перед ним, Часке сів, підібгавши ноги і обхопивши коліна руками, і втупив погляд кудись перед себе.

— Часке-Широконогий! Того місяця, коли достигають суниці, ми побраталися з тобою, а сьогодні мій батько сказав, що хоче бути й твоїм батьком. Ходімо!

Часке нічого не відповів. Він важко підвівся і пішов з Гапедою до табору. Часке був міцний, кремезний, але трохи нижчий, ніж стрункий г високий Гапеда. Він мав звичку стояти з широко розставленими ногами, через що його й прозвали Широконогим. Але в нього була не тільки своєрідна манера стояти міцно на землі, він умів бути також і спритним, і в швидкому бігу його переганяв лише Гапеда. Та сьогодні й швидкість, і сила його ніби кудись поділись. Хлопець ішов наче старий і нерішуче зупинився перед ложем Четансапи.

Воїн глянув на нього і промовив:

— Мій другий син!

Тоді Гапеда взяв свого брата за руку, і вони, загорнувшись у хутряні ковдри, лягли разом. Хлопці натягли хутро аж на голову. Вони відчули, як мати Монгшонгша накидає на. них сніг, щоб не померзли. Навіть без вогню й без намету тут було досить затишно, і сон вмить здолав обох.

Коли Бобер відкинув ковдру, хлопці схопились дивуючись, що вже, як їх запевнили, проспали аж три години. Їм давалося, що вони тільки-но задрімали. Але, певно, Бобер казав правду, бо місяць уже зійшов і в таборі стояв гамір. Жінки вели з лісу коней, ті йшли з великою неохотою.

— Чи не маєте бажання скупатись уночі? — спитав Бобер хлопців. — Бо не знаю, чи пощастить нам вранці. Ну, то як? Чи ви дуже змерзли і зголодніли?

Ні, вони з радістю пристали на таку пропозицію. І з воїном, що, незважаючи на кульгаву ногу, на диво швидко ходив, брати побігли до річки. Там багато вже було чоловіків і підлітків; освітлені місячним сяйвом, вони стрибали м крижану воду, що неслась по середньому руслу. Скинувши з себе ковдри, Гапеда й Часке помчали, здіймаючи цілу хмару бризок, по воді до глибокого місця і шубовснули, мов щуки, у холодний потік. Щулячись від холоду, вони трохи пропливли вниз за течією і вискочили на берег. З добре намащеного жиром тіла, виблискуючи, збігала вода. Хлопці потерли себе піском, щоб зняти бруд, а тоді, знову загорнувшись у ковдри, побігли мерзлим снігом назад до берега, біля якого розташувалась їхня родина, і там витерлись вже досуха. Монгшонгша поставила перед ними горщечок з ведмежим жиром, щоб після купання вони знову добре намастились. Потім хлопці нашвидку натягли на себе гамаші, кожна з яких окремо прикріплялась до пояса, обмотались набедреником, що спадав спереду і ззаду з пояса, і всунули ноги у підбиті хутром мокасини. Після цього натягли куртки, вивернуті хутром всередину, і відчули, як по всьому тілі гарячою хвилею розливається кров. На голови не одягли нічого, бо навіть у найсуворіші зими дакоти ходили без головних уборів. Їх густе, змащене жиром волосся добре захищало голову від холоду, снігу й вітру. Лисих в індійців не було, навіть і серед найстаріших чоловіків. Хлопцям Монгшонгша дозволила вибрати з вантажних коней, що перевозили важкий намет Чорного Сокола і його майно, тих, на яких вони з найбільшою охотою їздили. Гапеда облюбував собі молодого гнідого, що на ньому він біля Кінського потоку вже двічі виграв на перегонах, а Часке вискочив на надійного рябого.

Підготовку було закінчено, і нічний похід почався. Щербатий місяць, криво усміхаючись, заглядав у самотню лісову долину. Година за годиною збігали в одноманітній подорожі.

Лише опівдні зробили привал. На небі стояло зимове сонце. Сніг блищав, і тіні дерев іскрилися блакитнуватим сяйвом. Гапеда-Гребінник і Часке-Широконогий, як і інші, спішились і посідали на шкурі чорного ведмедя. Вночі Шеф де Лю вже встиг побувати на полюванні. Він привіз двох вовків і єнота. Здобич оббілували і розподілили. Вогню не можна було розпалювати, і зголоднілі чоловіки, жінки та діти попоїли сирого м'яса, яке й так здалося їм дуже смачним. Гапеді до того ж пощастило зловити кілька рибин; половину з них за угодою з своїм кревним братом Часке він великодушно подарував Грозовій Хмарі та Ящірці. Хлопці дуже раділи, дивлячись, з яким апетитом уминають рибу Молоді Ворони. Як приємно було тепер, після дванадцятигодинної їзди верхи, заснути під полудневим сонцем. З далеко меншою охотою встали вони, коли їх уже ввечері розбудили. Шеф де Лю дав хлопцям шматок солоної риби, яку він, певно, ще привіз з форту на Ніобрарі. Риба була гидка на смак. «Зовсім як у резервації», — подумав Гапеда. Він звик у батьковому наметі до несолоної їжі.

— Я навіть не можу собі уявити, щоб ми знову жили у резервації, — сказав він до Часке, — і ніколи туди не повернусь. Ніколи! Краще смерть.

— Хуг, — підтвердив Часке.

Наступної ночі валка рухалась такою ж одноманітною місцевістю. Хлопці куняли на конях. Коли почало розвиднятись, вони закліпали очима і стали уважніше роздивлятися навколо. Гапеда побачив, що й Часке підвів голову і до чогось прислухається.

Брати скоро здогадались, що означав шум, який невиразно долинав до їхніх ушей. Це бігли вверх по річці чоловіки з ар'єргарду, намагаючись наздогнати валку. Гапеда скоро впізнав Токай-іхто, вождя, що очолював невеликий загін. Воїни мовчки пронеслися вздовж валки до її голови, і з провідників походу теж ніхто не окликнув їх. Не хотіли зчиняти зайвого шуму. Незабаром після того, як Токай-іхто підбіг до Гавандшіти, пролунав сигнал зробити зупинку і спішитись. По тому Токай-іхто наказав напнути між деревами намети. При цьому він повідомив, що протягом усієї подорожі переслідувачі ще не показувались. Тому можна дозволити собі довший відпочинок.

Гапеда і Часке були дуже задоволені з цього. Вони тішилися, думаючи про сон, також про звірину, на яку можна буде пополювати у цих лісах. Хлопці раділи, що зможуть побродити по незнайомій місцевості, раділи, що як брати житимуть в одному наметі й що Токай-іхто знову повернувся до Ведмежого братства. Все тішило їх.

Жінки й дівчата почали ставити жердини і зв'язувати докупи їхні гостряки. Поки напнуть тіпі й можна буде лягти спати, ще мине немало часу. Хлопці вирішили скористатися з цієї затримки, щоб розвідати місцевість навколо нового табору. Їхню увагу насамперед привернуло височенне дерево; верхівка його могла правити за чудовий спостережний пункт. Але, зупинившись під деревом, вони побачили, що там уже примостився якийсь спостерігач. Та дарма, їм теж можна Вилізти до нього. Спритно підскочивши, хлопці вхопились за нижні товсті гілки і подерлися далі. Раптом згори пролунав різкий застережливий свист, і вони враз неначе заклякли на гілках. Запитливо глянувши на верхівку, хлопці впізнали наймолодшого Крука. Звісивши вниз голову, той лежав черевом на гілці, що гойдалася з боку на бік. У своїх світлих шкіряних штанях, з білим вовчим хутром на спині, він і сам нагадував засніжену гілку.

Хлопці очима спитали, чи повинні вони злізти. Але Крук нічого не вимагав. Тоді вони вмостилися там, куди встигли видряпатись, і почали оглядати усе навкруги. Звідти їм добре було видно і лісистий схил гори, і засніжену прерію на південь через долину річки. Над ними пронизливо закаркала зграя ворон. Їх щось сполохало на горі, і хлопці намагалися вгадати причину пташиної тривоги. Спостерігач над ними знову свиснув, цього разу зовсім тихо, і вони глянули в тому напрямку, куди він показав рукою. В русі його відчувалось нетерпіння, ніби він хотів їм сказати: «Що, ще й досі не бачите ви, йолопи? Чи ви посліпли?»

Раптом Часке міцно схопив свого брата Гапеду за руку.

— Ведмідь на дереві! Ти бачиш?!

Тоді й Гапеда помітив високо вгорі, на старому могутньому дереві, з якого щойно злетіли ворони, величезного чорного клишоногого. Нічого не відповівши Часке, він зараз же поліз униз; Часке спустився слідом за ним. З нижніх гілок хлопці плигнули просто у сніг, щодуху помчали в табір.

— Де Токай-іхто?

Він стояв внизу біля річки і розмовляв з Гавандшітою; там же були Шеф де Лю і Бобер. Хлопці підбігли до чоловіків. Вони надто добре володіли собою, щоб відразу розплескати про все. Але по їхніх блискучих очах і палаючих щоках вождь здогадався, що вони принесли якісь новини, на їхню думку, дуже важливі. Він подав їм знак говорити.

— Часке бачив ведмедя, його показав нам наймолодший Крук, і я тоді теж помітив клишоногого, — доповів Гапеда. — Ведмідь видряпався на дерево, отам нагорі, на відстані пострілу з лука.

Чоловіки уважно вислухали.

— Я візьму його, — сказав Токай-іхто. На ньому ще й досі була біла вовча шкура. Дивне враження справляла вовча паща над його виснаженим обличчям, на якому лише очі говорили про силу, що поверталась до нього. Хлопці пильно глянули на вождя.

— Біжи-но, Часке, — попросив вождь, — і принеси мені мій лук і стрілу. Уїнона дасть тобі їх.

Часке помчав щодуху. Незабаром він приніс коштовний, лук і сагайдак з шкіри видри, з якого стриміло чотири стріли. Токай-іхто взяв лук і одну стрілу, а сагайдак з рештою стріл повернув хлопцеві.

Вождь у супроводі воїнів пішов до великого дерева; хлопці й собі подалися за ним. Токай-іхто з розгону вчепився за гілля і поліз угору до розвідника, що застиг на верхівці дерева. Нагледівши звідти звіра, він вибрав товсту гілку, яка б не гойдалась під його вагою, і приціливсь. Але поки що не стріляв. Чорного ведмедя ще було видно, хоч, може, вже й не там, куди могла влучити стріла. А хлопці бачили його в тому місці, куди сягає постріл з лука, тобто на віддалі трьохсот метрів. Стріли, пущені з доброго лука, щоправда, могли залетіти так далеко, але влучити або вбити на такій відстані щастило лише в легендах.

Токай-іхто володів найкращим луком на все братство, луком з суцільного шматка кістки без єдиного шва. Таких дакоти не могли виготовляти, бо жодна з тварин прерії не давала для цього матеріалу. Ніхто не знав про походження цього лука. Він потрапив торговими стежками індійців з берега в глиб країни. Лук, близько дев'яноста сантиметрів завдовжки, був білий і блискучий, як слонова кістка, і для більшої гнучкості обмотаний бізонячими жилами. Гапеда і Часке з захопленням розглядали його, радіючи, що Уїнона зуміла заховати цю коштовну річ від головорізів Червоного Лиса.

Токай-іхто з надзвичайною силою натягнув лук. Тятива, відведена назад, задзижчала, і стріла полетіла. Потому і трілець почав спускатися вниз з гілки на гілку і з чималої висоти стрибнув просто у сніг.

— Я побіжу туди! Він ще не вбитий! — гукнув вождь до воїнів, що стояли біля дерева, і швидко став підніматися нагору. Бобер пішов за ним.

Решті довелося терпляче чекати, бо не враз пробіжиш гриста метрів вгору. Тим часом намети в таборі давно були поставлені.

Більшість жінок та дітей і деякі чоловіки вже полягали спати. Тільки дехто ще вештався довкола, і знайшлося кілька ровесників Гапеди й Часке, що виявили охоту ждати разом з ними. Нарешті почулися кроки тих, на кого чекали.

Між деревами показалися вождь і Бобер. Вони волокли чорного звіра, вагою, певно, близько двох центнерів. Усі хлопці збуджено й радісно закричали, побачивши здобич. Мисливець поклав ведмедя біля Гавандшіти і показав стрілу, яку витягнув з туші звіра. Шеф де Лю, запальний мисливець, зараз же оглянув рани ведмедя.

— Стріла ввійшла неглибоко, — зауважив він, — бо влучила вже з невеликого силою, і постріл цей не був смертельним. Удар ножа вбив ведмедя.

— Хуг, — підтвердив Токай-іхто.

Гавандшіта вирішив, що ведмеже м'ясо зараз же має бути розподілене між наметами, бо люди терплять великий голод. Вождь приволік ведмедя до табору і разом з Бобром здер з нього шкуру. Уїнона і Монгшонгша підійшли до воїнів, щоб оббілувати і розрізати звіра на шматки.

Гапеді й Часке відразу ж дістався кусень м'яса. Попоївши, вони пішли у намет і, вкрай стомлені, впали на приготовану для них постіль.

Прокинувшись, хлопці побачили перед собою усміхнене обличчя старої Унтшіди.

— Пора вже вам уставати, — кепкувала вона. — І так ви проспали увесь ведмежий танець.

— О-о-о-о, — пробуркотів Гапеда. Він завжди з великою охотою дивився на цей танець, що його улаштовували для умиротворення ведмежого духа. Видовище було сповнене таємничості, коли чоловіки у ведмежих шкурах удавали звірів з усіма їх характерними рухами і розмовляли при цьому «ведмежою мовою», тобто якнайточніше наслідували урчання ведмедя.

Хлопці, викупавшись у річці і зачесавшись, сіли біля старої Унтшіди — Бабусі — і свого батька. Вже схилялося на вечір, і в тіпі почали згущатися сутінки. Вогню не розпалювали. Вождь заборонив, бо дим на далекій відстані міг виказати ворогам місце табору. Унтшіда поклала біля себе купу дерева і вирізувала древка для стріл. Гапеда і Часке витягли свої ножі і заходилися допомагати їй. Кістяні наконечники виготовляли чоловіки. В мисливських стрілах наконечники міцно прикріплювалися до древка, щоб стрілу можна було витягти з убитого звіра і знову нею користуватись. А у стрілах, призначених для війни, наконечники кріпили злегка і до них ще приробляли гачки, щоб вони міцно застрягали в тілі ворога.

— Завтра порозставляйте сильця і наловіть ворон, — сказала стара, — нам потрібне пір'я для стріл.

Хлопці кивнули і старанно продовжували вирізувати.

— З оцими стрілами ви можете полювати на ведмедів, — кепкувала стара.

— Я не такий дурний, — промовив Гапеда, — ведмідь живучий, і без рушниці його не вб'єш. — Хлопець помітив, що батько розплющив очі і прислухався до розмови. — Певно, в цих лісистих горах водиться багато ведмедів, і воїни зможуть їх чимало убити.

— Ти так думаєш? — спитав Четансапа, прилаштовуючи до списа ратище, і навколо його очей зібралися тоненькі зморшки — ознака того, що в питанні ховалося щось більше, ніж сказали слова.

— Авжеж, так, — цілком упевнено відповів Гапеда. — В цьому лісі вони можуть знайти собі лігва для зимової сплячки.

— Але ж вони зовсім не сплять, а лазять по деревах! — і собі докинула Унтшіда.

— Ти справді гадаєш, що я маленька дівчинка і нічого не тямлю? — образився Гапеда. — Ведмідь спав, а тоді зголоднів, прокинувся і пішов шукати здобич. Певно, він нас почув і тому виліз на дерево, щоб роздивитись, бо ж вія розумний, як розвідник.

Гапеда глянув на батька. Четансапа, здавалося, був задоволений його поясненням.

— Може, він і спав угорі, в печері, — сказав хлопець.

— В якій печері? — спитала Унтшіда.

Гапеду здивувало її квапливе запитання.

— У печері, там далеко на горі, — повторив він. — Часке, хіба ти не бачив її з нашого дерева? Така темна нора її маленькій стрімкій скелі, порослій лісом.

— Звичайно, бачив. Вона майже зовсім заросла.

— Атож! Завтра ми підемо туди і подивимось, чи не знайдемо ведмежих слідів! Може, заліземо і в саму печеру!

Унтшіда піднесла руку до рота, начебто перелякалась.

— Тссс, тссс, це зачарована печера, і вам не можна іуди заходити!

Очі хлопців розширились.

— У ній живе злий чаклун? — Гапеда обережно відклав убік вже вирізану стрілу, немов не хотів зчиняти шуму.

— Поки він спить, він добрий, але коли прокинеться й вийде, дакотів спіткає велике лихо.

— Розкажи нам, будь ласка, про це, Унтшіда!

Стара схилила голову.

— Гаразд, але іншим разом, коли наші руки відпочиватимуть. Бо це давня й знаменна історія, і ви повинні її добре запам'ятати.

Хлопці продовжували працювати, а думки їхні цілком заполонила таємниця, що лишилась для них нерозгаданою. Коли стемніло, Унтшіда закінчила роботу і навела лад у наметі. Потім принесла їжу для дітей та для себе; це було хоч і тверде, але дуже смачне ведмеже м'ясо. Чорний Сокіл теж вперше трохи попоїв з ними.

Тільки-но хлопці доїли м'ясо і досуха витерли масні руки об волосся, біля намету почулися чиїсь кроки, і нэ землю гепнула важка ноша. Гапеда і Часке прожогом вибігли і привітали Шефа де Лю. Він убив великого оленя і сам його приволік.

Всі наступні дні зрання до смеркання хлопці мали стільки роботи, що ніколи було і вгору глянути, і вони ніяк не могли вибрати часу, щоб податися до печери, хоч думка про це не йшла їм з голови. В розставлені сильця хлопці наловили ворон, а після цього Унтшіда доручила їм покрити червоною фарбою стріли й луки. Часке пощастило забити яструба; його Гапеда помітив ще тоді, як валка увійшла в ліс; хижий птах полював на ворону, і, коли ринувся вниз, його наздогнала стріла хлопця-дакоти. Часке дуже пишався цим, і Монгшонгша вирішила зробити йому головний убір з яструбиних пер. Того ж дня брати вбили трьох зайців, цим самим вносячи і свою частку в харчування намету. Але все це було ніщо в порівнянні з полюванням на бізонів! Один розвідник виявив по той бік гір у прерії бізонячі сліди, і було вирішено, що наступної ночі вождь з кількома чоловіками піде на полювання. Доводилось полювати вночі, щоб лишатись непоміченими. Гапеді й Часке батько і Токай-іхто теж дозволили поїхати саньми, щоб допомогти привезти вбитих тварин. Хоч зовні брати намагались лишатися спокійними, але в їхніх серцях яскравим вогнем пломеніла радість. Уїнона налаштувала хлопцям сани. За полозки правили гладенько вискоблені бізонячі ребра, вправлені в розколений дерев'яний брусок. У сани запрягли Огітіку та ще одного сірого вовкодава і покотили в миготливому сяйві зірок по гладенькій поверхні снігу. Хлопцям доводилось стримувати свою запряжку, аби не від'їхати далеко від чоловіків, що йшли на лижах. Бізонячий слід скоро було знайдено. По ньому воїни визначили: тут пройшло не більше чотирьох бізонів. Тварини провалювалися глибоко в сніг і, поволі просуваючись вперед, не могли відійти далеко. За три години мисливці наздогнали бізонів і оточили місце їхньої ночівлі. Всіх охопило велике і радісне хвилювання, бо серед тварин знаходився білий бізон. Не встигли бізони навіть прокинутись, як їх швидко повбивали стрілами та списами. Воїни тут-таки оббілували здобич і порізали на шматки. Коли поверталися назад, на кожного з чоловіків припало не менш як по два центнери. Сани хлопці теж навантажили.

— Завтра ми ще будемо тут, — сказав вождь, коли вони впоралися з бізонами, — нашим жінкам і дочкам треба обробити туші і запакувати їх. Але коли сонце зайде вдруге, наші намети помандрують далі. Тепер нам вистачить мисливської зброї і м'яса аж до прерій біля Мулистої води.

Ранковий туман ще огортав засніжену землю, коли хлопці під'їхали саньми до узлісся. Під першими ж деревами Молоді Собаки радісними вигуками привітали своїх ватажків — Гапеду і Часке. Брати вивантажили м'ясо і звеліли друзям віднести його до тіпі. Тоді випрягли собак, взяли сани на голови і понесли лісом. Велика юрба хлопців уже помчала в табір, щоб сповістити про щасливе полювання і про вбитого білого бізона. Але Гапеда-Гребінник і Часке-Широконогий йшли слідом за ними розміреним кроком, як воїни-переможці.

Наблизившись до берега гомінкої річки, хлопці раптом так і прикипіли до місця.

Те, що вони побачили, було неймовірно жахливе.

У верболозі вниз по річці на них дивилося з імли двоє божевільних вирячених очей, а розчепірені пальці сухої руки вп'ялися в смертельно бліде обличчя. Ранковий туман клубочився навколо гілок верби, що злегка погойдувались, і привид то зникав за ними, то знову виринав.

— О-о, — здавлено вихопилося в Гапеди.

І враз хлопці, ніби змовившись, кинулися через високі кучугури снігу в напівзамерзлу мілку річку і великим сміливим стрибком перелетіли широке середнє русло. Вони не зупинились, поки не добігли до намету вождя. Тоді звалили сани на землю і, не звертаючи уваги на Уїнону і матір Монгшонгшу, що шкребли надворі свіжі шкури, хутко ввійшли до намету. Лиш опинившись у добре знайомому приміщенні, хлопці поступово заспокоїлись.

Вони посідали біля старої, що, як «свята чарівниця», користувалася великою повагою, і тремтячим від страху голосом розповіли про жахливу примару. Дакоти вбачали в людині, тварині й рослині могутню життєву силу, так звану «велику таємницю». Прояв цієї «великої таємниці» в окремій людині вони уявляли собі як особистого духа-охоронця, як тотем воїна; що був його життєвою силою і надією. Хвороби, причини яких індійці не могли збагнути, вони вважали за дію небезпечних, ворожих духів. В обох хлопчаків теж виховувалася віра в духів. Страх перед руйнівними силами природи, впливу яких особливо зазнавали люди у дикій місцевості, перетворився для них у страх перед духами.

Унтшіда припинила роботу.

— Піду подивлюся, — сказала вона і вийшла з намету.

Хлопці полегшено зітхнули і побігли до матері Монгшонгші, щоб сповістити її про полювання. Та радість Монгшонгші не була такою великою, як вони сподівались. На мить мати відірвалась од роботи і серйозно глянула на синів.

— Наші розвідники виявили ворожі сліди, — збентежено промовила вона. — По той бік гори, біля якої ми розташувалися, шукачі золота вбили одного ведмедя, а другого підстрелили. — Промовивши ці слова, Монгшонгша з тривогою подивилась крізь голі дерева кудись у засніжений простір. — Ми мусимо йти звідси, — додала вона, — і в снігу багато нас помре.

— Ми боротимемось і з снігом, і з уатшітшун, — рішуче заявили Гапеда і Часке. — Ніколи більше ми не повернемось у резервацію.

Хлопці знову шмигнули в намет. Тут вони були зовсім самі. Чорного Сокола теж не було на його постелі. Останніми днями поранений почував себе вже значно краще і, очевидно, спробував вийти на першу прогулянку. Брати нерухомо сиділи у сутінках намету. Жахливий привид в оповитому туманом верболозі і загрозливе повідомлення розвідника, про яке розповіла їм мати, зовсім приголомшили їх.

Знадвору раптом почувся голос Уїнони: «Грозова Хмаро! Ти куди?» У ту саму мить відкрився намет і стрілою влетіла мала.

Дівчинка опустила за собою запону і в замішанні зупинилася. Може, Грозова Хмара не сподівалася застати в наметі Гапеду й Часке. Вона почала зніяковіло смикати кінчики своїх довгих, товстих кіс. Врешті дівчинка підступила ближче до хлопців.

— Унтшіди тут немає? — спитала вона, все ще не відводячи очей від кінчиків кіс, які тепер обмотувала кругом пальця.

— Ні, — відповів Гапеда.

— Ох… — зітхнула Грозова Хмара, очевидно, засмучена тим, що не застала прабабки. — А тоді… — затинаючись, пробелькотіла, — тоді всі вони прийдуть… Я… О, це такий жах!

Обоє хлопців наставили вуха. Може, дівчинка теж бачила оте обличчя?

— Про що ти говориш? — спитав Гапеда.

Грозова Хмара полегшено зітхнула, переконавшись у тому, що худорлявий Гребінник не глузує з неї. Вона наважилась підійти ще ближче і схилилась над хлопцями, які стомлено сиділи на долівці.

— Моя стара мати бачила жахливий сон і говорила страшні речі, — прошепотіла дівчинка. — Я більше ніколи не повернуся у наш намет, я лишусь тепер тут, хоч би мені довелось просити навіть самого вождя, — додала вона з раптовим припливом мужності.

— А що ж казала Ряба Корова? — спитав Часке і кинув на Гапеду погляд німого взаєморозуміння. Певно, злий дух знову вселився р стару, і це саме вона стовбичила у верболозі.

— Атож, Ряба Корова. Ви не знаєте, як страшно, коли її мучить цей дух. — Дівчинка трусилася всім тілом. — І тоді вона теж говорила правду, коли я не хотіла їй вірити… І їм ж знаєте, вона провіщала, що уатшітшун переможуть… А тепер… вона знову бачила сон, і злий дух сказав їй, що завтра після півночі з печери вийде ведмідь… ведмідь… хіба ви не знаєте про це?

— Ні, — здивувалися брати.

Вони нічого не знали. Грозова Хмара, переконавшись, що ніхто з дорослих не збирається увійти до намету, розповіла далі.

— Там, високо на горі, є печера, в якій спить стара ведмедиця, велика чаклунка! Вона така стара, що навіть не можна собі уявити; з'явилася вона на світ ще тоді, коли моди й тварини жили між собою, як брати й сестри, і розмовляли тією самою мовою. Її сином був величезний ведмідь, наймогутніший між великими водами. Він жив у зачарованому наметі. Коли одного разу ввечері до нього прийшла гарна жінка, він на ранок обернувся людиною і став великим, сильним і розумним воїном та чаклуном, якого піхто не міг перемогти. Він і є предок Маттотаупи і Токай-іхто!

— Так, — ствердили Гапеда і Часке в один голос.

— Так, — повторила дівчинка. — Але ведмедиця ще й досі живе, стара-престара, і спатиме там, на горі в печері, доки наші вожді лишатимуться хоробрими й дужими. Коли ж вони зрадять предків, вона вийде і задушить їх своїми власними лапами… — Дитина затнулась, уявивши собі це моторошне видовище. — І тоді вже сама вмре. Так сказав дух моєї старої матері.

Грозова Хмара прислухалась. Знадвору долинув радісний гомін. Це в таборі вітали вождя і його воїнів. Невдовзі втомлені чоловіки увійшли до намету. Грозова Хмара стала «півоберта, ладна щохвилини вислизнути з тіпі.

— Вона образила Токай-іхто, і я хотіла б, щоб її забрала смерть, — збліднувши, майже у нестямі, швидко прошепотіла дівчинка до хлопців. — Вона сказала, що вождь зрадив велике плем'я дакотів і кидає край батьків і що він не вбив Червоного Лиса і не помстився за Маттотаупу. Тому прийде ведмедиця та задушить його, і тоді велике лихо спостигне нас усіх!

Гапеда зірвався з місця.

— Прикуси свого язика, — скрикнув він хрипким від гніву голосом, — щоб він ніколи більше не вимовляв цих слів!

— А якщо це правда?! — Дівчинка, похапцем прошепотівши ці слова, вибігла з тіпі.

Гапеда і Часке стиснули губи і похнюпилися. Де й поділася радість, що сповнювала їхні серця останніми днями. Здавалося, ніби ясне небо враз затяглося чорними хмарами. Токай-іхто досі не помстився Червоному Лисові за свого батька — це страшний докір. Як посміли ці жінки сказати таке!

Вдень надолужували втрачений нічний сон, відпочивали, їли. Бобер і Грозова Хмара теж довгенько гостювали у наметі Четансапи.

— Вона знову збожеволіла, — розповідав Чапа, вибачаючись за свою надокучливість. — Несила вже довше терпіти.

Токай-іхто пішов сам кудись з табору, озброєний лише кістяним луком. Вже настала ніч, а він все не повертався.

Огітіка ввійшов у тіпі. Оббіг намет, обнюхав носом долівку і, розчарований, знову подався геть. Вождь цього разу не взяв його з собою, як робив це звичайно. Вже стемніло; вогню не можна було палити, і обриси мешканців намету розпливалися невиразними тінями.

Тиша і чекання гнітили душу. Коли повернеться Токай-іхто? Хто пустив цю чутку, що спалахнула, наче іскра, поступово розгоряючись у полум'я? Безперечно, якась жінка.

Гапеда зрадів, коли з протилежного берега річки донісся шум, що привернув до себе його увагу і обірвав тривожні думки. Це задзявкотіли койоти. Їх принадив дух свіжого бізонячого м'яса. З диким виттям кинувся туди Огітіка і незабаром хлопці почули пронизливий виск і розлючене гарчання — Це внизу біля води зчепилися чотириногі. Огітіку підтримала собача зграя, але з лісу з'явилися великі білі вовки і люто накинулися на собак. Хлопці вибігли. Проте їм не довелося втручатись, бо Огітіка саме повертався переможцем з вовчою ногою в зубах. Він сів перед тіпі і почав зализувати на спині рану, ревно оберігаючи свою здобич між лапами. А біля річки собача зграя теж справляла банкет.

Тільки-но Гапеда і Часке знову хотіли були увійти до намету, Огітіка раптом нашорошив вуха. Вслід за цим він враз кинув вовчу лапу і подався до лісу. Його радісне вищання свідчило про те, що він зустрів свого хазяїна.

Хлопці в чеканні зупинились перед наметом. Гапеда схопив руку Часке і міцно вп'явся в неї пальцями. Досі він відчував якийсь непевний страх, що вождь не повернеться живим.

Токай-іхто вийшов з лісу, освітленого мерехтінням зірок та снігу, і наблизився до намету. Хлопці звели погляд на вождя. Він ніс лише ясний кістяний лук і розшитий сагайдак із стрілами — більше нічого. Ніякої здобичі. Незважаючи на тьмяне світло, вони помітили в загострених рисах його обличчя якийсь дивно похмурий, непроникний вираз. З похиленими головами брати тихо стояли перед наметом, у якому зник Токай-іхто. Огітіка ліг перед входом і з великим завзяттям заходився біля вовчої лапи. Кості лунко хрускотіли під його зубами.

Гапеда рушив з місця, і Часке, якого він усе ще міцно тримав за руку, пішов за ним. Хлопці не повернулися в намет. Вони знайшли собі місце в густому лісі й сіли почіпки у снігу. Звідти братам видно було намети, але мешканці табору навряд чи могли помітити за кущами їхні зіщулені постаті. Довгий час вони не промовили жодного слова.

— Цієї ночі прийде ведмедиця, — було перше, що вихопилося у Гапеди.

— Після півночі, — беззвучно підтвердив Часке.

— Після півночі, — повторив Гапеда. Він обмірковував, як почати розмову про те, що він відчував і що мав намір зробити. В голові його гуло, наче в кукурудзяному млинку.

— Ти чув, — раптом озвався Часке, і Гапеда зрадів його словам, — ти чув, що сказав ворожий дух у наметі Бобра. Але те, що він сказав, ніколи не повинно статися. Токай-іхто не повинен умерти.

— Так, це ніколи не повинно статися, — твердо промовив Гапеда.

— Ніхто не знає про це, крім нас і маленької дівчинки, — вів далі Часке.

— Так, ніхто, крім нас, цього не знає, — знову підтвердив Гапеда. — Тому ми мусимо вирішити, що нам робити.

— Хуг. Ми мусимо щось вчинити. Але скажи, що саме.

— Ти не знаєш?

— Знаю. Але я хочу почути, чи й ти те саме маєш на увазі.

— Гак, — сказав Гапеда. — Все ясно. Ведмедиця неодмінно прийде. Біля Кінського потоку цей дух теж сказав правду, і тому тепер я вірю йому. Але вона не повинна вбити Токай-іхто. Токай-іхто мусить перевести Ведмеже братство через Мулисту воду.

— Хуг. За нього повинен вмерти інший.

— Я теж такої думки. Вакантанка часто давав згоду на те, щоб один воїн добровільно жертвував своїм життям за іншого. І навіть коли ми ще малі хлопці, а він… вождь!

— Може, — з сумнівом зауважив Часке, — може, нам слід сказати про це Гавандшіті, чаклунові?..

Гапеда помітно перелякався. Його серце схвильовано застукотіло.

— Ні, — твердо відповів він, незважаючи на збудження. — І Гавандшіта не повинен знати про це. Він часто настроєний проти нашого вождя, ти ж добре знаєш це, Часке.

— Так, ти кажеш правду. Ми будемо діяти самі.

Хлопці встали і піднесли руку до рота, щоб промовити ці слова до «великої священної таємниці», якою уявлялась їм незвідана природа. Після цього побігли нагору в самотній нічний ліс. Було темно і моторошно, бо саме мав настати новий місяць.

Шугали сови; від морозу потріскували гілки. Чим вище піднімалися хлопці, тим стрімкішим ставав схил, а біля підніжжя гори шуміла вода, ніби кликала їх назад до затишних наметів. Та гомін її все віддалявся і слабшав. Хлопці ступали хрустким снігом, іноді під їхніми ногами ламалась гілка. Кущі й гілля дерев били їх по обличчю; шкіра тріскалась від холоду, а за шию сипався сніг. Вони ішли один за одним; поперемінно перед вів то стрункий Гапеда, то присадкуватий Часке. Це не жарт — опинитися вночі в дикому гірському лісі — навіть і для двох хлопців-дакотів. Згодом вони побігли так, що, незважаючи на холод зимової ночі, обливалися потом і серце мало не вискакувало їм з грудей. Пробігаючи повз дерево, з якого хлопці першого ранку помітили чорного ведмедя, вони огляділись навкруги і справді побачили в густому чагарнику покинуте ведмеже лігво. Довкола лежали молоді деревця і товсте гілля, серед якого вмостився був на зимову сплячку ведмідь, а в снігу ясно виднілися обмерзлі сліди лап.

Хлопці поповзли далі. Лісовий схил тепер здіймався майже прямовисно, і, щоб рухатись вперед, їм довелося пустити в хід і руки. Не те що розмовляти, навіть думати не було змоги. Гапеда лише мигцем згадав про те, що Токай-іхто і Боброві довелось тягти звідси важкого чорного ведмедя. Йому й Часке потрібно було мати майже втричі більше часу, щоб тільки видряпатися наверх. Вони дряпались усе вище й вище, поки, нарешті, засапавшись, не зупинилися перед зарослою стрімкою скелею, посеред якої темнів, наче зловісне чорне око, отвір печери.

Оскільки хлопці твердо вирішили врятувати вождя, вони тепер холоднокровно й діловито зважували кожний крок, який мали зробити.

На нижню частину стрімкої скелі, що виступала приблизно на десять метрів вище верхівок дерев, легко було піднятись. Але під входом до печери, майже на висоті у два людські зрости, скеля була гладенька і прямовисна.

— Спершу виліземо туди, — вирішив Гапеда, — а тоді я стану тобі на плечі. Ми мусимо увійти всередину, щоб вона нас знайшла і не могла обминути.

Гапеда сам з себе дивувався, що так спокійно вимовив ці слова. Він, не вагаючись, почав здійснювати свій намір і поповз уперед. Часке дряпався слідом за ним.

Виступи скелі і виткі рослини були достатньою опорою для спритних рук і ніг. Коли хлопці дісталися до місця, де скеля круто обривалася, Гапеда зупинився і пропустив поперед себе Часке. Той вибрав найзручніший виступ, і Гапеда відповз убік, щоб дати йому змогу міцно стати; потім виліз братові на плечі. Але й тепер він не міг дотягтися руками до краю печери, а нижче не було за що вхопитись.

— Я підсаджу тебе, — запропонував Часке.

Гапеда став йому на руки, і той підняв його вгору.

Гапеда знайшов опору десь край входу до печери і, міцно вчепившись за якийсь виступ, повис на руках; тоді брат видряпався наверх по його тілу. Таким чином Часке першим став на дно печери і хотів допомогти Гапеді підтягнутись вгору, але Гребінник був надто гордий, щоб скористатися з допомоги. Він зробив ривок, уперся руками і теж уповз у темряву. Вологе, задушне повітря ударило хлопцям в обличчя.

Зіщулившись, вони, сіли почіпки на краю печери. Тут була межа між освітленою зорями ніччю, де буяли рослини, жили тварини й люди, і непроглядним зловісним мороком, що зяяв їм назустріч, повний страшних таємниць.

Вони сиділи в мовчазному чеканні. Удари їхніх сердець стали повільнішими і спокійнішими, і хлопці почали уважніше придивлятися до печери. Скелясті стіни були мокрі, повітря тхнуло вологою. Тому що надворі було холодніше, печера дихала паром, наче людина. Дивовижним здавалося шерехате каміння, що росло ніби якимись опуклостями й гостряками. Хлопці помацали руками навколо себе. Потім Гапеда встав, ступив кілька кроків у темряву і виявив, що каміння росло не тільки знизу вверх, а й зверху донизу. Це було дуже дивно. Він сказав про це Часке, але голос його гучно залунав, немов чужий, аж він сам злякався його. Печера не тільки дихала, а й мала свій голос. Віддалений шум долинав з темряви, ніжний і звабливий, ніби чарівний голос страшного чудовиська, що заманює свою жертву.

— Може, це просто вода, — лунко рознісся голос Гапеди, хоч він промимрив ці слова собі під ніс.

Часке не відповів. Брати ще ближче присунулись один до одного, так що кожний відчував тіло другого. Так просиділи вони довго. Потім Гапеда відчув, що Часке підвівся.

— Тепер ходімо туди, вглиб. Я хочу дізнатись, чи є там вода, — прошепотів Часке. Він не хотів говорити голосно, щоб знову не розляглася така луна.

Гапеда теж підвівся. Взявшись за руки, щоб міцніше триматися на ногах, хлопці почали обережно, навпомацки пробиратись вперед. Дно печери поволі спускалось донизу. Вони все більше й більше заглиблювалися в середину гори. Коли брати трохи згодом озирнулись назад, вже не було видно виходу. Лише непроглядний морок стояв навколо. Дзвінкий шум посилювався. Він ставав усе гучнішим і гучнішим, так що кінець кінцем вони ледве чули свій власний голос. Хлопці ще міцніше стисли один одного за руки.

Нарешті їм здалося, що глибоко внизу вони вже досягли джерела звуку. Шум тут стояв неймовірний.

— Вода! — крикнув Часке, щоб Гапеда почув його. Хлопці зупинились і, нахилившись, торкнулися долонями бурхливої води. Вона, здається, текла в печеру з правого боку гори, а ліворуч знову зникала в невідомих глибинах. Брати сіли на скелястому березі підземного потоку. Наче змовившись, вони скинули хутряні куртки і опустили руки у воду, щоб перевірити глибину потоку. Зануривши руки лише по лікоть, хлопці наштовхнулись на тверде дно.

Отже, тепер ясно. Це просто вода. Гул доносився зліва, де невеличкий потік падав в бездонну глибину.

Що ж їм тепер робити? Повернутись до входу в печеру? Чи лишитися тут? Чи йти далі?

— Ходімо далі! — прокричав Гапеда над самим вухом Часке.

Хлопці надягли куртки, знову взялись за руки і, обережно ступаючи, зважились перейти бурхливий потік. На протилежному березі дно печери піднімалось вгору, і обоє сміливців подряпались наверх. Тепер вони вже не тримали один одного, бо їм потрібні були обидві руки. Темному ходові, здається, не було кінця. Куди він веде? Скільки часу вони ще можуть йти ним далі?

Підйом став похилішим, і рухатись вперед тепер було легше. Вода вже не шуміла так оглушливо, бо вони віддалились од неї. Часке перечепився і впав. Гапеда швидко підхопив його. А втім, у цьому й не було потреби, бо брат і сам легко звівся на ноги. Коли хлопці під час цієї незначної пригоди окликнули один одного, то виявилося, що говорити було легко і голос знову звучав майже цілком виразно. Очевидно, печера стала ширшою і глибшою.

Навіть кроки свої вони вже зараз чули, коли, пробираючись вперед, човгали ногами. Шум води долинав тепер, як далека музика. Хлопці вже чимало пройшли вглиб гори. Наскільки далеко? Цього вопи не знали.

Просуваючись обережно вперед, вони побачили, що опинились у величезній печері, з якої вело три ходи. Увійшовши в один з них, хлопці обігнули коло і знову потрапили в перший вхід, який впізнали по особливих обрисах скель.

— Ми лишимось тут, — тихо сказав Гапеда. — Тут, біля нашого входу до великої печери. Тут вона неодмінно пройде, коли захоче вийти.

— Авжеж. Хлопці посідали.

У тиші й пітьмі знову зробилося моторошно. Видиратись на скелі і обслідувати таємничу печеру в горі було легше, ніж нерухомо сидіти й чекати.

— А якщо вона зовсім не прийде? — трохи згодом спитав Часке.

Гапеда нічого не відповів.

Хлопці чекали й чекали. Гапеда вже ладен був повірити, що. Часке, може, й має рацію. А що, як вона зовсім не прийде? Мабуть, уже глибока ніч, і колись знову має настати день. Але тут, у печері, цього не побачиш!

Гапеда поступово звикся з думкою, що їх чекання даремне. Він так уже був переконаний у цьому, що перелякано здригнувся, наче його схопила рука ворога, коли до нього долинув якийсь дивний звук. Чи це йому причулося? Він став дослухатись і тієї миті відчув, що Часке поклав йому на плече руку.

— Вона йде.

Хлопці підвелись і стали перед виходом, що вів з печери. Тут вона не пройде. Гапеда відчув, що рука Часке була холодна.

З протилежного боку печери, в одному з ходів, що вели далі вглиб гори, щось, тихо зачалапало. Хлопцям було знайоме оце чалапання великих, м'яких ведмежих лап. Повільно, повільно воно наближалось. Раптом стало тихо. Потім знову зачовгало і зашурхотіло по вологих, шерехатих виступах скелі.

Вона йшла. В цьому не могло бути жодного сумніву.

Хлопці непорушно застигли.

Чалапання знову припинилось, і тихе, погрозливе, приглушене урчання донеслося з темряви. Це було грубе урчання, ще грубіше й гучніше, ніж урчання страшного сірого ведмедя, яке доводилося чути хлопцям під час ведмежих танків. Широко розплющеними очима вони намагались пронизати темряву. Але нічого не було видно. Тільки ще якийсь шум почули хлопці, але не могли його зрозуміти. Було таке враження, начебто щось, шкандибаючи, рухалося навколо ведмедиці.

Потім здалося, ніби величезна тварина посковзнулась і плюхнулась. Почулося страшне гарчання, що моторошно розляглось по печері багаторазовою луною. Поволі знову зашльопали лапи. Певно, вони були неймовірно великі. Пазури дряпали по камінню.

Хлопці знали, багато дечого про ведмедя. На свої лапи звір покладався, коли нападав. Він валив жертву, обхоплював її лапами, стискував і душив, а коли вона намагалася втекти, бив її лапами і гострими пазурами шматував тіло. Зуби його теж були жахливі.

Гапеда на мить заплющив очі, щоб зібратись з думками. Знепритомніти він не мав права. Це боягузтво. Він мусить бути стійким. Його рука, що лежала в долоні Часке, заціпеніла.

Страховисько начебто зупинилося; човгання лап стихло. Воно нюхом почуло хлопців і сердито та погрозливо заурчало. По звуку, що розлягався високо над ними, хлопці збагнули, що це, мабуть, величезний звір. Він був вищим за них, хоч, певно, ще стояв на всіх чотирьох і не підводився.

Це була велика ведмедиця.

Гапеду оповив якийсь дивний спокій. Виходить, злий дух казав правду, і добре, що вони з Часке прийшли сюди. Гапеда думав про вождя Токай-іхто. Його хлоп'яче серце було віддане йому всією силою любові і захоплення, на яке тільки було здатне. Він знав, що Часке-Широконогий почуває те саме. Отже, тут вони стоятимуть, поки ведмедиця не візьме їх у жертву. А Токай-іхто повинен жити, навіть не знаючи, що тут сталось.

Страховисько тепер зупинилося посеред печери. Хлопці не бачили його, вони тільки уявляли собі його величезну тушу. Знову почулося погрозливе, могутнє урчання.

Хлопці стояли мовчазно й нерухомо, мов скам'янілі. З жахом слухали вони, як великі кігті шкрябали скелю, ніби чудовисько їх гострило. І знову донісся якийсь інший, незрозумілий для них шум. Здавалось, ще якась істота рухалася поряд з чудовиськом.

У вологому, задушному повітрі, яким дихали хлопці, пахло ведмедем. Але не тільки ведмедем. Пахло також і кров'ю. Мабуть, страхіття недавно щось жерло, і з його морди ще капала кров.

Брати не рухалися з місця. Гапеда відчував, як по тілу збігали краплини поту, хоч ноги його в мокрих мокасинах заклякли. Він не знав, скільки часу вже простояв тут з Часке. Наче цілу вічність. Відчуття часу в цій печері не існувало. Тут не засяють зорі і не зійде сонце. Тут не почуєш щебетання птахів. Скільки годин минуло? Чи прокинулися вже чоловіки у таборі і ще вдосвіта, озброєні стрілами й луками, подалися на полювання? Чи стрибнули вже Молоді Собаки в шумливий потік і, сміючись, оббризкують одне одного? А Грозова Хмара, єдина, яка могла щось підозрівати, чи вона ще й досі спокійно спить, загорнувшись у теплу ковдру?

Гапеда відчув, тримаючи руку Часке, як по його кремезному тілу пробігло легке тремтіння. Вже не одну годину вони простояли тут на варті. Але ведмедиця не підходила ближче. Лише іноді чути було дряпання пазурів і хрипке урчання, схоже на стогін. Може, вона знала, що сьогодні вночі сама мусить умерти, коли вб'є Токай-іхто? Ведмедиця була старезна і мудра; звичайно, вона знала про це.

Урчання, що відлунювало од усіх стін, як неминуча погроза, стало гучнішим. На дні печери знову почулось чалапання. Страховище звелося на рівні. Гапеда випустив руку Часке і обійняв його за плечі. Часке зробив те саме, і так хлопці застигли, міцно притиснувшись, майже обхопивши один одного. Коли вона підійде, то нехай візьме обох, обох відразу, як одну людину. Хлопці випросталися, готові до всього, бо години чекання минули і нарешті настав вирішальний час.

Чудовисько підходило все ближче й ближче, потрясаючи тишу печери грізним, лютим пирханням. Чутливі вуха хлопців точно знали, на якій віддалі воно було від них, — ось їх розділяє п'ятнадцять кроків, десять, вісім… Вони вже чули дихання звіра. Якийсь незрозумілий дух ударив їм у ніс. Це, як і раніше, був дух ведмедя, але тепер все гостріше пахло кров'ю. Проте до цього домішався ще якийсь інший запах. У вологій млі печери раптом потягло гаром. Що за диво?

Велика ведмедиця знову зупинилась. Коли б тільки вони могли її побачити. В темряві так страшно.

Все сильніше пахло горілим, смаленою шкурою.

Раптом у темряві замиготіло слабке світло. У жовтих відблисках полум'я з мороку виринули, нагадуючи казкові істоти, вологі кам'яні брили. Хлопці побачили склепіння величезної печери, у протилежній стіні якої темніли дві діри; з одної з них виповз звір.

І в цьому невиразному півсвітлі з'явилася величезна ведмедиця.

Мороз пройшов у них поза шкірою. Хлопці з жахом втупили погляд у довгі жовті пазури. Кожний був завтовшки з два людські пальці; на кожній темній велетенській лапі по п'ять таких пазурів. Чудовисько було приголомшливої величини; широкі груди, здоровенна голова, така товстелезна шия, що Гапеда не міг би обхопити її навіть обома руками. Чудовисько з люттю нахилило голову. Хлопці побачили страшні зуби, вищирені з загостреної морди. На випнутому лобі дивно горіли очі. Звір почав переносити вагу свого тіла на задні лапи, розслабивши в суглобах передні. Він готувався до нападу. Враз печеру залило яскраве світло, а запах горілого став гострим і їдким.

Гапеда і Часке заплющили очі. Краще вже не бачити ведмедиці. Своїми хлоп'ячими тілами вони зовсім загородили вихід, і коли б вона захотіла вибратись з гори, то не змогла б пройти повз них.

Від легкого дотику до плеча Гапеда відсахнувся вбік. Його схопив хтось ззаду. Він розплющив очі, і знову його погляд, наче прикутий, зупинився на бурому правелетні, що, вороже пирхаючи, випростався перед ним і розтинав повітря темними лапами. У хлопця не було сили озирнутися назад.

Світло потьмяніло. Рука міцно схопила Гапеду і, втягнувши в середину ходу, повалила навзнак. З Часке сталося теж саме.

Ноги людини у легких мокасинах пройшли повз хлопців.

Коли вони підвелись, то побачили перед собою чоловіка, що стояв на самому вході до печери. У лівій руці він тримав палаючий смолоскип: товсте поліно, на кінці якого горіли защемлені шматки бізонячої шкури. Чоловік був стрункий і високий; в його чорному волоссі стриміло три орлиних пера.

Токай-іхто!

Гапеда сперся на вологу стіну ходу, щоб навпомацки просунутися вперед, але зачепився за камінь і знову впав.

Вождь рвонувся вперед і одним стрибком опинився у просторій скелястій печері, прослизнувши під кігтистими лапами випростаної ведмедиці. Тепер він стояв осторонь, тримаючи смолоскип у руці. Навіть з простягненими догори руками він не міг би зрівнятися із звіром, що набагато переважав його величезним, масивним тулубом. Сопучи і якось дивно стогнучи, ведмедиця обернулась, шукаючи свого ворога.

В руках вождь не мав ніякої зброї. Він навіть не вийняв ножа, різьблена рукоятка якого виглядала з шкіряних піхов. Вождь відступив на кілька кроків назад; це був рух, що суперечив усяким правилам полювання на ведмедя. Потім нахилився, не зводячи очей з чудовиська, що страшно пирхало, і встромив смолоскип у розколину скелі. Тоді знову випростався.

Ведмедиця спробувала піти слідом за ним. Важко перевалюючись, човгала вона на задніх лапах, а передніми махала в повітрі. Потім знову впала на всі чотири. Її слід був позначений кров'ю.

Вождь зупинився і непорушно закляк на місці. Крок за-кроком наближалося до нього величезне страховище, що й тепер сягало йому майже по плечі. Раптом посеред скелястої печери хлопці побачили те, що так загадково дибало-навколо ведмедиці: її маля. Таке ж буре, як і його мати., У розпачі зиркало ведмежа на всі боки. Йому, певно, було не більше двох місяців, і воно ще не звикло ходити за матір’ю.

Коли у ведмедиць з'являлось маля, їх ворожість до напасників ставала особливо нещадною. Люто переслідували вони тоді кожного, хто хотів врятуватися втечею, і доти нё відступали від жертви, поки не вбивали її.

Хлопці не наважилися ні крикнути, ні поворухнутись, Нехай уже станеться так, як хоче Великий Дух.

Вождь, освітлений смолоскипом, усе ще стояв на тому ж місці, а страховище наближалось до нього. Нахилившись уперед, він уп'явся в маленькі ведмежі очі і, не відводячи од них погляду, видав дивний звук. Ведмедиця відповіла сердитим і недовірливим урчанням. Певно, вона була важко поранена. Хлопці побачили калюжу крові на тому місці, де велика ведмедиця довго лежала з своїм малям.

Вождь звісив руки і захитав плечима, як ведмідь під час ходи; з його рота знову почали вилітати дивні звуки т— то таємничо-приглушені, то дзвінкі. Подібні звуки хлопцям іноді доводилось чути під час ведмежого танцю.

Ведмедиця заурчала тихіше і міцно вп'ялася кігтями у скелю. Вождь замовк, але не відводив погляду від очей величезного звіра. Незграбно рухаючись, як ведмідь, він сів, і звір підійшов до нього. Може, ведмедиця розмовляла з ним? З її пащі вирвався стогін. Токай-іхто відповів їй.

Вона зупинилася впритул біля нього. Її наполовину роззявлена паща майже упиралася в чоло вождя; одним-єдиним укусом вона могла розтрощити череп цій людині. Але ведмедиця не вкусила.

Вона застогнала так, що хлопців аж до самих кісток-пройняв холод. Що це за звук? Це плакала конаюча ведмедиця?

Вождь відповів тихим, глухим урчанням.

Тоді бура громадина повернулась і, стікаючи кров'ю, почалапала вологим скелястим дном, важко перевалюючись на своїх здоровенних лапах, до маляти, що безпорадно дибало серед скель. Ведмедиця почала штовхати його мордою і підпихати своїми могутніми лапами. Але ось сили, мабуть, зрадили її. Вона лягла і заходилася лизати своє дитя. Буре ведмежа обнюхувало все довкола. Мабуть, воно було голодне.

Гапеда і Часке зрушили з місця. Зараз у миготливих відблисках полум'я вони вперше помітили, що у великої ведмедиці гарна шкура; вона мінилась від ясного до темно-бурого кольору і злегка кучерявилась. Її шкура була зовсім не схожа на ті, які їм доводилось будь-коли бачити. Їм раптом захотілося погладити її.

Ведмедиця перестала лизати маля. Перехиливши голову набік, вона глянула на вождя, з грудей якого знову вирвалися тихі звуки, що нагадували ведмеже урчання. Велика ведмедиця поповзла і спробувала підвестись, але так і не змогла. Даремно упиралась вона своїми величезними лапами і, напружуючи останні сили, дряпала пазурами скелястий грунт. З її пащі збігала червона цівка.

Вождь підвівся і без найменшого страху підійшов до звіра. Великою силою волі і глибоким знанням ведмежої вдачі, яким навряд чи володіли білі й могли похвалитись далеко не всі червоношкірі чоловіки, він подолав ворожість звіра. Він сів навпочіпки, і ведмедиця притулилася до нього, ніби до свого друга. Хлопці побачили, як вождь уперся в один з виступів скелі, щоб не звалитись.

Ведмежа шкандибало навколо і, скиглячи, шукало молока. Мати вся шарпнулась і трохи підвелася, щоб відіпхнути його. Потім схопила зубами і підштовхнула до людини, яка розуміла її мову.

Кров знову побігла з її пащі. Невимовним поглядом згасаючих маленьких очей попрощалася вона з життям. Лапи її витяглись, величезна голова впала набік. Велика ведмедиця була мертва.

Хлопці ледве наважувалися дихати. Вождь сидів так само тихо, обличчя його зблідло.

Тільки після довгої урочистої мовчанки Гапеда і Часке. підвелись і, безшумно, обережно ступаючи, наблизилися до мертвого звіра. Як їм звеліло чуття, вони зупинилися на деякій віддалі і сіли на скелясте дно примарно освітленої печери. Навіть і тепер, коли звір лежав долі бездиханний, вони страшилися його величини і жахливих лап.

Вождь підвівся і, водячи рукою по м'якій шкурі звіра, намацав на боці, спині та грудях багато жмутків шерсті, зліплених кров'ю.

— П'ятнадцять куль влучило в неї, — стримано сказав він. і звук його голосу відбився глухою луною. — Це зробили шукачі волота. — Він випростався і показав на темну діру в протилежній стіні печери, з якої вийшла ведмедиця з своїм малям. — Цей хід тягнеться крізь усю гору, аж до її північного боку. Там живуть ті, що шукають золото. Вони стріляли в неї, і ведмедиця сховалася в горі, щоб врятувати маля.

Ведмежа лазило довкола мертвої матері. Вождь відв'язав свою люльку, за допомогою двох паличок і губчастого шматочка дерева викресав огонь і запалив тютюн. Запропонувавши люльку небу й землі, він закурив її, виконуючи цим необхідний ритуал священнодійства.

Викуривши люльку, Токай-іхто знову зустрівся поглядом з очима хлопців. Губи вождя були міцно стулені, а шкіра туго натягнена на запалих щоках.

— Ви. хотіли принести себе у жертву замість мене? Хлопцям кров ударила в голову. Вони намагались уникнути погляду вождя. Звідки дізнався Токай-іхто про їхню таємницю? Може, в селищі пішла чутка? Він знайшов їх у печері саме тоді, коли вони, беззахисні, рішуче перепинили шлях ведмедиці. Так, цілком імовірно, що він дізнався про все.

Вони не сказали нічого. Але їхнє мовчання підтвердило здогади вождя.

Токай-іхто підвівся, і хлопці встали слідом за ним. Він знаком покликав їх, і вони підійшли, щоб доторкнутися до мертвої ведмедиці.

Вождь пильно глянув хлопцям у вічі. Кожному з них здавалося, що він дивиться тільки на нього одного.

— Гапеда і Часке, ви вчинили, як справжні мужчини. Не кожний дорослий здатний на таке. Тому я хочу зараз довірити вам більше, ніж довірив би навіть самим чоловікам.

Токай-іхто знову сів з хлопцями біля мертвої ведмедиці. Він поманив ведмежа і взяв на руки звірятко, що з переляку дряпалося і опиналось.

— Ну, ось ми й сидимо, — сказав він, — біля початку нашого племені, праматір'ю якого була Велика Ведмедиця, і разом з тим біля його кінця. Ми, вигнанці, є свідками її смерті. Але померла лишила нам дитину, тобто нове життя. Чи ви розумієте мене?

— Хуг, — відповіли хлопці в один голос. Їхні серця сповнилися великим спокоєм і надією.

— Дайте мені відповідь на одне питання. Ведмеже братство мандрує з наметами в країну Півночі, Канаду. Як ми будемо там жити?

— Вільно, на нових мисливських угіддях. Ми будемо полювати, кочувати і битися, як ми це завжди робили з того часу, коли син Великої Ведмедиці породив наших вождів, — відказав Гапеда.

— Так думаєш ти, Гапеда-Гребінник. І так думають всі наші чоловіки, аж до самого розумного Чапи, і всі наші жінки, аж до самої Унтшіди і Уїнони. Але це неправда. Ми зможемо знову полювати й битись, може два, може п'ять, щонайдовше — десять великих сонць. А тоді знову великі натовпи білих людей прийдуть у країну Півночі, знову переможуть нас і заженуть у хлів, який вони називають резервацією.

Хлопці похнюпили голови. Гапеда здригнувся і до крові закусив губу. Знову в резервацію… Ні, більше ніколи — Часке і Гапеда заприсяглись у цьому.

— Скажіть-но мені, — знову заговорив вождь, і від великого хвилювання Гапеді здалося, ніби його голос доноситься здалека, — чого ми тоді взагалі йдемо звідси, незважаючи на труднощі й небезпеки, і кидаємо велике плем'я лакотів?

Хлопці мовчали, не знаючи, що відповісти, і, пригнічені, знову втупилися очима в мертву ведмедицю.

— Ваші думки наштовхнулись тепер на гору, яку ми мусимо пробити своїм же власним розумом. Насамперед скажіть мені, чому білі люди перемогли нас?

— Бо їх дуже багато… — промовив Часке.

— А чому ж нас не так багато, і чому в нас немає таємничого заліза? Я знаю, що на це ви мені не зможете відповісти, і я теж не можу дати вам точної відповіді на власне питання. У нас розуму не менше, ніж у білих людей, і наші руки не слабіші за їхні. Я випробував їх, коли жив серед білих, а також бачив їх у бою. Отже, чи зможемо ми навчитись того, що вже вміють білі люди?

— Бабська робота, — уперто і з презирством сказали обидва брати.

— Так, Гапедо-Гребінник, але ж бабською роботою нас перемогли білі люди. Ти спершу подумай, син Четансапи: чи ж варто зневажати жінок і тварин? Наші предки були про це іншої думки. Вони вірили, що праматір'ю мого роду була ведмедиця і велика чаклунка, яка знала загадки світу Унтшїда та Уїнона ще й тепер знаються на травах і вмію лікувати рани воїнів не гірше за Гавандшіту. Ви ж іще не забули, хто перший виявив мужність піти з резервації. Це наші жінки та дівчата.

Присоромлені хлопці похилили голови.

— Хоч як зневажайте і лайте роботу уатшітшун, вона від цього не» втратить свого значення. Білі люди вміють багато дечого, інакше вони б не перемогли нас. Вони роблять таємниче залізо: один викопує його, другий плавить, третій кує — і виготовляють із заліза плуги, якими глибоко зорюють тверду землю, так що вона дає добрий врожай І невеличкий клапоть її може прогодувати багато людей. Нам треба навчитись цього. Вони вміють розводити бізонів, і тому їм не треба полювати на них. Гапеда і Часке мовчали.

— Але ми хочемо навчитися і вміти ще більше, ніж білі люди.

Хлопці підвели голови.

— Скажіть мені, чого не вміють білі люди?

— Вони не вміють дотримувати клятви, вони не вміють говорити правду, вони не вміють спільно жити з мисливської здобичі і не вміють спільно обробляти поле. Вони не хочуть дати людям і тваринам спокій! — вигукнув Часке. — Вони, наче вовки, завжди нападають одне на одного, і сильніший серед них пожирає слабішого.

— Так, це правда, Часке. Очі твої широко відкриті, і ти дуже багато побачив за одне-єдине велике сонце[18]. Але ми завжди казатимемо правду, як завжди казали її наші батьки; ми завжди будемо дотримувати клятв, як дотримували їх наші батьки; ми спільно засіватимемо поле і збиратимемо врожай, як завжди спільно засівали й збирали його наші батьки і спільно полювали на священних бізонів. Але ми хочемо ще більшого, правда ж, хлоп'ята! З сином Великої Ведмедиці починається нове життя. Ми здобули нову силу і нову надію, що її нам дала Велика Таємниця. Ми хочемо відновити священний мир, що панував на початку життя і який ми ще й тепер зберігаємо на червоних горбах Міні-Сосе, де беруть глину для священних люльок миру і де жоден індієць не має права вбити іншого. Ми хочемо спочатку відновити мир з усіма червоношкірими людьми, а тоді і з білими…

— З уатшітшун! — вигукнули хлопці, коли вождь після цих слів навмисне зробив паузу.

— Так, вам слід ще добре поміркувати і над цим, Гапедо-Гребінник і Часке-Широконогий. Не всі білі — нам вороги. Там, далеко, у лісистих горах Канади, на нас чекає білий чоловік, що хоче нам допомогти. Його батька по-звірячому, несправедливо, вбили великі й сильні вовки з білих людей. Він прийде до нас як брат, і з ним прийде його дружина з сонячним волоссям; її батька вбив Червоний Лис.

— Так, так.

— Він буде нашим братом, а його дружина нашою сестрою. Але таких білих чоловіків і білих жінок багато. Всі вони можуть стати нашими братами та сестрами, і ми будемо разом з ними захищати мир і право проти злих і сильних вовків. Я усвідомив це, коли був ув'язнений і дізнався, що батька Адамса вбили уатшітшун!

— Твоя правда! — промовив Гапеда. Очі його знову заблищали.

— Нам, синам Ведмедиці, треба багато чого навчитись. Ми повинні тихо, уперто працювати і потай шукати собі братів та сестер, які допоможуть нам. Ми мусимо навчитись усього, що вміють білі, і навіть краще використовувати все це, щоб люди більше не обманювали одне одного і не воювали, а жили в мирі, як справжні брати. Йдучи таким шляхом разом з хорошими білими, такими, як Адамс, і хорошими чорношкірими людьми, яким був батько Чапи, ми переможемо сильних вовків. Старійшини з племені Семи вогнищ ради ніколи не питали, якого кольору шкіра в чоловіка — червона, біла чи чорна; вони завжди питали, чи хоробрий він, чи може бути нашим братом і чи допомагатиме здобувати їжу для наметів.

— Хуг! — Кревні брати вимовили це в один голос, як клятву.

— Жоден з сильних вовків поки що не повинен знати, що ми збираємось робити. Ми не можемо залишитись V резервації, бо там нас зраджують наші ж люди. Уатшітшун, що наглядають там за нами, не дозволяють нам сходитись з іншими білими людьми і читати їхні розмовляючі папери. Вони охороняють нас і наші думки, як в'язнів. Але ми хочемо бути вільними. Нам треба придбати трохи землі, щоб мати змогу прогодувати себе, вільно думати і вчитись. Тому ми йдемо до Канади. Ми укриємось там, працюватимемо й чекатимемо на той день, коли будуть переможені сильні вовки. Може, ми самі вже й не побачимо цього дня. Але ми знаємо, що він прийде. Ми також не забудемо своїх братів і сестер у резервації.

— Хуг!

— Але все, про що ми дізнались зараз один від одного, Гапедо і Часке, сини Чорного Сокола і ватажки Молодих Собак, все це уже бачили мудрі очі наших стариків і чаклунів, перш ніж ми самі пережили і збагнули таке. Ви, ще не забули історію про» Кам'яного хлопця?

— Ні, ми знаємо її, — із запалом відповіли хлопці. — Наш батько розповів нам про це. Ми все добре запам'ятали й можемо переказати. Це було так. Коли хлопець ще лежав на руках, своєї матері, то був уже такий важкий, як камінь, і тому його назвали Кам'яним хлопцем. Його тіло було таке тверде, Що жоден ведмідь не міг стромити в нього свої пазури, а жоден гірський лев не міг укусити його. Він жив у щасті й спокої з матір'ю і своїми дядьками. Багато полював і вбивав найбільших і найгордіших звірів. Він убивав усіх, які тільки траплялись йому, і далеко більше, ніж могли з'їсти в їхньому наметі. Мати застерігала сина і просила не робити злочинів, але Кам'яний хлопець лише сміявся і полював.

— Сміявся і полював, — повторив Токай-іхто.

— Та ось одного вечора Кам'яний хлопець тихенько прийшов додому і признався матері, що звірі змовилися вбити його самого та всіх його родичів. Кам'яний хлопець почав готуватись. Він володів сильними чарами і зачарував кам'яний намет, в якому жив із своєю матір'ю та дядьками, і кам'яні вали, і кам'яні мури. А мати та її брати виготовили зброю і припасли м'яса, коріння та ягід, щоб було на довгий час що їсти. Тоді прийшли звірі. Ринулись бізони, насунули ведмеді та вовки, і кожний із своїм найсильнішим вожаком. Але Кам'яний хлопець стріляв і убивав їх усіх поспіль. Туші їхні великими купами лежали навколо кам'яних валів. Звірі загинули, і Кам'яний хлопець думав, що переміг. Але по тому пішов великий дощ. Борсуки прорили ходи під кам'яними мурами, і мури почала розмивати вода. Бобри загатили усі річки й потоки. Почалася велика повідь. Вода підіймалась вище й вище; вона проникла під мури та вали, ринула поверх них і залила кам'яний намет. Дядьки Кам'яного хлопця загинули у хвилях. Його ж самого не можна було вбити, але він до половини вгруз у землю, так що й досі стоїть непорушно, мов гора, і не може зійти з місця і кого-небудь скривдити. Ось історія про Кам'яного хлопця.

— Тепер ви її добре зрозуміли? — спитав вождь.

— Ми тепер розуміємо її краще, як раніш, — промовив Часке. — Кам'яний хлопець — це великі вовки серед білих людей і всі ті, хто допомагає їм. Вони полюють на всіх — на людей, на звірів, що тільки трапляються на їхньому шляху. Вони безчинствують, користуючись своєю силою, і тому повинні знову втратити її. Їх здолають не сильні, а слабкі, в голові яких живе розум. Сильних вовків і Кам'яного хлопця не можна здолати тією самою силою, що нею володіють вони. Для цього потрібна зовсім інша сила. Вода перемагає камінь. Ми бачимо це скрізь, і це правда. Тверде каміння тоне у воді, а м'яка вода його точить, поки зовсім не знищить. Так правда і братерство, хоч вони поки що дуже слабкі, зруйнують камінь брехні й вбивства. Ми не повинні також забувати, що Кам'яного хлопця не можна було здолати, поки він був молодий і тільки починав полювати. Тоді проти нього не було ніякої зброї. Лише коли він виріс і зробив багато злочинів, його час минув, і найміцніші вали не могли захистити його. Наші батьки переможені, як табуни бізонів і ведмедів, хоч вони десятки, навіть сотні тисяч років були сильними воїнами. Але наші сини переможуть, як наполегливі і розумні борсуки й бобри, бо їх у боротьбі підтримуватиме Велика Таємниця. Та, добившись перемоги, вони не будуть лиходіяти, а житимуть у мирі. Хуг!

Вождь підвівся:

— Ходімо, Часке і Гапедо. Я піду і знову наберу золота, як уже зробив учора. В Канаді ми купимо стільки землі, «кільки нам буде потрібно, щоб прожити. Там оселилось уже багато дакотів, найкращих з нашого племені. Ви повинні знати, що п'ятнадцять великих сонць тому вже відбулася велика війна проти наших братств, які жили в Міннесоті, там, де сходить сонце. Але це, певно, вам відомо. Найхоробріші з них тоді теж не пішли у резервацію, а вирушили до Канади і живуть там до цього часу вільно. Тим, хто з них вміє мовчати, ми розповімо про свою таємницю. Ми не покинемо племені дакотів! Ми відродимо його заново!

— Так!

— Але ви, хлопці, повинні мені допомогти, як сьогодні вже хотіли це зробити. Бо наші чоловіки ще нічого не знають про цю таємницю і їм важко буде н зрозуміти. Чапа єдиний, хто приєднається до нас.

Вождь підвівся, але перш ніж іти, ще раз звернувся до ведмедиці.

— Вона належить Великій Таємниці, — промовив він. — Жодна людська рука не повинна торкнутися її. Сюди вона прийшла, щоб умерти, і тут спочиватиме, поки не зникне її прах.

Хлопчачі руки ще раз тихо й обережно погладили шкуру старої ведмедиці.

Токай-іхто взяв ведмежа. Коли поверталися назад, Гапеда із смолоскипом у руці йшов попереду. Він освітлював шлях у ході печери, що ним брати вже раз пробирались у темряві. Спускалися вниз до шумливої води. Гул усе посилювався, і нарешті Гапеда побачив у світлі смолоскипа бурхливі води підземного потоку, який вони перейшли вбрід, просуваючись в глиб гори. Праворуч вода витікала крізь велику розколину в скелі, і тільки тепер Гапеда побачив: одного хибного кроку було досить, щоб потік потягнув їх за собою в темне черево гори. Хлопець відчув, як вождь міцно схопив його за куртку і тримав, поки він переходив через воду.

Але ось Токай-іхто знову зупинився і посадив на дно печери неслухняне ведмежа. — Заждіть!

Хлопці здивовано стежили за вождем: він поліз у боковий хід над потоком, що бурхливо вривався в печеру, його гнучка постать пірнула в темряву, здавалося, він напам'ять знає тут кожний виступ і заглиблення. Скоро він зник з очей хлопців.

Коли вождь за якусь годину повернувся, одяг його був мокрий; при поясі в нього висів туго набитий мішечок. Він знову взяв на руки ведмежа.

— Ходімо!

Звідси дорога, крута й важка, пішла вгору між дивовижними наростами скель. Гапеда лівою рукою хапався за них, а в правій високо тримав смолоскип. Здавалось, печері не буде кінця. Шум води позаду поступово стихав і вже нагадував тихий спів.

Коли сяйво смолоскипа змішалося з першим проблиском денного світла, Гапеда вдихнув на повні груди, і йому здалося, що він уже відчуває запах свіжого морозного повітря. Ще кілька кроків — і ось троє людей вже стояли на виході з печери, що зяяв у стрімкій скелі над лісом. Гапеда загасив смолоскип.

Там, на просторі, здіймалося блакитне небо і зимове сонце світило над іскристим снігом. Дерева простягали свої віти у височінь. Пронизливо каркали ворони. Гапеда жадібно вдихав повітря. Темне царство гори лишилось позад нього; він знову стояв у світлі бадьорого, радісного зимового дня. Але таємницю гори хлопець поніс у своєму серці.

Вождь трохи відсторонив хлопців і якусь мить дивився на прямовисну скелю, на якій стояв. Потім розпустив ласо, сів і довгий сплетений ремінь закинув на плечі так, що обидва вільні кінці однакової довжини звисали із стрімкої стіни. За допомогою ласо хлопці швидко спустились униз. Потім вождь змотав ремінь, знову взяв ведмежа на руки і легко сплигнув із скелі. Він опинився на крутому лісовому схилі. То сповзаючи, то стрибаючи, він, нарешті, відчув тверду опору під ногами і став спускатися далі.

Хлопці стрибали і бігли щодуху, щоб встигнути за вождем. Кілька разів вони сторчака котилися в сніг і натикалися на стовбури дерев.

— Треба стрибати не ногами, а очима, — радив Токай-іхто, — ви повинні вивчити кожну найменшу нерівність, наскільки сягає ваше око, тоді ноги бігтимуть самі собою. Після цього справа пішла далеко краще. Коли між деревами привітно замайоріли перші намети, хлопцям здалося, що вони не були тут цілу вічність і тепер — повертаються сюди вже зрілими чоловіками. Та хоч як вони раділи з свого повернення, на серці в них було важко. Вони багато пережили, але не мали права й не могли нікому розповісти про це.

Трійку, що поверталася додому, вже давно помітили з табору, але не вітали гучними окликами. Мовчазні, з розширеними від здивування очима, стояли жінки, хлопці й дівчата між тіпі, а чоловіки, вийнявши люльки з рота, крадькома глипали на вождя і на дивне ведмежатко, яке пін ніс на руках. М'яка, трохи кучерява шерсть звіряти, що під голови до задніх лап відливала густим бурим кольором, і його великі лапи викликали в них, мабуть, чимало думок. Такого вони, безперечно, ще ніколи не бачили.

Перед тіпі Четансапи працювали Уїнона і Монгшонгша, Вони слідом за Токай-іхто і хлопцями увійшли до намету і насамперед поклопоталися про те, щоб їх нагодувати; Хлопці завзято заходилися біля їжі. Посеред намету, там-де звичайно містилось вогнище, сиділо троє нерозлучних друзів: Бобер, Чорний Сокіл і Шеф де Лю. Токай-іхто те сів біля них. Він боровся з невгамовним малям ведмедиці, що намагалося вп'ястися зубами в його теплу, м'яку шию-щоб ссати її. Коли він, напівроздратовано, напівсміючись розціпив зуби маленького ведмежати, на його шиї виступи ли сліди крові.

— Щось таки мусить статися, — промовив Шеф де Лю, і це були перші слова, що порушили мовчанку. — Чи вміє це чудовисько їсти?

— Ні, воно ще не бачило й трьох місяців. Але мусить навчитися їсти, якщо не хоче вмерти.

Уїнона підійшла з порошком, приготованим з розтертих ягід (його звичайно давали дітям до м'яса), і спробувала всунути ведмежаті в пельку, але така їжа йому зовсім не припала до смаку. Із злісною упертістю воно рвалося до шиї Токай-іхто і перелякано чіплялося за нього пазурами.

— Піди-но, Шеф де Лю, влови йому кілька рибин. Це саме те, чим живляться його родичі на своїй батьківщині.

— Його родичі? Хіба очі Токай-іхто вже коли-небудь бачили такого звіра?

— Так, на горі, в тому кінці світу, звідки віє північний вітер. Уатшітшун називають цю країну Аляскою. Вони кажуть, що за часів наших прабатьків скрізь водилися такі великі ведмеді і жили у печерах. Це ведмежа ми візьмемо з собою. Воно буде супроводити нас через Міні-Сосе. Ведмедиця, вмираючи, дала мені його. Її вбили стріляючі заліза шукачів золота.

Делавар підвівся. Він попросив в Уїнони трохи сирого м'яса і вийшов з намету. Гапеда і Часке подалися за ним щоб допомогти йому вудити рибу. Передусім вони скочили до коней, висмикнули по кілька волосин з хвостів і зв'язали з них тонку, але міцну волосінь. З довгих лозин, які легко було вирізати на березі річки, рибалки нашвидку зробили вудочки і закинули їх у річку. Першому пощастило Шеф де Лю. Також і Гапеда невдовзі міг похвалитися здобиччю, але Часке нічого не зловив. Для початку, мабуть, досить було і двох спійманих рибин; делавар і обоє хлопців повернулися до намету.

Вождь покришив рибу і пальцями, які його вихованець із завзяттям ссав, почав запихати їжу йому в пащу. Малюк проковтнув і зажадав ще. Гру було виграно.

Гапеда і Часке були настільки вражені і схвильовані подіями, що тільки після нагадування воїнів лягли спати. Вже перейшло за південь, а на вечір мали вирушати з табору. Тепер вирішили просуватися вперед тільки вночі, а вдень відпочивати де-небудь в укритті, щоб не потрапляти на очі розвідникам.

Ніби прочитавши думки брата, Гапеда пошепки спитав Часке:

— Разом?

І кревний брат відповів коротким «так». Потім обоє залізли під одну ковдру, щоб і цього дня спати вкупі.

Коли брати прокинулись, у наметі вже сутеніло. Вони знову відчували себе бадьорими й міцними. Зараз же згадали про ведмежа. Загорнуте в ковдру, воно лежало поблизу, сите й задоволене, і з цікавістю лупало оченятами на хлопців. Поки вони розглядали звірятко, їх постіль вже згорнули і спакували. Вони, не гаючись, вибігли, щоб на заході сонця ще раз скупатись у річці.

Коли брати повернулись, стіни тіпі вже вільно метлялись на вітрі, і видно було кістяк намету з жердин. Табір знімався з місця. Лише один-єдиний намет стояв незачепленим — намет Бобра. Перед ним нерішуче стояла маленька Грозова Хмара, ніби вагаючись, чи зайти їй всередину, чи лишитися зовні.

Часке перший помітив дівчинку, і обидва брати підійшли до неї.

— А, це ви, — розгублено проказала дівчинка. — Що мені робити? У наметі нікого немає. А я ж сама не можу його зняти.

— А де твої матері? І твої сестри? — спитав Гапеда здивовано.

— Не знаю.

— Не знаєш? — У душу хлопця раптом заповзла тривога. — Де ж вони поділися?

— Ох, я не знаю. Вранці після тієї жахливої ночі, коли вона кричала уві сні, я бачила її востаннє. Стара мати сиділа у верболозі біля річки, і Унтшіда пішла і привела її. Після цього вона пішла в ліс з усіма моїми матерями й сестрами. Я думала, вони йдуть шукати коріння або при нести здобич Бобра. З того часу я їх більше не бачила адже я спала у вас.

Брати перелякалися.

— Ти повинна сказати про це Боброві і вождеві! Бобер ще нічого не знає?

— Ні. Він теж після тієї ночі жив у наметі Четансапи.! Звідки ж йому знати?

Дівчина побігла шукати свого дядька, а хлопці поспішили до матері. Вони розповіли про щойно почуте і побачили, що ця звістка і в дорослих викликала неабиякий переляк.

Кинулися на розшуки, але матері й дочки з намету Бобра наче крізь землю провалились. Вождь скликав своїх розвідників. Один з них пригадав, що бачив у лісі шестеро жінок на чолі з Рябою Коровою; вони прямували на північ. Розвідник не запідозрив тоді нічого лихого. Оскільки за ними бігли собаки, він вирішив, що жінки йдуть по велику г мисливську здобич Бобра.

Чоловіків, що зібралися навколо Токай-іхто, охопив неспокій.

— Вони ненавидять мене, — промовив. вождь, — і подалися до ворога, щоб зрадити нас. Шукачі золота знаходяться поблизу. Рушайте слідом за ними, — наказав він Боброві і Шефу де Лю. — їхні сліди, певно, ще можна знайти на снігу. Вони випередили нас на два дні й одну ніч, але, можливо, ви ще наздоженете їх, поки вони не накоїли лиха.

Обидва воїни вирушили у дорогу.

Тільки-но зайшло сонце, табір тихо, в передчутті навислої небезпеки, довгим цепом рушив на захід.

Гапеді дозволили покласти ведмежа в мішок, який гніда кобила тягнула за собою на довгих жердинах. Часке з спини свого мустанга наглядав, чи звірятко спокійно поводить себе.

— Ось воно в них, глянь-но, отут, — сказала одна жінка до дівчини, порівнявшись з хлопцями. — У наших Ведмежих хлопців.

Гапеда озирнувся на Часке. Брати обмінялися люб'язними поглядами. Це непогано! Нове ім'я куди краще, ніж Гребінник і Широконогий, і вони носитимуть його разом, як справжні брати.

ВІЙСЬКОВЕ МИСТЕЦТВО ІНДІЙЦІВ

Валка пізно ввечері вирушила з лісового табору. Мовчки мандрували люди в глибокій темряві. Кілька собак теж тягли свій вантаж, не гавкаючи.

Рухалися все ще на захід. Лише коли вершини Чорних гір відступили праворуч, Токай-іхто і Гавандшіта повернули на північний захід, на засніжене плоскогір'я, що простяглося між Чорними і Скелястими горами.

Ніч за ніччю прямували вони все далі й далі На північ. Майно тепер важко було везти, бо коні провалювались у глибокому снігу. Буланий вожак хоробро прокладав дорогу всій валці. Чоловіки й жінки йшли пішки. Також і діти, які були досить сильними, щоб витримати перехід однієї ночі, рухалися пішки. Найменших дітей матері несли в корзинах на спині; а більших, тих, що не могли самі йти, садовили в хутряні мішки. По два таких мішки, зв'язані ременями, звисали по обидва боки коней.

Нічні переходи відбувалися в непроглядній пітьмі. Ні шумлива річка, ні дерева не зупиняли походу. Вітер позносив сніг з гребенів і навалив його в долини, згладивши усі нерівності рельєфу; підвищення й западини тепер так само мало відрізнялися одна від одної під сніговим покровом, як морські хвилі. Низько нависло сіре небо, і тільки північний вітер вказував людям напрямок. Із свистом і голосінням проносився він по відкритій місцевості, скиглив у маленьких гайках і здіймав пухкий сніг мало не до самих хмар. Потім, осідаючи, вихори снігу запорошували людям очі, вуха й носи. Разом з вітром сніг пробивався під найтовщі хутряні куртки і жалив шкіру. Тупіт копит і хрускіт снігу під лижами заглушався пронизливим виттям вітру.

Хуга різала, наче ножем. Хлопці затуляли обличчя руками, бо їм аж дух забивало. Вітер, здавалось, зовсім оскаженів. Він пирхав і зойкав, штурляв хлопців у спину й обличчя. Жінки намагалися захистити від бурі дітей. Грозова Хмара вчепилася в спідницю Уїнони. Дівчинка ледве тямила, як вона взагалі ще переставляє ноги. Її щоки й ніс горіли на морозі, страшенно боліли руки. Ось знову завихрилися хмари снігу і несамовито накидались на людей і тварин. Раптом Уїнона з головою провалилась у сніг і потягла за собою Грозову Хмару.

Маленька дівчинка, отямившись, відчула, як її витягають із снігу. Віхола бушувала так, що люди майже не чули власних голосів. І все ж таки до них донісся свист вождя. Він подав знак зупинитися і заритись у сніг. Розпакували великі ковдри з бізонячої шкури, і кожний взяв собі в торбину жменю їжі. Тоді перш за все загорнули з головою в ковдри дітей, аби захистити їх від холоду. В темряві тушкувалися вони в своїх кублах. Грозова Хмара і Ящірка, міцно притулившись одна до одної, чули, як поруч вовтузяться Ведмежі хлопці з ведмежам, що потрапило з ними в одне кубло. Уїнона, Унтшіда і Монгшонгша зарилися в сніг біля них. Чоловіки не мали права зариватися. З міцно встромленими у сніг списами вони стояли на варті й чекали, поки не вщухне хуртовина. Коли вона втихомириться, чоловіки по списах розпізнають, де лежать зариті жінки й діти, бо завірюха хутко змінювала весь ландшафт.

Грозовій Хмарі та Ведмежим хлопцям було дуже тепло й затишно в захищеній од вітру схованці. Але вони думали про вождів та воїнів, що стояли на крижаному вітрі. Та хоч їх і непокоїла ця думка, проте очі мимоволі заплющились. Діти були такі стомлені, що відразу поснули у цілковитій тиші, яка огортала їх тепер серед снігу. Вони спали так міцно, що не знали, скільки часу проминуло, коли їх розсудили. Їх вирили з-під снігу, розгорнули ковдри, і дітлахи знову вдихнули холодне повітря. Кліпаючи очима, дивились вони на денне світло і ясно-сіре небо. Навколо них виникли нові снігові гори й долини. Собаки скавчали, теж видираючись з-під снігу. Чоловіки й жінки допомагали мустангам розгребти сніг і дістатися до трави, щоб не дати їм загинути від голоду. Але це була марна і важка робота.

Хто мав зіркі очі, той раптом побачив вдалині рухливі цятки: велику вовчу зграю. Втіхи у цьому було дуже мало, особливо проти ночі. Постійний табір ще міг боронитися від вовків, але мандрівна валка майже не мала змоги захищатися від хижих звірів. Діти спостерігали, як вождь дав наказ і його найкращі мисливці одразу ж вирушили, аби знищити небезпечну зграю. Шкода, що Шефа де Лю не було тут. Адже він зажив слави найспритнішого мисливця на вовків.

Діти трохи попоїли і відразу поснули знову. Вони повинні були використовувати кожну хвилину, щоб відновлювати сили, бо йшлося про життя і смерть. Хто не витримає цього переходу, той залишиться і вмре.

Кілька мустангів здохло від голоду. Мули, Що дісталися Ведмежому братству од контрабандної валки Бакеріко-Моніто, виявились більш витривалими і стійко зносили важкі умови переходу.

Крижаний холод і надмірне напруження походу вже до смерті виснажили деяких старих, знесилених чоловіків та жінок Ведмежого братства. Вони вчинили так, як з давніх-давен заведено було серед кочуючого мисливського народу: попрощалися з своїми, й ніякі умовляння не могли переконати їх відмовитись од цього рішення. Коли валка рушила далі, вони лишились у великій, самотній, сніговій пустелі. Поки тьмяні зорі проглядали між хмарами, лунала в повітрі пісня вмираючих і доносилася до тих, хто з стиснутими кулаками і міцно стуленими губами йшов далі й далі, геть з батьківщини, у чужу, далеку країну. Діти теж вмирали від голоду й злигоднів, і дехто нишком думав про слова вождя племені шагаптінів, які Токай-іхто переказав Ведмежому братству перед початком походу. Однак серця синів і дочок Великої Ведмедиці ще не відчували втоми, хоч і були засмучені. Щоночі мандрували вони далі й далі, голодували, щоб заощадити провіант, мерзли на вітрі й снігу, і все частіше й частіше чули виття вовків, які вночі підкрадалися до валки і вже роздерли двох мустангів. З собак зняли вантаж, щоб вони могли краще боротися з вовками. Скривавлений, покусаний, подряпаний, але завжди переможець, вів Огітіка-Жахливий свою зграю. Буланому теж вдалося вбити вовка копитом. Невтомно блукали воїни у темряві навколо мандрівної валки і полювали на хижих тварин.

Все далі й далі рухалися на північ безмежною прерією. Зима втомилася раніше, ніж мандрівники. Біле сліпуче покривало плоскогір'я почало танути й сіріти. У снігу з'явилися діри; підталі краї кучугур обвалювалися, відкриваючи старі сліди дичини. Опівдні, коли втомлені мандрівники відпочивали в своїх ковдрах, вони крізь сон почули тихе булькання — це земля поглинала розталий сніг. Але холодними, морозними ночами річки й струмки замерзали і мокрий сніг тужавів.

Одного дня після пронизливо-холодної ночі знову зійшло на небі березневе сонце, і його проміння зігріло закляклі на морозі дитячі рученята. Коней розвантажили, і вони паслися на березі невеличкого водоймища. Сокирами прорубали лід на струмку, і вода завирувала в ополонках. На голих гілках сливи сидів шешока — чорний дрізд. З його жовтого дзьоба лилися звуки першої ранкової пісні. Маленька дівчинка Грозова Хмара заклала руки за спину і уважно слухала. Ранок видався напрочуд гарний. Співучою стрілою, пурхаючи крилами, звився в небесну височінь жайворонок. Грозова Хмара була голодна і стомлена, але все одно раділа.

Довірливо сіла вона біля сестри вождя, що замінила осиротілій дівчині матір, і одержала з її рук сніданок — шматок оленини. Порізавши м'ясо власним ножем і з задоволенням з'ївши його, дівчина допитливо глянула навкруги.

— А де ми тепер? — поцікавилася вона, після того як, встромивши ніж у землю і почистивши, знову сховала його в піхви.

— Поблизу нижньої течії Порохової річки, що впадає в річку Жовтого Каменя, — пояснила сестра вождя. — А річка Жовтого Каменя тече у велику Мулисту воду.

— Ще далеко туди?

— Кілька ночей, якщо тільки ми зможемо пройти туди прямим шляхом.

— Невже Мулиста вода справді така бурхлива і підступна, що поглинає всі човни?

— Вона поглинула вже багато човнів, казав мені Токай-іхто, багато човнів не тільки червоношкірих, а й білих людей, так що навіть уатшітшун не хочуть плавати по ній на своїх великих човнах.

— А ми переправимось через неї?

— Спробуємо.

— А коли ми переправимось, то куди потрапимо і як там буде? — жваво спитала Грозова Хмара. Її думки полинули у майбутнє, що лежало перед нею, немов туманна далечінь, з якої могло виринути і прекрасне, і страшне.

— Коли ми переправимось через Міні-Сосе, то знову опинимось в широких преріях і лісах, де багато річок та озер.

— А що ти знаєш іще про цей край, Уїноно? Там теж є люди чи зовсім нікого немає?

— Два великі племені з славнозвісними вождями живуть по той бік Міні-Сосе. Це ассінібойни — «ті, що варять каміння», наші родичі, й чорноногі — наші вороги.

Грозова Хмара замислилась.

— Невже чорноногі такі ж паршиві койоти, як і пані? — спитала вона згодом.

Ведмеже братство жило на південному кордоні простоporo краю дакотів, і їхніми заклятими ворогами були меткі стрільці з лука — пані. Уїнона всміхнулась.

— Не знаю цього, Грозова Хмаро. Воїни чорноногих дужі й суворі, як і країна, де вони живуть, — так одного разу сказав мені Токай-іхто.

— Хіба Токай-іхто був у них?

— Авжеж. Одне літо й одну зиму з Маттотаупою, нашим батьком. Тоді, коли він ще був ворогом племені дакотів.

Грозова Хмара уважно подивилась на Уїнону.

— Прошу тебе, розкажи мені про все, що ти знаєш! Коли Токай-іхто жив одне літо й зиму у чорноногих, які подвиги він там звершив?

— То слухай уважно, Грозова Хмаро. Ти ніколи не замислювалася над тим, чого на грудях вождя повно рубців? Наші воїни думають, що він у чорноногих пройшов крізь сонячний танок.

— Он як! — захоплено сказала Грозова Хмара і глянула на вождя; він стояв неподалік з групою воїнів. — Рубці дуже глибокі. Поясни мені, що таке сонячний танок, Уїноно!

— Коли ти виростеш, Унтшіда краще розповість тобі про це, бо вона з усіх наших жінок знає найбільше про всілякі таємниці. Сонце на небі велике й могутнє, завдяки йому настає літо, росте трава і зріють плоди. Наші чаклуни, вчили воїнів приносити сонцю жертви. Це ти розумієш? Такі діти, як ти, теж приносять жертви таємничій життєдайній силі.

— А які жертви приносять юнаки і воїни сонцю? У Ведмежому братстві я ще ніколи не бачила цього.

— То правда, бо ти ще мала, а чоловіки не кожного року проходять крізь сонячний танок. Але зараз я тобі розповім, що сама знаю про це: тіло на грудях чоловіка проколюють ножами і крізь рани протягають довгі вірьовки, їх прив'язують до стовпа, і чоловік відхиляється назад, щоб вірьовки рвали тіло. Так стоїть він цілий день і дивиться на палаюче сонце. Не всі можуть витримати сонячний танок, щоб не зомліти. Увечері, коли сонце заходить, чоловік ще мусить мати силу шарпнути за вірьовки, щоб розірвати тіло і звільнитись. Тоді рани перев'язують і його самого добре доглядають, поки він знову не одужає. Витримати сонячний танок — велика слава.

— Так! Тепер я розумію, — сказала Грозова Хмара серйозно.

— Може, — розповідала далі Уїнона, — мій брат бачив у чорноногих нездоланного вождя Вапанану, і гордого Ніокскатаса, та молодого й сміливого Гірського Грома, і вродливу Сітопанакі, «ноги якої співають, коли вона йде».

— Ого, — вигукнула Грозова Хмара, — от аби нам перейти через Міні-Сосе! Мені так би хотілося побачити усіх цих воїнів та жінок!

— Ти не повинна забувати, маленька дівчинко, — Уїнона стала дуже серйозною, — що чорноногі — наші вороги і вони ненавидять дакотів. Часто вони зухвало переправлялися через Міні-Сосе, вдиралися в наші мисливські угіддя і стріляли нашу дичину. І саме тому, що Токай-іхто більше не ворог дакотів, а наш вождь, то вони і його самого, і нас усіх уб'ють, де тільки зустрінуть.

— Якщо зможуть, — обурено сказала Грозова Хмара.

Уїнона, нічого не відповівши, підвелася. Здавалося, її увагу привернула якась особлива подія. Грозова Хмара пильно подивилася у тому напрямі, куди був звернений погляд Уїнони. Кров похолола в жилах дитини.

Медова Квітка, старша сестра Грозової Хмари, знову тут!

Лихо насувалося швидкими кроками. А який у неї був. вигляд! Волосся розпатлане, щоки глибоко позападали, очі дивляться у землю Звичайно, їй соромно. Але хіба ж нема чого соромитись!

Грозову Хмару розгнівало, що сестра вождя привітно поставилась до цієї дівчини. Вона навіть винесла їй шматок м'яса. Не підводячи очей, утікачка з'їла шматок. А тим часом її й Грозову Хмару з усіх боків оточили жінки. Біля вождя Токай-іхто зупинились Бобер та Шеф де Лю і повідомляли його про наслідки розвідки.

— Звідки ти прийшла? — допитувалась Грозова Хмара у сестри.

— Ох, здалеку, — відказала Медова Квітка з покірливістю, зовсім їй не притаманною. — Все так страшно, а буде ще страшніше, — розповідала вона далі жінкам. — Ряба Корова вдень і вночі гнала нас лісом, як сова зябликів, і кінець кінцем ми прийшли до волосатих чоловіків. Ви й не уявляєте собі, яке у них волосся навколо рота, о-о-о — таке довге.;— Медова Квітка провела обома руками від рота аж до колін, і жінки вжахнулися. — У них немає ні дружин, ні дочок, і ми мусили на них працювати. Гучно вигукували вони слова, яких ми не розуміли, а вони реготалися з нас.

— То, виходить, ви їм нічого не могли розповісти, з полегшенням промовила Монгшонгша, що й собі підійшла до юрби жінок.

— Однак на мигах ми могли дещо пояснити одне одному. А Ряба Корова наговорила багато поганого: що Токай-іхто жадає помсти, що він хоче вбити, оскальпувати і замучити усіх білих чоловіків, спалити їхні хати і пограбувати худобу, жінок забрати у свій намет, а дітей повбивати…

— Брехуха й зрадниця, — промовила Уїнона беззвучно, — тоді мілаганська зараз же вирушать, щоб наздогнати нас!

— Вони вже й так вирушили і йдуть звідусіль, бо в них є така таємниця, за допомогою якої вони можуть говорити у далечінь! Знову все так, як на війні.

Жінки перезирнулись. Як на війні! Медова Квітка затулила обличчя руками.

— Ми ніколи не перейдемо через Міні-Сосе!

— У цьому ви винні, ви! — скрикнула Грозова Хмара в нестямі. — Але я не повернуся більше в резервацію! Краще вже вмерти! Гапеда і Часке теж говорили це саме — так, краще нам усім умерти!

Уїнона ласкаво подивилася на свою вихованку і відняла руки від обличчя заплаканої Медової Квітки.

— То чому ж ти знову до нас прийшла? — запитала вона дівчину.

Медова Квітка схлипнула і витерла сльози.

— Там був один волосатий, — відповіла вона, — він хотів зробити мене своєю дружиною; тоді я ввечері втекла. Бобер знайшов мене у лісі, я була дуже голодна. Я думала, що він уб'є мене, але він узяв мене з собою і сказав, що я можу знову повернутися до вас. — Останні слова Медова Квітка вимовила ледь чутно. Вона боялася ворожості жінок і відчувала на собі презирливий погляд своєї маленької сестри.

— Де ви взяли коней, на яких приїхали сюди? — спитала Монгшонгша в тиші, що раптом запала.

— Шеф де Лю викрав їх у білих чоловіків, які шукають золото. Він сказав, що нам потрібні коні.

— Хуг, — підтвердила Грозова Хмара серйозно. — В цьому він мав рацію.

— По конях видно, що ви добре їх загнали, — не вгавала Монгшонгша. — Хіба вороги вже так близько?

Медова Квітка ствердно кивнула.

— Так, ті, що йдуть з резервації від Ніобрари на схід, обминаючи Чорні гори, уже дуже близько. Може, на віддалі одного дня їзди верхи, каже Бобер. Ми безперестану били наших мустангів ногами у боки і їхали швидко, щоб встигнути вас попередити. Вороги мають добрих коней, і вони без жінок та наметів.

— Багато їх?

— П'ятдесят, — каже Бобер, — тридцять довгих ножів і двадцять з табірної поліції.

Грозова Хмара глибоко зітхнула і відійшла од. групи жінок та дівчат. Вона дивилась на вождя і його воїнів, які, радячись, сиділи гуртом, і зрозуміла, що нарада, очевидно, вже закінчилась, бо воїни підвелися, і вісник почав обходити всіх. Грозова Хмара чула, що він оголошував. Жінки й діти під захистом Токай-іхто і чоловіків мусили зараз же рушати далі. Тільки семеро воїнів з Четансапою на чолі повинні були лишитись і викрасти коней у переслідувачів.

Вмить валка знову зібралась і рушила в похід. А Чорний Сокіл з своїм загоном повернув і подався в маленький гайок.

— Мені треба знайти для себе гарне укриття, — звернувся Четансапа до делавара. — Я сховаюсь в ньому і чекатиму, поки прийдуть переслідувачі. Тут вони насамперед натраплять на наш слід і зупиняться.

Поки Чорний Сокіл говорив, Шеф де Лю вже роздивлявся довкола очима розвідника. Четансапа оглянув місце, що, на думку делавара, було цілком підхожим. Потік розмив берег під корінням кущів та дерев. Тепер, коли рівень води був низький, між льодом і берегом лишалась порожнеча, частково забита талим снігом і наполовину закрита обвислим корінням і торішньою травою. Чорний Сокіл посміхнувся.

— Добре! — сказав він. — Я лишусь тут, а ви рушайте далі, зробіть чималий гак і стежте за переслідувачами з тилу. Я гадаю, що вони ввечері отаборяться тут.

— Хуг.

Сухорлявий Чорний Сокіл заповз під навислий берег. Вкрите землею коріння спадало перед ним, як запона, а Шеф де Лю ще навалив перед схованкою напівзамерзлого снігу. Від повільного танення снігових брил швидко зрівняються усі сліди, і кучугура здаватиметься цілком природною на крижаній поверхні річки. Коли все було зроблено як слід, делавар з старим Круком, його обома синами, Бобром і ще двома воїнами вирушив у дорогу.

Четансапа лишився сам у своєму укритті. Він ще раз обмацав рушницю (її дав йому молодий Крук), чи добре, вона захищена від вологи, і зручніше простягнув ноги. Потім почав слухати переливи жайворонка і пісню чорного дрозда на сливі. Пташиний спів говорив про те, що навколо немає нічого тривожного і небезпечного. За повідомленням Бобра, вороги раніш вечора не могли прибути сюди.

Чорний Сокіл куняв — так нудно тяглися години чекання. Краще було б йому вилізти на дерево і звідти вести спостереження. Але сам він не зміг би так вдало спорудити собі схованку, як це зробив йому Шеф де Лю, і тому мусив сидіти наче прикутий в своїй холодній мокрій норі.

Сонце схилилося на захід, і нарешті почало смеркати. Четансапі здалось, що в землі вже віддається далекий тупіт копит. Дрижання усе посилювалось. Це загін! Вороги наближались. Дакота вже розрізняв тупіт коней, що йшли риссю, і удари копит легкого галопу. Мілаганська мали звичай скакати кількома шеренгами. А Шонка і його воїни неслися галопом один за одним. Тупотіння копит досягло гайка і обірвалось. Почулися тихі кроки і приглушені голоси. На лід струмка впала довга тінь людини з непокритою головою і довгим волоссям. Отже, це — індієць. Зовсім не чути було шуму кроків, він рухався беззвучно. Тінь його вказувала, що він сів на прибережний схил, спустив ноги вниз і сповз на лід. Низько нахилившись, індієць зазирнув праворуч і ліворуч під укіс. Чорний Сокіл поклав руку на ніж. Але пильні очі ковзнули мимо його схованки. Адже Шеф де Лю так вміло її замаскував. Після цього розвідник зник. Там, угорі, можна почувати себе безпечніше. Розляглося протяжне вовче виття, певно, сигнал для мілаганська, що шлях вільний.

Коли незабаром після цього прибули довгі ножі, зчинився великий гамір. Пролунали гучні накази спішитися, ботфорти захляпали по калюжах. Коней поставили між кущами й деревами, а намети, очевидно, напнули навколо гайка. Це було несприятливим для Четансапового плану викрадення коней.

Шум» табору поступово стих. Але над самою схованкою Чорного Сокола знову почулися кроки, і Четансапа розрізнив два голоси: один гаркавий, що вільно говорив по-англійському, а другий низький, що розмовляв прикордонною говіркою. Четансапа знав цей низький голос і слухав його, сповнений люті. Це — Шонка, зрадник.

— Зараз же замовкни, — промовив гаркавий. — Тут я наказую. Ми вже отаборилися, і ніяких розмов не може бути. Нема чого нам мчати далі на північ, щоб збитися з сліду. Токай-іхто хитрий собака. Він з своїм братством звернув убік і розташувався на південному заході, я певний у цьому. Та, зрештою, ми ж скоро одержимо повідомлення від розвідників.

— Він не розташується табором на південному заході й не розкладе вогнищ. Це інші люди, хай мені вже повірить капітан Роуч, — переконував низький голос. — Я послав обох своїх розвідників, але нам немає потреби на них чекати. Вони наздоженуть нас їдьмо далі, щоб не дати Токай-іхто ще більше шансів утекти!

— Заткни пельку! Вже досить говорили про це. Твоє діло слухатись.

Потім ці двоє пішли, голоси їхні завмерли. Четансапа жалкував, що розмова так швидко урвалась, бо тільки що дізнався про новину, яка дуже здивувала його, і з охотою довідався б про щось більше. На південному заході хтось розпалив табірні вогні? Може, це військові хитрощі його товаришів? Чи там справді розташувались якісь невідомі люди?

Табір, здавалось, поступово поринув у сон. Тільки чути було, як коні скубли траву та обгризали кущі. Одного разу Четансапі видалося, ніби хтось лізе на дерево. Тіло терлося об шерехату кору.

Це ще більше ускладнювало справу.

Коли північ минула, Четансапа змінив своє рішення. Найнебезпечніший момент був тоді, коли він мусив вийти із схованки, навіть не маючи уявлення про розташування табору.

Обережно висунувся він з-за наваленої Шефом де Лю снігової стіни. Простягшись під виступом берега, він на якусь мить застиг і прислухався. Усе було тихо навколо.

Тоді Четансапа обмотав голову травою і корінням й вийшов. Глянувши вгору, він помітив високо на тополі вартового. На його здивування, юнак сидів там угорі голий, лише з поясом на тілі. Довге волосся вільно спадало йому на спину. «От пихатий лось, — подумав Четансапа, — не може навіть заплести і підв'язати своє волосся! Коли б тільки хлопець не глянув униз на струмок, а пильно дивився, виконуючи свій обов'язок, лише у далечінь».

Швидко прошмигнув Чорний Сокіл між деревами і кіньми, не сполохавши жодну з тварин. Початок зроблено.

Дакота сховався в кущах. На гілках верби він запримітив циліндр і уніформу з блискучими ґудзиками. Певно, мундир заважав Татокано лізти на дерево, і тому він скинув його. Хоч сьогодні вночі ніби й не брало на мороз, але, мабуть, чванькуватому йолопові було не дуже тепло без одягу, та ще й на високій тополі. Четансапа поповз до підніжжя тополі.

Раптом у темряві ночі розляглись постріли, і весь табір вмить прокинувся.

Дакота замислився: хто б це міг стріляти? Чи розвідники Роуча зіткнулись з невідомими жителями табору, що, певно, розташувався на південний захід від тополевого гаю, чи наштовхнулись на Шефа де Лю та його воїнів? Коли це справді так, то делавар та його супутники у чомусь помилились, бо не повинні були допустити, щоб їх викрили. Стріляли, видно, не дуже далеко.

І не напружуючи слуху, дакота міг зрозуміти, що скоїлось у таборі. Від хвилювання там розмовляли досить голосно. Проте із слів він лише дізнався: ніхто до пуття не втямив, що сталось. Було схоже, начебто усі з'юрмилися на південному краю табору. Безладний гамір стояв навколо розвідників, що саме повернулись до загону. Потім гомін ущух, тільки чути було, як Роуч своїм гаркавим голосом давав накази. Чорний Сокіл, на свій великий подив, узнав, що всі солдати, крім кількох вартових, які лишалися біля наметів, провіанту і в'ючних тварин, вмить повинні вирушати з рушницями в руках на південний захід Там вони мали розгромити табір Токай-іхто.

Ця обставина цілком змінювала становище. Зараз вершники прийдуть у гай по коней. Чорний Сокіл уже не мав можливості поперерізувати прив'язі і погнати усіх або хоча б більшість тварин у прерію. Його план провалився.

Ось уже прийшли перші вершники, щоб забрати коней і сісти на них. Чорний Сокіл помітив, що вартовий зліз з тополі й теж розшукує свого мустанга. Раптом у голові худорлявого воїна майнула смілива думка. Він швидко схопив мундир та циліндр і натягнув їх. У темряві й загальному сум'ятті ніхто не звернув на нього уваги. Коли генерал підвів свого коня, дакота оглушив його ударом кулака. Приголомшений чепурун звалився, а Чорний Сокіл скочив на його коня.

Він пронісся між залишеними мулами, яких використовували тільки для перевезення вантажу, і наметами драгунів. Загін вишикувався на відкритому лузі, бо Роуч, здавалося, наказав своїм кавалеристам також їхати індійським строєм, і тому утворився довжелезний цеп — вершник за вершником. Четансапа під'їхав останнім. Перед ним сидів на коні дакота-поліцай. Ще з резервації він знав, що індійська поліція поки що не визначила для кожного вершника постійного місця в кавалерійському строю, як велося за традицією в загонах вільних племен. Отже, нікому не могло впасти в око, чи Генерал став у середині цепу, чи під'їхав до нього останнім. Тому Четансапа навмисне приєднався до загону, коли вершники вже пустили своїх коней. Тепер уже ніхто не звертав на нього уваги.

Скачучи галопом по нічній прерії, дакота з напруженням чекав, як далі розгортатимуться події цієї повної пригод ночі. Все сталося так несподівано. Адже й він сам опинивсь у незвичайному становищі — в загоні своїх ворогів, що їхали знищити невідомих противників. Пильнуючи переднього вершника, дакота нісся на своєму мустангові по твердому трав'янистому грунті і хрустких острівцях снігу, а думка його напружено працювала. Він був твердо переконаний, що цей табір, на який зараз хочуть напасти довгі ножі й Кривавий Томагавк, не є табором Токай-іхто. Але хто ж тоді розташувався біля вогнища загадкового табору і звідкіля прийшли ці люди? Адже розвідники Токай-іхто напередодні ніде нічого не помітили. Роуч, прийшовши на день пізніше, виявив їх, а Шонка послав розвідників, і ті змушені були вступити у перестрілку. Розвідники повідомили, що саме це і є табір Токай-іхто. Отже, мешканці його, у всякому разі, червоношкірі люди. Дакотів у цій місцевості більше не було. Може, упсароки спустилися із своїх сховищ на вершинах Скелястих гір, щоб пополювати в пустинних мисливських угіддях, або ассінібойни, чи чорноногі, цього року раніше, ніж завжди, учинили наскок на прикордонну область дакотів. Так, певно, це канадські ассінібойни, табори яких стояли поблизу. Вони належали до сіу і одягом та зачісками були найбільше схожі на дакотів. У темряві розвідники могли прийняти їх за людей Ведмежого братства.

Четансапа скакав галопом у хвості цепу вершників, на ходу розплітаючи свої чорні коси, аби з розпущеним довгим волоссям ще більше скидатися на Генерала. Конем, на якому він сидів, було легко правити, але що то була за препогана, нікчемна шкапа, без сили й темпераменту.

За невисоким пагорбом, що відділяв загін од загадкового табору, всі зупинились, і попереду, в голові цепу, сигнальним свистком було дано наказ. Довгий цеп перешикувався в розгорнутий стрій. Четансапа теж примусив свого коня зробити півоберта. Вершник поряд не мав часу придивлятись до Генерала, бо відразу ж після цього пролунав наказ йти в атаку.

З ревом, відкривши шалений вогонь, великий загін ринувся вперед. Дакота на своєму нікчемному коні був одним з останніх вершників, що переїхали через пагорб. Інші вже з західного схилу спустились у рівнину, яку Четансапа тепер міг роздивитись згори. Він з'їхав схилом горба так далеко вниз», що не викликав анінайменшої підозри. Тоді зупинився і почав оглядати місце бою біля підніжжя горба.

Перед ним простяглась улоговина, з трьох боків оточена положистими підвищеннями, і тільки на заході вона злипалася з відкритою рівниною. Посеред рівнини мерехтіла крижана поверхня води. Низенький чагарник і силуети шести круглих гостроверхих наметів виднілися навколо ставка. Нічне небо було вкрите блискучими зорями, світло їх іскрилося в поодиноких латках снігу. І все ж таки, коли зайшов місяць, стало зовсім темно, і лише звиклі до пітьми очі жителя прерії могли ще розглядіти окремі деталі місцевості й усе, що діялося навколо. Четансапа побачив на пів-денно-східному боці ставу загороду; мустанги, що паслися в ній, тепер уже валялись перестріляні в траві, деякі один на одному. Жінок та дітей не було видно; мабуть, вони сховалися в наметах або у миршавому чагарнику на березі. Боротьбу, що зав'язалась на просторій рівнині навколо ставу, вела купка індійців проти загону вершників, що вже натискував звідусіль. Все змішалось — тупіт копит, рев вершників, тріскотіння пострілів і собачий гавкіт. Червоношкірі воїни, на яких напали несподівано, діяли розважливо. Їхній маленький загін, тримаючись щільно гурту, атакував на півдні вороже оточення. Не добравши на віддалі, як це сталося, Четансапа бачив, що кілька індійців прорвали потрійне кільце довгих ножів і дакотів, вирвались на волю і помчали прерією на південь.

Переслідувачі негайно погналися за ними.

Попереду всіх летів по слідах утікачів прудкий рябий жеребець; на ньому вершник, прикрашений орлиними перами. Шонка!

Приклад рушниці миттю опинився коло щоки Четансапи. Тої ж хвилини один з утікачів обернувся до переслідувачів, і мазаваки його й Четансапи вистрілили в одну й ту ж саму ціль.

Але вершник ухилився від куль.

Чорний Сокіл з люттю опустив рушницю, бо гнатися за ворогом на своїй нікчемній шкапі не міг. Він продовжував роздивлятися, що діялось навколо.

Нерівна боротьба наближалася до кінця. Пролунав гаркавий голос капітана: «Взяти полонених!» Здавалось, він уже хотів покласти край різанині. Після його наказу шум трохи ущух. Двоє мілаганська підскакали до дакоти у циліндрі.

— А-а-а, наш Генерал! — засміявся один і, порівнявшись з Четансапою, ляснув його по плечі. — Поїхали, мій друже! Вперед, до ставу, — ще раз гукнув він до воїна, коли той завагався. — Хіба ти не чув сигналу? Усім треба зібратись! Отже, поїхали! Дорогою розповіси мені, які подвиги звершив! Мабуть, ти ловив кулі оцим своїм горщиком на голові.

Четансапа зло покосився з-під крис циліндра на базіку.

— Слова білої людини образливі! — грубо відрізав він, мимоволі змушений підганяти свого гнідого. — Я не відповідатиму на питання білого воїна! Нехай він мені краще скаже, скільки сам убив паршивих койотів!

— Паршиві койоти! Паршиві койоти! Всі ви добрі, червоношкірі. Один одному не даєте жити. Можу тобі цілком точно сказати, скільки я перестріляв твоїх червоношкірих братів та сестер: одного чоловіка, трьох жінок і одного хлопчика. Досить з тебе?

— Але вождь утік від вас, — відказав Чорний Сокіл і пустив гнідого якомога повільніше.

— Еге ж, йому та кільком його поплічникам пощастило втекти. Гей, та підганяй же трохи швидше свою шкапу! Ти ж допіру чув? Там уже знову почалась стрілянина! Це наш Шонка, він ще не одній пташці переб'є крила! Та чи нам клопіт!

— Так, — сказав Чорний Сокіл, і в голосі його звучав гнів, причину якого цей надокучливий базіка, простий драгун, ніяк не міг розгадати. — Так, Шонка подався, щоб переловити пташок. Але Токай-іхто він все одно не знайшов. Чи, може, довгий ніж запевнятиме мене, що це табір Токай-іхто?

— Ні, пане Генерал, жодна людина, маючи голову на плечах, не скаже тобі такого. В цих наметах жили чорноногі, що нас зовсім не обходять.

Поки Чорний Сокіл розмовляв з драгуном, бій закінчився. Інші вершники також під'їхали до місця збору. Тільки Шонка та його супровідники, що погналися за вождем чорноногих, ще не повернулись назад. Над прерією знову запанувала нічна тиша. Чоловіки обійшли місце бою, щоб підібрати убитих і поранених; з землі доносився тихий стогін і зойк, іноді прокляття, а зрідка й втішне слово товариша товаришеві. Біля ставу вже виріс новий табір; звідти чулися накази Роуча. Четансапа збагнув, що капітан з своїми людьми не має наміру зараз повертатись до струмка й тополі, а решту ночі хоче перебути тут, біля ставу. Коні напилися з ополонок, прорубаних у кризі маленького водоймища, і, підвівши морди, з яких капотіла вода, покірно дали себе відвести назад. Довкола лежали тіла забитих індійців, на яких ніхто не звертав уваги, а у просторій загороді поблизу наметів Четансапа знову побачив трупи постріляних коней. Отак само було б і з табором Токай-іхто!

Дакота поволі їхав далі з балакучим драгуном і його мовчазним товаришем.

— Наші розвідники — справні хлопці, але цього разу вони помилились, — знову почав Чорний Сокіл, сподіваючись у розмові вивідати більше, ніж йому вже було відомо. — Лють на Токай-іхто засліпила їм очі.

— Е-е-е, що там, — зауважив драгун, — кожний може помилитись. Ви, червоношкірі, так схожі один на одного, як вівці в отарі. Тебе, мій благородний Генерале, ще хоч можна відрізнити по твоєму циліндрові. Наші розвідники заприсяглися всіма святими, що це був саме Тобіас, той негідник-втікач, з яким вони встряли у бійку, повертаючись до табору, бо він відкрив по них вогонь. А де Тобіас, там недалеко й Токай-іхто. Але як би там воно не було, ми нічого не втратили, крім кількох годин, які знову надолужимо. Ми повернемо на північ і завтра зловимо головних героїв. Будь певен, тоді там не лишиться жодної живої істоти — навіть собаки. Ми всі поклялися на цьому.

— Фред Кларк не зробив би такої дурниці, — спробував Четансапа вивідати далі у свого співрозмовника.

— А, Фредді. Ти, звичайно, маєш рацію. Адже він розуміється на цьому не так, як наш прегарний Антоні Роуч і всякі там Шонки з далеких прерій. Це особлива порода! Але ж тобі відомо, що він теж зараз не гуляє. Він давно випередив нас і вже, напевне, дістався до патрулів Північного форту, і вони женуть Токай-іхто назад, просто нам у руки! Ото вже буде облава! — Вершник задоволено свиснув крізь зуби. — З червоних собак і, дух вилетить!

— У цього Токай-іхто не більше як п'ятнадцять або двадцять воїнів. — Четансапа намагався говорити якомога недбалішим тоном. — Він у резервації не вбив жодної людини і не хоче нічого, крім того, щоб утекти в Канаду. І з якого доброго дива ви, довгі ножі, зчинили навколо нього такий галас і колотнечу!

— По-перше, ви, червоношкірі хлопці, зняли ще більший гамір, а по-друге, ти нічогісінько не тямиш у цій справі. Він страшенний одчаяка і хоче не тільки втекти; він замишляє криваву помсту, так розповідали жінки, і це цілком імовірно. Але не в цьому річ. Що нам за клопіт, коли б тридцять або шістдесят, а як на мене, то й сотня індійціз утекли в Канаду і дорогою захопили б з собою кілька скальпів. Про це хіба б тільки старі баби теревенили. Важливо зовсім інше, і цього ти, звичайно, не второпаєш. Роуч хоче стати майором, Кларк — агентом, а Шонка хотів би лишитись начальником поліції, і тому треба цю справу трохи роздути, зробити її небезпечною і визначною, щоб про неї заговорили навіть у газетах. Ось що важливо! Тому ми й кружляємо тут, у прерії, і б'ємося з оцими хлопцями, справжніми пройдисвітами. Сам Токай-іхто — небезпечний собака, і в його зграї є ще кілька таких бестій, як, наприклад, отой Четансапа, зарозумілий негідник! Він уже завдав нам чимало клопоту! Ви, червоношкірі, виросли у цій проклятій країні вітрів, ви знаєте тут усі схованки і лазівки, кожний кущик і травинку. А ми тут новаки і, крім коней та рушниць, нічого в нас немає; і не можемо ж ми виїжджати з артилерією проти такої жмені бліх, що порозплигуються на всі боки, перш ніж установлять гармату. Ось побачиш, як ми їх переловимо і передушимо. А тоді вже нам треба не ловити гав, щоб не тільки великі люди мали вигоду з цієї справи, а щоб і нашому братові дещо перепало. Аякже! — Драгун у запалі розмови притримав був свого коня, а тепер знову погнав його швидше в напрямі до табору. Четансапа хотів відстати од балакуна, але той не відпускав його. Він просто дав шкапі дакоти доброго плескача, і вона побігла швидше. Чорний Сокіл мусив скоритися. А може, це навіть потрібно було — спершу поїхати до ставу і подивитись, де там стоять коні.

Дакота ще здалеку побачив, що загін використав загороду, яку збудували чорноногі для своїх коней. Чорний Сокіл був здивований, що сітсікау, не шкодуючи праці, спорудили міцний частокіл. Видно, вони добре усвідомлювали, що знаходяться в чужих мисливських угіддях, і боялися конокрадства.

Загорода, в яку мали загнати щось із двадцять мустангів, була досить просторою, в ній могло вміститися далеко більше тварин. Майже всі вершники уже завели сюди коней. Вхід до загороди був з півдня, тому Четансапа і обидва його супровідники під'їхали до нього останніми. Недалеко від загороди стояв Антоні Роуч з гарапником у руці.

Капітан звернув увагу на трьох вершників, що саме зіскочили з коней і вели їх на поводі в загороду.

— Гей! — крикнув він гаркавим голосом. Четансапа і обидва драгуни насторожились.

— Гей, ти, в циліндрі, я до тебе звертаюсь! Та чи підійдеш ти нарешті?

Дакота послухався наказу. Тягнучи за собою шкапу, пін крадькома оглядав місцевість і зважував можливість втечі.

Роуч, розставивши ноги, чекав і міряв його очима з голови до п'ят. Коли погляд командира впав на штани, що були закороткі для довготелесого воїна, Четансапа відчув себе, як рак в окропі.

— Ти, виряджений фазане! Де ж ти, власне, був, коли ми бились? Га?!

Четансапа мовчав, як у рот води набрав.

— Зараз же скинь свого безглуздого циліндра і глянь мені у вічі.

Перш ніж Четансапа встиг виконати наказ, Роуч вже сам зірвав прикрасу з голови удаваного генерала. Дакота звісив голову на груди, щоб заховати обличчя, яке і без того важко було впізнати в темряві.

— Ач який! Одразу видно, що сумління в тебе нечисте! Нікчемний боягузе! Знай, що я все добре бачу! Будеш ти мені знати, молодче! їде собі з нами, як блазень у цирку, а коли вже нарешті надумався стріляти, то цілиться прямісінько у свого вождя Шонку, — отака дурна довбешка! Гей! Ти чув, що я сказав?

— Хуг, я чув слова великого білого чоловіка! — Четансапа говорив тихо, щоб голос не виказав його.

— Побережи своє красномовство! Я сам знаю, хто я, а що ти дурень, ледащо й боягуз — теж добре знаю. Але не думай, що тобі й надалі вдасться таке витворяти у мене! Коли ти вже не схотів битись, то стоятимеш на варті, зрозумів? А наступного разу дістанеш ще й канчуків. Охоронятимеш коней; вуха й очі в тебе є, до того ж навіть непогані, і розуму для цього не треба. Отже, марш вперед! Заводь свою нікчемну шкапу в загороду і лаштуйся. Вартуватимеш до кінця ночі. До компанії тобі призначу двох твоїх червоношкірих братів.

— Хуг, я йду вартувати. Але, може, великий білий чоловік, як на те його ласка, віддасть мені циліндр.

— Сто чортів, ану заткни свою пельку ти, червоношкіра жабо! Чи бачили таке! Ти не маєш навіть найменшого уявлення про повагу, яку зобов'язаний виявляти до свого командира, га? Ах ти ж, смердючий пес!

Четансапа намагався вирівняти циліндр, що, постраждавши від рушничної кулі і зазнавши грубого поводження в руках капітана, втратив належну форму. Вперше в житті до рук Четансапи потрапила така річ. Коли циліндр був розправлений, він старанно надів його, глибоко насадивши на лоба, і повагом пішов геть. З витягненою головою побрела за ним на поводі його шкапа.

Всередині загороди дакота відпустив тварину і налаштував жердини, що закривали вхід.

Роуч знову підійшов до загороди.

— Пильнуй мені добре і не спи, — ще раз звелів він удаваному генералові. — Ворог близько, і треба бути обережним.

Четансапа був такої ж думки.

Командир пішов, і дакота, нарешті, лишився сам. Своє вартування він розпочав з того, що вздовж і впоперек обійшов загороду і оглянув усіх коней, наскільки дозволяла темрява. На його здивування і радість, сивий кінь капітана теж був у загороді.

Четансапа обдивився, що йому було потрібно, а коні тим часом то спокійно паслись, то спали; трохи згодом з'явилися обидва дакоти із загону Шонки, яким наказано було вартувати у загороді разом з Генералом. Коли вони підходили, Чорний Сокіл навмисне став поблизу входу до загороди і сховався між кіньми так, щоб вартові, заходячи, побачили лише його циліндр. Один з них гукнув до удаваного генерала, щоб той лишався біля входу, а вони розташуються десь-інде. Так вони і зробили, і Четансапа зостався спереду загороди. Він обмірковував становище. Коли б він тільки знав, де зараз Шеф де Лю з своїми людьми. Він був переконаний, що хто-небудь з них переховується десь поблизу кінського табуна. Треба спробувати зв'язатися з ними. В думці Чорний Сокіл перебрав усі умовні сигнали. Тут, де він тепер опинився, до речі було б собаче гавкання. Зграя чорноногих усе одно ще не зовсім вгамувалась. Четансапа проповз між передніми кіньми і загавкав, як собака, що саме пробігав недалеко від загороди.

Тоді прихилився до частоколу і став чекати. Небагато минуло часу, як задзявкав койот. Собаки чорноногих люто завалували, але скоро заспокоїлися, бо койот більше не давав про себе знати. А запаху койота собаки теж не почують, подумав Четансапа, бо був певний, що від цього «койота» людським духом пахне.

Дакота підвівся, уперся в круп коня, що лежав тут, і легко перемахнув через загороду. Поволі побрів він у напрямі дзявкоту койота, удаючи, ніби стежить за чимсь підозрілим. Таку поведінку інші вартові могли б тільки схвалити, аби на віддалі помітили.

Відійшовши настільки, що нічна темрява вже зовсім заховала його від очей вартових, Чорний Сокіл зупинився. Ставши спиною до загороди та наметів, нахилився і підніс руки, потім витягнув кресало і викресав іскри; вони освітили його худорляве обличчя під крисами циліндра. Тепер друг, що потай підкрадається, мусить неодмінно розібрати, хто стоїть перед ним. Спалахнув пучок іскор, і Четансапа знову сховав кресало. Тоді зупинився в чеканні — може, хто де заворушиться.

Припущення Четансапи виявилося вірним. Якийсь чоловік підповз і простягся за два метри перед ним.

— Брат? — прошепотів Чорний Сокіл, ледве розтуливши губи.

— Шунктокеча! — почулась така сама тиха відповідь, і чоловік підповз зовсім близько до Чорного Сокола. — Шунктокеча і чотири воїни.

Шунктокеча — тобто вовк. Делавар уже звик називати своє ім'я мовою дакотів.

— Я там, у загороді, — прошепотів Чорний Сокіл. — Прослизнете туди за мною.

— Хуг.

Розмову було закінчено.

Четансапа побрів далі і, зробивши коло, поволі повернувся у загороду і став на своє місце між кіньми біля входу.

Незабаром зміями, сунучи рушниці поперед себе, поповзли по землі люди, помітні лише його окові. Чоловіки пролізли під загородою до коней. Натерті особливою пахучою травою, вони не сполохали тварин. Чорний Сокіл дав своїм друзям останні вказівки.

— Четверо — тут, біля входу. Коні добрі. Шунктокеча назад. Убити обох вартових. Потому тікаймо геть з усіма мустангами.

З північно-східного напрямку долинуло виразне тупотіння копит.

Четансапа пильно вдивлявся у прерію. Це повертався Шонка з своїми людьми, певно, вже облишивши переслідувати чорноногих. Переодягнений дакота біля загороди глянув на чоловіків, що наближались до табору. Троє вершників вели трьох коней, до яких були міцно прив'язані непритомні чи мертві індійці. Удаваний генерал своєчасно витягнув жердини, щоб відкрити вхід до загороди, перш ніж хто-небудь міг зблизька розглядіти його за цією роботою. Потім трохи зачекав, знову сховавшись між кіньми від пильних поглядів. Вершники спішились. Шонка та двоє його підлеглих зняли з коней трьох мертвих поліцаїв-дакотів і завели тварин до загону.

Генерал закрив загороду лише тоді, як його вороги, забравши з собою мертвих, подалися до наметів.

Тільки-но прибулі зникли з очей, Четансапа знову витягнув жердини. З кіньми треба було покінчити негайно. На східному обрії вже показалися перші зеленкуваті відблиски і освітили нічне небо, сяйво зірок трохи померкло.

Четансапа пройшов повз друзів, що причаїлися між кіньми.

— Де Бобер? — поспіхом запитав він.

— Біля тополі. Він хоче захопити там здобич. У таборі, який залишив Роуч, є мули, м'ясо й патрони.

— Гаразд. Будьте напоготові — я зараз свисну. Як тільки коні вибіжать, ви поженете їх повз тополі по слідах Токай-іхто уздовж річки Жовтого Каменя.

Давши вказівки, він побіг між кіньми у найвіддаленішу частину загороди до Шефа де Лю. Делавар уже чекав на нього.

Дакота ще раз пошепки роз'яснив йому свій намір. Тоді легко скочив на сиваша. В ту ж мить Шеф де Лю й собі злетів на рябого, що припав йому до вподоби. Різкий свист Четансапи прозвучав сигналом, і йому відповіло жахливе багатоголосе виття. Револьвери дакотів шалено заклацали в повітрі, шкіряні батоги хльостали й шмагали переляканих коней. Перші з них уже проскочили. Сиваш звівся на диби і почав хвицатись. Чорний Сокіл, що тримав водній руці револьвер, а в другій батіг, міцно вп'явся жилавими ногами у боки тварині. Він не переставав кричати, зчиняючи страшний галас. Переляканий табун, збившись докупи, напирав до виходу. Жердини з тріском обломилися, сполохані коні, вибігаючи із загороди, мчали у темний степ. Сиваш круто повернув, бо не зміг одразу пробитися крізь табун, що тиснувся біля входу, і навдивовижу легким стрибком перелетів через високу огорожу. Деякі відважні тварини наслідували його приклад і, опинившись на волі, шалено понеслись у прерію. Тим часом більша частина табуна вже вирвалася з південного боку загороди і вихором прогупотіла, гнана вершниками, що не переставали кричати і хльостати коней батогами.

Все це було справою кількох секунд.

Вершники почули позад себе розлючений гавкіт собачої зграї і рев обурення біля наметів. Залунали постріли, і навздогін вершникам задзижчали кулі. Але ті мчали повним галопом, і кулі не завдали їм ніякої шкоди. Усі коні порозбігалися. Деякі з них відстали від табуна, і пізніше, може, їх і зловлять хазяїни, але це були ні до чого не придатні поранені тварини. Тремтячи від безсилої люті, вороги мусили лишитися у таборі. Кавалерія мимоволі перетворилась на піхотний загін.

Знову пощастило викрасти коней — улюблений і часто практикований маневр індійців прерій під час ведення війни.

Рано-вранці після такої вдалої операції Четансапа, Шеф де Лю, Бобер і старий Крук з своїм молодшим сином сиділи у тополевому гаї, біля струмка, де Четансапа знайшов собі схованку. Старший син Крука виліз на найвищу тополю і вів спостереження, як напередодні вночі дурнуватий Татокано. Обидва інших воїни, що теж брали участь у нічній операції, вирушили з великим табуном коней до валки Токай-іхто. Верхові коні шести воїнів, що лишилися біля струмка, паслися в чагарнику. Чоловіки трохи попоїли, викурили люльку і тепер із задоволенням відпочивали на сонці. На чималій відстані од маленької групи на краю гайка лежав зв'язаний Татокано. Чорний Сокіл ще й досі не скинув мундира і бавився понівеченим циліндром. Його товариші, поглядаючи на нього, щоразу заходилися веселим реготом.

— Чи поясниш ти мені нарешті, найхитріший з усіх Бобрів, — почав Четансапа, коли вони уже обмінялися першими взаємними враженнями про пережиті нічні пригоди, — чи поясниш ти мені нарешті, чому мені ще не можна скинути оцей мундир і чого ти так далеко поклав нашого полоненого?

— Звичайно, поясню, найсухіша з усіх тополь, — відповів Чапа, усміхнувшись. — Але спочатку ти мені відкриєш таємницю, скільки часу ми ще збираємось тут пробути?

— Це я тобі скажу. Ми пробудемо тут цілий день, бо, цікаво дізнатись, що робитиме після такого переполоху. Роуч. Він, певно, згадав про долю Кастера і побоюється, що ми вб'ємо його разом з усім загоном. Тому він зараз окопується, як повідомив нас старший Крук, і сидітиме біля ставу за горбом, як безногий луговий песик. Якщо ж наважиться вийти звідти, то, певно, подасться назад на південь. Заради нього нам не варто було б затримуватись тут. Але небезпечнішим за нього є Шонка і його червоні койоти. Вони, звичайно, палають жадобою помсти і до того мають прудкі ноги червоношкірих. Тому нам треба лишитись тут, щоб стежити за ними. Коли настане ніч, ми ще раз об'їдемо навколо табору — зчинимо галас і стрілянину. Тоді Роуч накаже Шонці, щоб той залишився з ним і захищав його. Таким чином ми позбудемось і Шонки. Хуг.

— Хуг. Порада твоя мудра. Ми, семеро воїнів з трьома рушницями, відвернули од нашого сліду п'ятдесят воїнів, не втративши жодного. Токай-іхто буде дуже задоволений Четансапою. Але тепер і я, Хитрий Бобер, теж хочу дещо зробити. Ти знаєш, Чорний Соколе, що ми обоє завдали вождеві в резервації на «пустельній землі» великого клопоту. Тому ми повинні тепер спокутувати цю провину відважними подвигами на користь Ведмежого братства. Ти вже дечого досяг. Тепер черга за мною. Я допоміг тобі, а зараз ти повинен допомогти мені.

— Хуг, я готовий. Хіба не досить того, що я через тебе уже скільки годин при світлі ясного дня мушу душитися в цьому мундирі!

— Це лише початок. Зараз я поясню тобі свій план: ти сам сказав, що уатшітшун «говорили у далечінь» і що Червоний Лис вирушив до Північного форту, щоб оточити нас з усіх боків. Це велика небезпека. Нам треба якось уникнути її. Я хочу настрахати цих людей з Північного форту тим, що ми збираємось напасти на їхні форти на північному сході, в той час як вони шукають нас на північному заході біля Міссурі. Тоді вони повернуться на свої стоянки і дадуть нам спокій, бо ще не забулась пригода з блокгаузами на Ніобрарі, спаленими Токай-іхто.

— Гаразд. Але мені дуже цікаво, яким чином ти налякаєш їх і яке відношення має до цього мій мундир.

— Зараз почуєш. Ти тільки мусиш допомогти мені, оце й усе. — Чапа встав і привів полоненого Татокано, який не чув їхньої розмови.

Коли Чорний Сокіл побачив полоненого, в ньому завирували недобрі спогади. Цей зрадник був при тому, коли Шонка, наставивши револьвер, змусив раду Ведмежого братства виконати його волю і коли Четансапа був важко поранений. Обличчя воїна потемніло, наче хмара. Чапа підійшов до полоненого.

— Татокано, — почав він, — ти лежиш зв'язаний. Я можу тебе вбити і зроблю це. Я Кину тебе в огонь і засмажу, як ведмежу лапу! Ти зрадник і койот!

В очах хвалька не було страху, а лише безмежна тупість і лють.

— Зрозумів ти, смердючий пацюк?

— Так, — запопадливо відповів полонений, не підводячи голови. Він намагався не дивитись на вбраного в його мундир Четансапу, бо, мабуть, надто болісно переживав утрату своєї уніформи.

— Ти зрозумів, гаразд. А чи знаєш ти, що цілком заслужив цю кару?

Зрадник здивовано повів очима. Йому як полоненому дають право розмовляти? В його душі, здавалося, ожила надія, і самовпевненість знову заговорила в ньому.

— Я воїн Великого Батька у Вашінгтоні! — заявив він. — Довгі ножі сильні, й ніхто їх не переможе. Бобер і Четансапа вкрали мою уніформу! Нехай вони зараз же повернуть її мені й відпустять мене, а то мілаганська їх повісять! Якщо ж ви віддасте уніформу, я попрошу за вас, і довгі ножі платитимуть і вам десять доларів на місяць, коли ви воюватимете на їхньому боці.

— О, то за десять доларів на місяць ти зрадив нас, койоте! Я оббілую тебе і кину на поживу собакам, іншого ти не вартий, а собаки наші голодні! Чуєш?

Генерал не відповів. Мішенню його лютих поглядів був тепер Четансапа, що заплітав волосся і знічев'я грався ґудзиками мундира, ніби хотів їх повідривати.

— Ось, глянь-но сюди! — звелів Бобер Генералові. — Те саме буде й тобі, що цій уніформі. Позбудешся усіх своїх прикрас. Ти хочеш злякати нас білими людьми, але вони тепер далеко, а ми близько! — Бобер зробив паузу, щоб посилити враження від своїх слів. — Отож вибирай! — несподівано крикнув він просто в обличчя Генералові. — Або я здеру з тебе шкуру і засмажу, як ведмежу лапу… або ти перейдеш до нас і візьмеш дівчину Медову Квітку у свій намет! Чули це твої вуха?

Пропозиція Бобра відповідала індійським звичаям і законам. Суворе життя індійця прерій, нещасні випадки на полюванні й смерть у бою зменшували число чоловіків, що могли забезпечити необхідними харчами жінок та дітей. Отже, раз у раз не вистачало мисливців. І коли полонений згоджувавсь одружитися з якоюсь жінкою з племені, то переможеного ворога охоче приймали. Звичайно, при цьому йшлося про випробуваних і хоробрих чоловіків, від яких плем'я мало б користь, а. не про таке посміховисько, як Генерал. Тому в колі переможців з новою силою вибухнув регіт. Але Татокано по дурості своїй не міг поставитись до себе самокритично і збагнути причину веселощів. Він сприйняв пропозицію Бобра як щиру правду, проте довго не міг зважитись на відповідь.

— Твої думки рухаються повільно, мов слимак! — » напосідав Бобер.

Генерал утупився очима у воїна, що звертавсь до нього.

— Тоді ти віддаси мені мою уніформу?

— Якщо Токай-іхто дозволить, — відказав Бобер серйозно.

— Що? — вигукнув вражений Четансапа із жахом. — Чи не збираєшся ти, чого доброго, привести знову до наших наметів оце голе опудало?

— А чому б і ні? Він зовсім не такий полохливий. Щоправда, йому бракує розуму, і тому він потрапив у тенета до Шонки. Зате Ноги у нього такі прудкі, наче в антилопи. Адже раніш ми використовували його як бігуна, то чому тепер не можемо? Якщо тільки Токай-іхто дозволить!

Чорний Сокіл не відказав нічого. Він тільки сплюнув.

— Отже, Татокано повернеться до наших наметів і одружиться з дівчиною Медовою Квіткою! — ще раз запевнив Бобер полоненого. — Він боротиметься разом з нами проти довгих ножів!

Чепурун переполошився.

— Ні, цього я не можу! — Під його плескатим лобом, здавалося, йшла напружена робота.

— Чого ж ти не можеш, дірявий горщику, засмальцьований мокасине! Тоді я одягну в твою уніформу нашого маленького ведмедя, а з твоєї шкури зроблю бахрому для вбрання Медової Квітки!

Татокано благально подивився на Бобра.

— Але ж я хочу взяти її собі за жінку.

Шеф де Лю зловтішно посміхнувся.

— Ти ще набагато дурніший, ніж мені здавалось! — роздратовано вигукнув Бобер. — Чому ж ти говориш, що не можеш, коли все-таки згоден узяти її за жінку?

— Так, але я не можу лишитися у вас і битись. проти довгих ножів.

— Чому, ти, паршивий собако? Ти що, боїшся за свої десять доларів, смердюхо? Якщо я тебе засмажу, ти їх однаково не одержиш! Хоч ти й дурний, але це, мабуть, иізьмеш утямки?

— Так, але я присягнув. — Безглузде обличчя Татокано набрало бундючного виразу. Хоч він був дурний і чванливий, але основні поняття військової честі дакоти були ще і дитинства прищеплені навіть і цьому тупому створінню, і він не міг цілком позбутися їх.

— У чому ти присягнув? — спитав у нього сердито Бобер.

— Що воюватиму на боці білих людей.

— Дуже шкода, — звернувся Бобер до Шефа де Лю. — І іу, доведеться-таки його засмажити.

— Спитай свого полоненого, — зауважив делавар, готовий допомогти Боброві, — на який час він заприсягнувся. У білих людей присягають здебільшого лише на той час, на який одержують долари.

Бобер торкнув Генерала, що сидів засмучений, оточений ворогами.

— Ти чув? На скільки місяців ти присягнув?

— Я не знаю.

— Ти не знаєш!

— За який місяць ти останнього разу одержав долари? — спитав Шеф де Лю полоненого.

— За місяць лихих очей[19], який оце настав.

— Дуже добре, — промовив Шеф де Лю, — тоді ти підеш до довгих ножів і скажеш їм, що, як мине цей місяць, ти вже не служитимеш їм і не хочеш більше одержувати від них жодного долара. Тоді вони тебе відпустять.

— Але ж я не зможу сказати білим людям, що хочу піти від них, тому що Бобер ще раніше вб'є мене й оскальпує.

— Так! — вигукнув Бобер. — Так воно й буде! А як же Шеф де Лю це собі уявляє? Щоб я відпустив полоненого, а він піде до білих і розплескає їм про все, що ми тут говорили? Хіба його вуха не могли почути усього, хоча він і лежав край самого гаю? Його вуха завжди були дуже довгі, хоч розум — короткий. Він знає, що ми хочемо вдатись до військових хитрощів, він знає, що ми лише робимо вигляд, ніби збираємось вирушити на північний захід, щоб загони довгих ножів з Північного форту нас там шукали, а самі тим часом у них в тилу поскачемо до подорожніх фортів на північному сході і геть-чисто все там спалимо! Так, це чудовий план, дуже хитра вигадка, а цей зрадник побіжить і про все розповість довгим ножам? Щоб іще додатково отримати десять доларів? Ні, та я скоріше поріжу на смуги оцю барабанну шкуру, а уніформу Четансапа подарує Медовій Квітці! Хуг!

Зробивши люте обличчя, Бобер поволік полоненого назад у кущі.

— Пішли, — звернувся він по тому до своїх товаришів, — одійдемо трохи вбік. Надто вже смердить від цього стерва.

Підстава була не дуже переконлива, але Четансапа і делавар підвелися і пішли за Бобром. Треба, нарешті, з'ясувати, що він, власне, задумав.

Коли відійшли на таку відстань, що полонений вже не міг їх чути, кучерявий зупинився.

— Ну, тут ми можемо поговорити між собою напрямки. Якої ви про це думки?

Четансапа похитав головою, на якій усе ще красувався циліндр.

— Я так і не втямив твого плану.

— В найхудорлявіших воїнів, видно, іноді бувають і найубогіші думки. Все йде якнайкраще. Сьогодні вночі Шеф де Лю мусить потай звільнити Татокано.

— Я?! — вигукнув спантеличений делавар.

— Так, тобі він повірить, бо ти служив у довгих ножів. Він тоді побіжить до мілаганська Північного форту і під виглядом важливої таємниці, яку йому пощастило підслухати, повідомити їх про те, що я йому оце зараз розповів. Вони повірять йому і повернуться до своїх фортів, бо боятимуться, що ми на них там нападемо.

Четансапа зняв циліндр, ніби хотів освіжити собі голову, І провів рукою по волоссі.

— Ти розумний, — сказав він, — і маєш рацію. Варто спробувати.

— Хуг! — підтвердив Шеф де Лю.

Чоловіки повернулися назад до гаю і решту дня використали для того, щоб підкріпитися сном. Коли Четансапа розбудив інших, вже було поночі, і з неба сіялася дрібна мряка. Шеф де Лю, як було йому доручено, підкрався до Татокано і розв'язав ремені. При цьому делавар ще раз порадив йому якнайшвидше бігти до Північного форту і повідомити там, про що він тут дізнався; це єдиний можливий для нього рятунок. Спостерігач на дереві незабаром помітив втікача, що, проповзши невелику відстань, зірвався на ноги і, мов вітер, понісся на північ, швидко щезнувши у темряві.

ОСТАННЯ БРАТОВБИВЧА ВІЙНА

Вночі Четансапа і його друзі почали удавану атаку на розташований біля ставу табір капітана Роуча. На лузі затупотіли кінські копита. Болото з калюж забризкувало черево тваринам і ноги вершникам. Стояла непроглядна темрява, бо небо обклали дощові хмари; саме слушна ніч для справ, що не потребували світла, врозбрід оточили дакоти на своїх бистрих конях височину і ставок. Вони то наближались, то віддалялись. Знову й знову розлягалося навколо ворожого стану сповнене глуму «Гі-я-а!.», як клич невидимих нічних привидів. Постріли лунали то поблизу, то здалеку. Протяжно завивали біля ставу собаки. чорноногих. З боку горба і ставу відповідали лише поодинокі постріли. Певно, Роуч і його люди цієї ночі не раз потерпали від страху. Адже, як справедливо зазначив Четансапа, спогад про генерала Кастера, загін якого цілком знищили дакоти, був ще свіжий в пам'яті офіцерів та солдат. Не могло бути сумніву, що наступного дня Роуч і його загін разом з табірною поліцією вирушать назад, на південь. Хто знає, що там чекало на нього, але, безперечно, не чин майора. Бо ж і він був не менш укритий ганьбою, ніж Шонка, що дав беззбройному Ведмежому братству зв'язати себе, а до того ще й забрати коня!

Як було умовлено, Четансапа під час удаваної нічної атаки раз у раз зустрічався з Шефом де Лю. При цьому делавар запропонував, що, скориставшись з нічного мороку, пін нишком пробереться у ворожий табір і, може, там дещо вивідає. Четансапа згодився, але попросив делавара довго не затримуватись, бо незабаром треба вирушати на північ і повернутись до мандрівної валки. Теплий дощ йшов без упину, тому виникла небезпека, що річка Жовтого Каменя скресне і льодохід відріже вершникам шлях до Токай-іхто.

Поки Шеф де Лю виконував доручення, Четансапа з іншими спільниками подалися далі навколо табору. Раптом він помітив таке, що страшенно «здивувало його. На лузі стояв кінь без вершника і пасся. Хоча Чорний Сокіл уже кілька разів проїжджав повз це місце, досі він не помічав коня. Звідки він тут узявся? Може, утік із загороди і відбився од табуна. Це здавалося найімовірнішим. Четансапа вирішив забрати його з собою. Зайвий кінь не завадить. Він під'їхав ступою, щоб не сполохати тварину. Кінь перестав скубти траву і, зачувши наближення, вершника, підвів голову. Четансапа саме хотів схопити чужого коня за повід, але зненацька на нього хтось напав. Дужі руки ухопили його за ліву ногу «і ривком стягли з сиваша. Четансапа звалився. Зірвавшись на рівні, він почув галоп двох коней: його сиваш і чужий кінь мчали у темряву. Ось вони уже зовсім щезли з очей. Дакота кинувся шукати рушницю, яку випустив, падаючи з коня. Четансапа опинився сам посеред широких лук у глибокому мороці ночі. Чорний Сокіл затремтів од люті. Він трохи зачекав. Коли б тільки підлий злодій ще раз наважився з'явитись тут! Адже сам Четансапа не міг погнатися за ним, бо не помітив, куди зник у тумані й темряві його противник. Аж ось знову звідусіль почувся приглушений галоп і, опам'ятавшись від хвилювання, Четансапа згадав про своїх воїнів. Пролунав свист Шефа де Лю — сигнал, що він повернувся з розвідки у ворожому таборі. Треба було вирушати в дорогу до річки Жовтого Каменя, поки не пішла крига!

Четансапа відповів на сигнал. Воїни під'їхали до нього.

— Ви часом не зловили мого сиваша? — спитав він.

— Твого сиваша?!

— Виходить, він утік! — Четансапа був радий, що в темряві друзі не бачили його обличчя. — Дозволь мені сісти і мі коня разом з тобою! — звернувся він до Бобра. — Ми поїдемо через річку Жовтого Каменя до Токай-іхто.

Ніхто жодним словом не виявив» свого здивування. Невеличкий загін вирушив на північ; попереду йшов мустанг, на якому сидів кучерявий разом з своїм обуреним товаришем.

Од людей і тварин, змоклих до кісток від дощу та поту, йшов їдкий запах. Дощ лив як з відра, а з півдня, як на лихо, подув теплий вітер. У глибокій темряві коні без упину скакали бездоріжжям, несучи на собі кремезних вершників. Хлюпання дощу майже заглушало тупотіння копит. Коли вершники на хвильку дали перепочити коням, то здалеку почули шипіння і тріск. Вони знали, що це означає. Лід на річці Жовтого Каменя почав розколюватися. Вони нову погнали втомлених коней і помчали галопом у ніч. Що ближче вершники під'їжджали до річки, то все частіше долинали крізь шум зливи моторошні звуки. Але поки що не чути було гучного гуркоту льодоходу. Вони ще мали час.

Луки поступово знижувались. На похилій місцевості поїхали повільніше, бо коні ковзали і спотикались на мокрій траві. Четансапа зліз з коня і повів його за вуздечку, — так можна було рухатися швидше. Дощ начебто почав ущухати. Подув сильніший вітер і на якусь коротку мить з-за розірваних хмар визирнуло кілька зірок. Глибоко внизу, біля ніг вершників, замерехтіло тьмяне світло. Це між чорними берегами блиснула крижана поверхня річки.

Нарешті маленький загін дістався до прибережного і килу. Вершники злізли з коней і повели їх. З берега вони ступили на щільно зсунутий лід. Йти по ньому було важко. Великі крижини громадились одна на одній. Вони змерзлися докупи в якомусь дикому безладді гостряків, зазубрин, брил і площин. Лід був залитий дощовою водою. Четансапа радів кожному промінчику місяця, що хоч на хвильку освітлював підступну крижану поверхню. Він ішов попереду. всіх, а Бобер вів на поводі коня. Шеф де Лю, старий Крук і обидва його сини ішли слідом за ними з своїми кіньми. Здавалося, ніби крижана поверхня ховає під собою якесь страшне таємниче життя. Під ногами мандрівників гуркотіло й бушувало: річка рухалась. З оглушливим тріском, наче від пострілів, розколювалась крига. Чоловіки насилу тягли наполоханих коней вперед. Доводилося раз у раз заспокоювати тварин, тоді як і їхні власні ноги ледве знаходили опору. Ковзаючись і спотикаючись, просувалися вершники слизьким льодом. Усе сильніше лютувала річка під танучим масивом криги. Щось затріщало, засвистіло, й раптом на людей і коней ринула хвиля води. Усе захиталось навкруги; крига піднялася, коні злякались і стали диба. Напружуючи усі сили, воїни тримали повіддя. Четансапа разом з Бобром схопили свого коня. Давалося взнаки, що ведуть вони чужих, трофейних, а не власних коней, які виросли у преріях і вірили своїм господарям. Квапливо намагалися вони пробитись вперед, але в темряві й з переляканими кіньми усе ж рухались повільно. Нарешті, здавалося, досягли середини річки. Хвилі під кригою гнівно клекотали і намагалися вирватись наверх. Навіть Четансапа не міг затамувати почуття жаху, коли лід з тріском розколовся біля самих його ніг. Уперед, тепер тільки уперед, перш ніж їх поглинуть хвилі і розчавлять крижані брили. Він з силою шарпав Бобрового коня, що зовсім ошалів від страху і весь тремтів. Безперестану ковзаючись, спотикаючись і падаючи на коліна, люди й тварини йшли вперед. Як рятунок і життя, з'явився перед їхніми очима чорний північний берег. Тільки б швидше вибратись з цього моторошного пекла, що ось-ось затягне їх у мокрі лабети.

Пізніше воїни не могли уявити собі, як подолали оті кілька останніх метрів. Річка заревла і з оглушливим гуркотом розтрощила крижані брили. Потоки води ринули наверх; опора вислизла з-під ніг. Четансапа затримався і, пропустивши всіх уперед, схопив батька молодих Круків, що йшов останнім. Мов п'яні, хиталися люди й коні на ламкому льоду. Старий Крук опинився у воді; задихаючись, він учепивсь за руку Чорного Сокола і вибрався наверх.

Нарешті люди ступили на берег. Ще ніколи вони і такою радістю не відчували під собою цієї безпечної твердої землі, що не вислизала і не гойдалась, не клекотіла і не розколювалась. Непорушна і мовчазна, лежала вона п тримала на собі своїх врятованих синів.

Чоловіки вивели коней трохи вище на укіс і впали на землю. Тварини, усе ще тремтячи від жаху, покірно стали біля них.

На ранок вітер розігнав хмари, і засяяло сонце. Небо було таке блакитне, наче його добре вимили Лише кілька ясно-сірих округлених хмаринок самотньо пливли по його безмежному просторі, як згадка про нічну зливу. Четансапа і його люди, виспавшись, грілися на вологому південному схилі, залитому сонячним промінням. Десь віддалік, сховавшись у траві, лежав на варті Шеф де Лю. Біля ніг воїнів бушувала річка. Лід ішов повним ходом. Громадячись одна на одній, брили тріщали і гуркотіли; розбурхана стихія вирувала під білою мерехтливою лавиною потрощеного льоду. Чоловіки з жахом згадували, як вони перейшли через ці льодові завали. Зараз удень жодна людська душа вже не могла б перебратись через річку. Ніякі переслідувачі не загрожували їм тепер з півдня.

Четансапа, простягнувшись і заклавши руки за голову, лежав у своїх промоклих гамашах на ковдрі з бізонячої чкури. Кучерявий воїн і батько братів Круків сиділи навпочіпки біля свого ватажка; обидва молоді Круки примістилися між кіньми.

— Добре ми упоралися з цією справою, — схвально казав Бобер.

Чорний Сокіл нічого не відказав на це. Після того як небезпека переходу через річку лишилася позаду, думки його знову повернулись до останньої нічної пригоди. Він бездоганно виконав доручення вождя і відвернув ворогів від сліду Ведмежого братства. Але як же йому, переможцеві, під'їхати тепер до табору Токай-іхто без рушниці і в ролі другого сідока на коні Бобра? Чи таким мало бути славне повернення, про яке він мріяв? Та навіть Гапеда й Часке глузуватимуть з нього, а жінки й собі не пропустить нагоди кинути дотепи.

— Як ви гадаєте, — спитав Чорний Сокіл друзів, — хто, крім нас, сьогодні вночі гасав навколо ставу?

— Це не Шонка з своїми людьми, — висловив свою думку Шеф де Лю. — Вони всі були у таборі і готувалися вбити полонених чорноногих. Кількох вони таки вбили, а решта утекла. Я думаю, що вождь і воїни, яким пощастило вирватися з кільця, підкрались і звільнили своїх.

— То це, певно, якийсь чорноногий, що рятувався втечею, украв твого сиваша і рушницю, — сказав Бобер до Четансапи. — Він, мабуть, хоче відновити утрачену слав у власному племені тим, що приведе як здобич коня дакоти і принесе його рушницю. Сітсікау такі ж кусливі собаки, я і пані, й здавна є нашими ворогами.

Четансапа, безцільно дивлячись на льодохід, напружено думав про нічну пригоду. Льодові брили затиснули розколений стовбур дерева і розтрощили його. Крижини із старими слідами на них неслися вниз за течією. Певно, незадовго перед цим тут пройшов табун бізонів. Шкода, що вони не натрапили на нього. А. онде… видно кілька відтисків підків на рештках снігу й свіжі сліди непідкованих мустангів. Коні спотикалися і ковзали. Зграбний мокасин, теж лишив свій відбиток на снігу. Одним стрибком Чорний Сокіл опинився внизу, на березі.

— Дивіться! — гукнув він до своїх товаришів. — Хіба ви не бачите?!

— Мабуть, тут були чорноногі, яким пощастило втекти, — спокійно висловив припущення Бобер. — Зовсім не погані люди. Вони так само, як і ми, сьогодні вночі з жінками та дітьми наважились перейти через кригу.

Чорний Сокіл усе ще дивився на лід із слідами, щ поволі плив униз.

— Сьогодні вночі? — перепитав він. — Мені здається аж рано-вранці… Їм пощастило трохи далі знайти краще місце для переходу, ніж нам… гляньте-но! Вони вели з собою підкованого коня! — Четансапа випростався.

— Я піду вверх по річці, — заявив він. — Ці злодії повинні бути десь зовсім недалеко.

— Ми підемо з тобою!

Четансапа спочатку завагався.

— Гаразд, ходімо, — сказав він трохи згодом. — Тільки наші обидва молоді Круки зостануться тут вартувати біля коней.

Чоловіки пішли навпростець береговим схилом. Сонце щедро лило на них своє тепло. В траві дзюрчали струмки — вода стікала з калюж. Четансапа вів воїнів, нічого не остерігаючись. Адже зараз мали справу з червоношкірими ворогами, а не з уатшітшун. Хто йшов відкрито, того відкрито і зустрічали.

Небагато встигли вони пройти, як пролунав застережливий постріл. Стрілець лежав на одній з вершин горбів, розташованих на північному заході; з них було добре видно долину річки. Тріск пострілу викрив місце його схованки.

Дакоти зупинились. Четансапа підніс руку, як знак, що віи не має наміру починати боротьбу. Дакоти спокійно стояли на місці, чекаючи, що буде далі. Раптом, на їхнє здивування, на вершині схилу, біля якого вони йшли, мов з-під землі виріс індієць. Він стояв там, високий і гордий, на тлі далекого блакитного неба. Індієць був стрункий і прямий, як спис, і, незважаючи на молодість, сповнений гідності. Він також підніс неозброєну праву руку, а в лівій тримав рушницю Четансапи.

Чорний Сокіл і його супровідники, не поспішаючи, шли вгору. Зійшовши на вершину, вони зупинилися кроні за десять від чужинця і вп'ялися в нього очима. Цей чорноногий був перший, хто вийшов їм назустріч з просторів нової батьківщини, до якої вони прагнули.

Дакоти не знали мови чорноногих і певні були, що ворог теж не володіє ні їхньою мовою, ні мовою білих. Вони мусили порозумітися за допомогою загальновживаної серед індійців мови знаків. Четансапа показав на себе і на сітсікау, що стояв непорушно, як скеля, і цим жестом пояснив, що гг йдеться про справу, яка може бути залагоджена лише і ж ними обома. Чужинець коротким жестом показав, що розумів і згодний. Тоді дакота назвав своє ім'я: «Чорний Сокіл, син Сонячного Дощу», а противник відказав йому суворим тоном, супроводжуючи свої слова відповідними знаками: «Гірський Грім, син Палаючої Води».

Дакоти звикли глибоко приховувати свої почуття перед чужинцями і виявляти до всього цілковиту байдужість, це створило їм славу людей, які навіть не вміють сміятися. І зараз їхні бронзові обличчя лишалися непорушними, хоч яке сильне враження справило на них щойно почуте ім'я. Гірський Грім був молодий, але уже встиг прославитись на війні.

Четансапа зажадав від свого супротивника, щоб той віддав йому коня і рушницю. Але Гірський Грім відмовився і підніс томагавк, заявляючи про свою готовність до боротьби. Четансапа згодився на запропонований герць.

Чужинець пішов попереду, знаком звелівши дакотам іти слідом за ним. Він перетнув гребінь горба і, жодного разу не обернувшись, пройшов невеличку відстань уверх по річці, а тоді звернув праворуч у прерію. Почувся гавкіт. собак, і перед дакотами відкрився луговий видолинок, в якому вони побачили невеликий гурт чорноногих, що врятувалися втечею. Табори здебільшого ставилися біля води. Але чорноногі, певно, зупинилися у безводному видолинку саме тоді, коли вождь запримітив дакотів і пішов їм назустріч. Щось із десять чоловіків сиділо на порослій травою землі, дехто з них був поранений. Недалеко паслося двоє коней, і Чорний Сокіл побачив свого красеня сиваша. Гнів закипів у ньому. Він зупинився з своїми супровідниками посеред видолинка. Жінки і діти чорноногих мовчки відійшли трохи далі. Всі вони були добре одягнені в м'яку шкіру ясного кольору, оздоблену майстерною вишивкою. Погляд дакоти впав. на дівчину, що несла на руках мертвого хлопчика. Коли вона сіла і, сповнена скорботи, поклала хлопчика на коліна, він якусь мить не міг відірвати од неї очей. Чутки, що йшли про чорноногих, були правдиві. У них були не тільки хоробрі воїни, а й вродливі жінки.

Четансапа знову звернув увагу на противника, що підійшов до нього в супроводі двох воїнів. Похмуро і з ненавистю дивились сітсікау на дакотів. На чорноногих напали довгі ножі і дакоти — Шонка з поліцаями з резервації, і, звичайно, вони не мали жодного уявлення про ворожнечу між дакотами. Для чорноногих Шонка і Четансапа належали до того самого ворожого племені.

Вождь чорноногих зняв усю свою зброю, крім томагавка — сокири з сталевим лезом, що її виготовляли білі для індійців, добре наживаючись на цьому. Це була зброя, якою хотів битися Гірський Грім. Четансапа теж віддав усю свою зброю товаришам, залишивши собі тільки поширену серед дакотів палицю. Вона складалась з яйцеподібного каменя, вправленого в довгий пружний держак, зроблений із зігнутої вдвоє міцної гілки.

Чорноногий кроками відміряв у видолинку коло і пояснив знаком скальпування, що кожний, хто залишить це коло, — переможений і переходить в цілковиту владу противника.

Четансапа згодився. Він ладен був зараз же почати боротьбу і, не гаючи часу, ввійшов у коло, в якому мав перемогти або вмерти. Також і чорноногий без вагання вступив у відмежоване поле бою і став проти Четансапи. Інші чоловіки вже залишили коло.

Сонце світило зі сходу, і тому обидва воїни стали один проти одного з північного заходу, щоб в очі не било сліпуче проміння. Якусь мить воїни стояли непорушно.

Неподалік застигли друзі бійців — троє дакотів і двоє чорноногих. Вони згрупувалися на боці того, кому бажали Перемоги, і з розумінням справи стежили за поєдинком. Але Четансапа більше не думав про кучерявого друга дитинства з вірним серцем, а Гірський Грім забув, мабуть, Про своїх воїнів і про тих жінок і дітей, для яких він був єдиним охоронцем у їхній біді. Обоє, що стояли в колі, тепер нічого не бачили, крім ворога… Хто почне боротьбу? Чи чорноногий першим метне сокиру, чи дакота випробує удар? Тільки це важило зараз.

Жоден звук не зірвався з уст присутніх і не порушив загрозливої тиші. Лише гуркіт і оглушливий тріск льодоходу на річці долинали до місця боротьби.

Чорноногий почав перший і, поставивши усе на карту, кинув томагавк. Він не розмахувався широко і не дав своєму ворогові часу вгадати спосіб нападу, а метнув сокиру з опущеної донизу руки. Проте це був кидок великої сили, і зброя із свистом прошуміла на короткій віддалі од Четансапи. Дакота ледве встиг ухилитись. Лезо томагавка, промайнувши блискавкою, обдерло йому гамашу на лівій нозі і трохи зачепило шкіру. З ледве загальмованою силою сокира полетіла далі й упала на землю неподалік за колом. Це був хоч і майстерний, але хибний кидок. Він не досяг мети, і чорноногий втратив зброю.

Гірський Грім і оком не зморгнув.

Тепер Четансапа підняв палицю… і жбурнув камінь. За індійським поняттям честі, він відмовився од зброї, якої позбувся під час поєдинку противник.

— Ган! Ган! — пролунало з щирим захопленням із купин чорноногих, що спостерігали за цією сценою.

Противники кинулись один на одного і почали боротись. Четансапа скоро помітив свою перевагу, бо ліва рука противника, вражена ударом приклада в бою біля ставу, ослабла. Дакота спробував повалити противника, але Гірський Грім утримався на ногах.

Різкі вигуки спостерігачів запалювали обох воїнів до боротьби. Та ось Чорний Сокіл з холодним жахом відчув, що сили зраджують його. З рани на грудях потекла кров. Руки його випустили ворога. Хитаючись, дакота відійшов назад і впав на коліна на мокру траву. Запаморочення пройшло, і перед очима знову прояснилось. Він зняв з пояса порожні шкіряні піхви для ножа, притис їх до рани і знову натягнув зверху ликову пов'язку. Тепер Чорний Сокіл був упевнений, що руйнуюча сили кровотеча припиниться. Він добре знав, що чорноногий міг би використати цей час, напасти на нього. Але сітсікау теж був червоношкірим. Поєдинок між червоношкірими людьми не схожий на півнячий бій. Тільки коли Чорний Сокіл підвівся, чорноногий напав на нього. Але Четансапі вдалося схопити правицю противника і вивихнути її, і тоді його кулак міцно влучив чорноногого. Гірський Грім важко звалився в траву й непорушно лишився лежати горілиць. Четансапа нахилився і торкнувся безпорадного ворога на знак своєї перемоги.

Небо сяяло блакиттю. Виблискувала росяна трава. Земля парувала, а вітер, повернувши на північ, приносив з собою свіжу прохолоду.

Четансапа вимогливо простягнув руку і одержав назад усю свою зброю і зброю переможеного. Тоді підійшов до сиваша, розв'язав пута на передніх ногах і, взявши за повід, привів гарцюючого коня на середину видолинка. Потім видав різкий переможний клич, і друзі підхопили його.

Четансапа пильно дивився на гурт чорноногих, і його погляд знову впав на ту дівчину, що тримала на колінах мертву дитину. Вона посунула застигле тіло хлопчика, що, певно, був такого ж віку, як і Гапеда, до однієї жінки і встала. Дівчина йшла легко, і травинки охоче схилялися під її ногами, а тоді, непошкоджені, знову піднімалися. Чорний Сокіл, що взагалі не звик звертати уваги на жінок, мимоволі чекав, поки дівчина не наблизилась до нього. Смуток вбив у ній почуття страху. Вона глянула на ворога і показала своєю тендітною рукою на бойову сокиру переможеного, яку переможець застромив навскоси за пояс. Насупивши брови, воїн намагався прочитати на обличчі цієї чужої дівчини, чого їй треба. Вона стояла зараз зовсім тихо, як билинка в безвітря. Четансапа вийняв з-за пояса здобуту зброю і подав дівчині.

Вона стала на коліна, поклала ліву руку з двома простягнутими пальцями на землю і з силою вдарила сокирою. Кров бризнула з руки. Вона підвелась із скаліченою рукою і віддала дакоті зброю. Спокійно, як прийшла, так і повернулася дівчина до своїх. Четансапа тепер знав, хто вона. Не хто інший, як Сітопанакі. Свій смуток, що брата її переможено, дівчина виявила так, як велів звичай її племені.

Бобер підступив до вождя чорноногих, що непорушно лежав на землі.

— Ти йому дозволиш померти серед своїх? — спитав він Чорного Сокола. — Здається, в ньому ще жевріє життя.

Він нахилився і доторкнувся до непритомного, очевидно, для того, щоб переконатись, чи вірне його припущення. Але тоді хтось зненацька міцно схопив його за руку, і коли він випростався, щоб вирватись, то зустрівся з палаючими від ненависті очима чорноногого воїна. І одразу ж обидва чоловіки зчепилися в запеклій боротьбі.

Четансапа збагнув, у чому справа. Чорноногий, мабуть, подумав, що Бобер хоче доторкнутись до його беззахисного вождя і нанести йому так званий «удар» — «соир» прикордонною мовою. Взагалі з цим були пов'язані особливі обставини. За стародавніми уявленнями, походження яких уже більше не було відоме навіть самим індійцям, дотик до загиблого вважався другою перемогою над ним. Під час кінних боїв степових племен кожна сторона намагалася ще раз «вдарити» списом полеглих або поранених суперників, а друзі докладали усі сили, щоб оборонити мертвого від цього дотику, і тоді боротьба з обох сторін ставала ще запеклішою. Червоношкірі чоловіки вбивали один одного наради безглуздих марних «подвигів слави». Чорноногі, певно, вирішили, що Бобер хоче нанести такий «удар», і тому відразу ж напали на нього. Четансапа нічого не міг пояснити сітсікау, бо вони не розуміли його мови, і зараз годі було сподіватись, що вони заспокояться і звернуть увагу на його знаки.

Новий бій був неминучий. Дакоти мали чисельну перевагу і були краще озброєні. Вчотирьох їм легко вдалося подолати трьох ще боєздатних сітсікау, обеззброїти їх і вв'язати. Але лише тоді, коли полонені вже лежали перед ними на траві, вони зрозуміли, що сталося під час бою: батько братів Круків лежав ниць з розтрощеним черепом. Сокира якогось сітсікау влучила в нього. Але Гірського Грома вже не було. Він скористався з цієї нагоди, щоб втекти, і здалека доносилось тупотіння його сірого Жеребця. Четансапа скочив на сиваша і погнався за втікачам: старий Крук довгий час був його товаришем по мисливству та бойовим братом; смерть цього чоловіка сповнила дакоту обуренням і люттю.

Втікач, здавалось, повернув на північ, його майже не було вже видно на пагористій місцевості. Четансапа, переслідуючи ворога, лише зрідка помічав то розмаяне на вітрі чорне волосся, то темну гриву сірого, крапчастого жеребця. Потім він вистрілив, сподіваючись, що обидва брати Круки біля коней почують його постріли і будуть насторожі.

У чорноногого був чудовий кінь. Раз у раз йому вдавалося уникнути переслідувача. Четансапа ввійшов у такий азарт, як мисливець, від якого тікає дичина, що її він уже вважав убитою. Він полював, забувши і про час, і про своїх супутників, і опам'ятався лише тоді, коли витратив усі патрони.

Сиваш його шкутильгав, а, поглянувши вгору, Чорний Сокіл побачив, що сонце, прагнучи спочинку, вже давно схилилося надвечір. Він спинився — навкруги тяглися нескінченні одноманітні пасма горбів. В роті йому пересохло, язик прилип до піднебіння. Чоло та шия були мокрі від поту, як і боки жеребця, що з тремтінням здіймались і опускались. Пов'язка сповзла з грудей. Важко дихаючи, Четансапа з напівзаплющеними очима безсило повис на коні. Зараз він ладен був вбити навіть дрозда за те, що той так легко і вільно виспівував свою вечірню пісню.

Добре, що ніхто не бачив його в такому стані. Він опанував собою і почав роздивлятися сліди ворога. Поміж травою була зрита свіжа земля. Безглуздо було б ще й далі їхати по цьому слідові — чорноногий втік.

Чорний Сокіл подався до ранкової стоянки на березі, де стерегли коней обидва брати Круки. Четансапа хотів сповістити їм про смерть їхнього батька.

Мовчки сприйняли брати звістку.

Разом з Чорним Соколом поїхали вони у видолинок, де відбувалася боротьба і де на них чекала решта супутників. Там же знайшли брати тіло свого загиблого батька. Вони підняли його, бо земля не повинна торкатись мертвого. Сини поклали на нього всю його зброю, загорнули небіжчика в ковдру і прив'язали до коня. Півколом сиділи жінки й діти чорноногих, безмовно і похмуро скорившись своїй долі.

Чорний Сокіл і Шеф де Лю оглянули прерію. Ніде не видно було нічого підозрілого. Тоді Четансапа оголосив, що, незважаючи на відсутність води, вони залишаться на ніч у видолинку. Річка була недалеко. Хто хотів, міг примести собі води у шкіряному мішку.

— Гірський Грім повернеться сюди, — звернувся Четансапа до своїх друзів. — Його жінки й діти у наших руках.

— Та не суши собі голови через того чорноногого, — промовив Бобер. — Обидві руки у нього скалічені. Поблизу немає ні його братів, ні батьків. Стерв'ятники все одно зжеруть його.

Четансапа на це не сказав нічого. Він ліг на луговий схил і втупився очима в сутінки наступаючої ночі. Інші теж мовчали, і в маленькому гурті запанував гнітючий, похмурий, як темрява, настрій.

Єдиним з усіх, хто ще думав про тілесні потреби, був Бобер. Він використав час, поки Четансапа марно переслідував ворога, і убив кілька лугових собачок. Нелегко було зловити цих маленьких вгодованих гризунів, що жили у лабіринті ходів під землею. І навіть коли вони виходили на пошуки їжі, то завжди були насторожі, і тільки-но один і них свистом подавав сигнал про небезпеку, як всі зараз же зникали у норах. Але Бобер перехитрив-таки кількох. Він здер шкуру з своєї здобичі і привів товстощоку вдову чорноногого, щоб довести справу до кінця. Жінка розшукала сухого гілля, яке тут взагалі важко було знайти, а тоді розіпнула на чотирьох вилоподібних палицях шкіряну ковдру і розпалила під нею вогонь. З-під ковдри дим розсіювався на всі боки, а вогонь було видно лише зблизька. Індійці часто користувалися цим запобіжним заходом для прикриття вогню, щоб маскуватися від розвідників. Коли тушки засмажились, Бобер розподілив їх. Найкращі дістались братам Крукам, а після них одержали свою пайку Четансапа і Шеф де Лю. Чапа, повечерявши останнім, простягнув ноги до вогню і з насолодою втішався теплом, якого був позбавлений протягом багатьох тижнів. Час від часу позирав він на свого худорлявого друга, але бачив, що той не має охоти розмовляти. На ньому, як на ватажкові маленького загону, лежала відповідальність за всіх, і він почував себе винним у смерті одного з найкращих людей Ведмежого братства.

Четансапа обіперся головою на руки і вдивлявся в світло й тіні місячної ночі. Йому видно було все як на долоні: місцевість, людей, тварин. Він навіть розрізняв кольори, так ясно світив з неба серп півмісяця. Кілька собак чорноногих злобно гарчало на койота, що, дзявкаючи, здалеку доводив свою хоробрість. Коні мостилися спати, тільки сиваш був ще голодний і пасся.

Чорний Сокіл чекав на вождя сітсікау. Він був переконаний, що чорноногий повернеться і спробує принаймні поговорити з своїми та дати їм деякі вказівки. Дакота помітив, що дівчина Сітопанакі відійшла в самий задній, найвіддаленіший від дакотів ряд своїх одноплемінників. Вона також сподівалася, що Гірський Грім прийде, і хотіла зробити усе, щоб братові легше було крадькома наблизитись до них. Поки місяць у небі, він не прийде. Але глибокої ночі, коли світило сховається, він, мабуть, наважиться підійти. Дівчина схилилася над мертвим хлопчиком, що лежав на її колінах. Вона могла б бути сестрою Уїнони.

Опівночі Бобер заступив на варті обох Круків. Молоді воїни прийшли і сіли біля коня, на якому лежав їх батько. Собаки чорноногих скрутилися і більше не брехали. Щільно збившись докупи, сиділи почіпки жінки й діти чорноногих, що з полону довгих ножів потрапили у полон до дакотів. Вони не наважувалися голосити над своїми померлими. Лише тихо линула похоронна пісня обох Круків.

У місячному сяйві Четансапа помітив чоловіка, що здалеку, з прерії, прямував до табору. Коли він зійшов на гребінь горба, його силует чітко вирізьбився на ясному тлі ночі, потім він знову зник у виярку. Спостерігач уже знав, що це за індієць. Він приклав до плеча рушницю. Чоловік у світлі місяця на невеликій відстані був гарною мішенню. Четансапа впізнав його.

Це прийшов Гірський Грім.

Він не ховався, тому Четансапа дав йому можливість підійти.

Собаки прокинулись і заскавчали. Вони почули хазяїна… В гурті жінок і дівчат, що, тісно збившись, сиділи купкою, пройшов рух, наче хвиля, яку збурив порив вітру. Але відразу ж після цього вони знову сіли покірно й байдуже, і тільки шепіт, яким вони заспокоювали розбуджених дітей, виказував, що вони не сплять.

Чорний Сокіл не рухався з місця. Він навіть і тоді не підвівся з трави, коли Гірський Грім ступив у видолинок. Ворог зупинився, немов очікуючи чогось.

«Хай собі стоїть і чекає», — подумав Четансапа.

Вночі Гірський Грім здавався ще вищим.

Скавучання собак перейшло в затихаючий дзявкіт. Чоловіки прокинулись і дивились на чужинця. Коні стривожились, підвели голови. Вгорі на вершині горба Четансапа побачив ствол рушниці, яку вартовий спрямував на вождя чорноногих.

Чорноногий стояв довго. І лише коли переконався, що ворог не вважає за потрібне вийти проти нього, зрушив з місця. Він обминув жінок і дітей, навіть не глянувши на них, і наблизився до зв'язаних воїнів. Тіла, обкручені ласо, лежали в траві між вогнищем і місцем, де заліг Четансапа. Дакота й голови не повернув, але очі його уважно стежили за кожним рухом ворога.

Гірський Грім зупинився. Вивихнутою рукою він подав і поїм знак. Шеф де Лю наставив револьвер.

Один хлопець з чорноногих устав і підійшов до вождя. Губи Гірського Грома заворушились; хлопець підвів очі, намагаючись зрозуміти його слова. Чорний Сокіл і сам не став, як це він може бездіяльно лежати і дозволяє робити таке. Все його тіло напружилось в якомусь непевному чеканні.

Вождь, мабуть, щось звелів малому сітсікау. Той заповз під ковдру, де дотлівав вогонь, і дістав пучок гілок. Потім роздмухав їх, і вони спалахнули червонуватим полум'ям. Гірський Грім тим часом сів, повернувшись спиною до обох полонених, а обличчям до Четансапи. Він поклав праву руку на ліву і застиг у цій позі зв'язаного, поки не прийшов хлопець і не поклав йому палаючі гілки на голі плечі.

Хлопець повернувся до жінок, а сітсікау непорушно сидів, начебто це не його власне тіло пік вогонь. Цим самим ній висловив чоловікам, які не розуміли його мови, що здасться в полон і хоче вмерти у муках смертю воїна. Тихо заспівав він свою похоронну пісню:

— Гі-є-гі-є-ге-і-йо…

Померти смертю, гідною вождя, — єдине, за що сітсікау був ще здатний боротись.

Четансапа подивився на вождя чорноногих. Ще восьмирічним хлопцем дакота, сидячи біля вогнища в наметі, клав собі на руку палаючі тріски, щоб навчитись зносити біль. Він зрозумів, що хоче витримати Гірський Грім. Жоден м'яз не здригнувся на обличчі цього чоловіка, шалена гордість якого долала виснаження і втому.

Четансапа підвівся і, поминувши зв'язаних воїнів, пішов до коней.

— Зараз ми поїдемо до Токай-іхто, — сказав він своїм товаришам. — Чого нам ще довше тут сидіти? Той, на кого ми чекали, з'явився. Чорноногих ми поженемо з собою. — Він сполошив жінок та дітей, і ті покірно підвелися.

Бобер зійшов з вершини горба і подав знак вдові чорноногого; вона загасила жар, зняла з вогнища ковдру і віднесла її до коня Бобра. Круки поклали полонених на коней і міцно прив'язали їх. З ніг коней зняли пута.

Гірський Грім стежив за лаштуванням в дорогу. Він устав і чекав, чи вб'є його дакота, чи зв'яже.

Але Четансапа вже сів на коня. Проїжджаючи повз свого противника, що був переможений і, однак, нескорений, він кивком звелів йому іти. І чужий вождь побрів за жінками та дітьми, його висока постать видавалася над ними усіма. Чорний Сокіл їхав ступою позаду ворога. Воїни його тримались праворуч і ліворуч, щоб наглядати за полоненими. Старший Крук вів на поводі коня, що ніс свого мертвого хазяїна. Дівчина Сітопанакі взяла на плечі тіло хлопця, з яким не хотіла розлучатись, і, зігнувшись під його вагою, йшла попереду своїх.

Невеличка юрба, перетнувши луки, натрапила на слід валки Ведмежого братства, що виразно тягся у місячному сяйві вверх по річці. Навіть великий дощ не зміг цілком зрівняти слід, і Четансапа пішов по ньому разом з друзями і полоненими. Те, що Токай-іхто повернув на захід, не віщувало нічого доброго. Він, певно, не вважав за можливе пробитись у північному напрямку.

Мовчки рухалися цілу довгу ніч, аж поки не зазоріло на світ. А коли зійшло сонце і сліди над річкою привели до колишнього місця привалу тих, що йшли попереду, Четансапа вперше наказав зупинитись. Відпочинок тривав лише кілька годин. Хоч тепло паркого весняного дня швидко втомлювало, люди вирушили в дорогу і потяглися далі вздовж бурхливої річки. Вкриті травою пагорби уже зазеленіли гостряками молодих стеблин, і під сонцем та дощем з явилися перші квіти. Все ще пахло вологою, і важко дихалось в повітрі, сповненому шумуванням пробуджених сил природи.

Шунктокеча дав дівчині, що несла мертвого хлопця, одну з військових ковдр, захоплених у таборі біля високої тополі. Тіло загорнули в ковдру, і товстощока, кремезна вдова допомагала молодій індіанці нести покійника. Не зупиняючись, година за годиною йшли жінки і діти, як здавна звикли, а дакоти байдуже їхали ступою слідом за ними.

Четансапа чекав, що його противник звалиться, але полонений, відчуваючи на собі пильний погляд ворога, стійко тримався на ногах.

Від початку походу Чорний Сокіл та його друзі навряд чи обмінялися хоч одним словом. Але Бобер кінець кінцем не витримав.

— Навіщо тобі так багато жінок? — спитав він і, коли Чорний Сокіл нічого не відповів, додав — Не думай, що я знову сімох з них візьму до свого намету, можеш усіх залишити собі. Чого ти не покинув їх там, де вони були?

— То що ж їм, з голоду помирати? Адже у них немає тепер ні воїнів, ні зброї.

Бобер здивовано глипнув збоку на друга.

— Ну… коли ти такої думки…

Чорний Сокіл уперто дивився перед собою. Він бачив, що Боброві вже давно кортить заговорити з ним про це, і злостився на нього, перш ніж той вимовив ці слова.

Дакоти по черзі відправлялися в розвідку. Старший Крук, повернувшись по обіді після такого виїзду, повідомив, Що зустрів дозорця Токай-іхто і що табір знаходиться на відстані кількох годин ходьби.

Надвечір підійшли до табору. Розвідник уже, напевне, повідомив про наближення воїнів, про смерть старого Крука і захоплення в полон чорноногих. Про перемогу Чорного Сокола та його людей над Роучем і Шонкою вже знали у братстві давно, бо коней і мулів ворожого загону пригнали іуди напередодні.

Вже двигтіла земля під копитами мустангів, та вітальні вигуки дзвінких хлоп'ячих голосів перекрили і цей усе наростаючий_тупіт копит і зловісне бушування річки:

— Гі-є-ге! Гі-є-ге!

Показалися бронзовошкірі хлопці. Вони скакали на трофейних конях. Між юними вершниками з гавкотом стрибало кілька вовкодавів. Хлопці рвонули коней вгору, круто повернули і, оточивши воїнів та полонених, попрямували з ними вгору уздовж річки в захований виярок, у якому рангом перед очима прибулих з'явилися намети.

Ось де стоять вони, рідні тіпі, домівка людей без батьківщини. У променях вечірнього сонця соковитими барвами виблискували на шкіряних стінах захисні магічні знаки. День видався теплий, тому жінки й дівчата відчепили од кілочків шкіряні запони й позакидали їх наверх. Вже воїнам було видно ковдри й хутра, миски й горщики. Недалеко від табору Чорний Сокіл зупинив жеребця. Його погляд ковзнув по розмальованому блискавками і зміями наметі чаклуна. З намету вийшов Гавандшіта. Чорний Сокіл і його люди зіскочили з коней і пішли назустріч сивоволосому чаклунові. Вони коротко повідомили його про те, що сталося, і показали на мертвого Крука й полонених.

— За смерть мстяться смертю, — жорстоко промовив старий чаклун і, витягнувши ножа, встромив у серце одному з трьох зв'язаних чорноногих. Убитий повалився на траву.

— Він належить братам Крукам, — вирікав далі нещадно Гавандшіта, — він, його скальп і його зброя. Його скальп і зброя повинні супроводити старого Крука у вічні мисливські угіддя. Ви дасте їх загиблому воїнові з собою.

Четансапа мовчки подав обом Крукам зброю, що належала вбитому чорноногому. Брати взяли її і понесли мертвого батька та вбитого Гавандшітою сітсікау до свого намету. Глухо зазвучав похоронний спів над загиблим Круком, за якого хоч і помстились, але не могли вже повернути до життя.

— Мустанги й мули Роуча та Шонки належать Ведмежому братству, і рада розподілить їх між наметами, — таким було рішення Гавандшіти, старійшини, відносно здобичі. — Живі чорноногі належать тобі, Четансапо, з усім їхнім майном, і ти можеш з ними робити, що хочеш.

— Я покажу полонених Токай-іхто, — коротко відповів Чорний Сокіл. При цьому він глянув на намет вождя, що, як і раніше, був збудований з соснових жердин Чорних гір. Намет стояв відкритий і порожній, бо вождь ще не прийшов з походу проти ворога, що наступав з півночі. — Як тільки Токай-іхто повернеться, — додав Чорний Сокіл.

Потім він розподілив жінок та дітей чорноногих між наметами, де потрібні були робочі руки, а небоєздатного Гірського Грома і ще двох зв'язаних бранців звелів привести у своє тіпі.

Переможці дакоти зібралися навколо ватажка. Він запросив їх, як і годилось, на вечерю.

Шунктокеча — Шеф де Лю, — що не мав ще власного намету, пішов з Чорним Соколом у його житло. Чоловіки жиром зняли з себе бруд. Четансапа звелів дбайливій Монгшонгші замінити новими скривавлені пов'язки, що сповзли з його рани. Грозова Хмара була в тіпі і допомагала по господарству. Вона розстелила рогожі і розставила на них миски. Монгшонгша розділила шматок бізонячого ребра. Її плечі розправились, і, радіючи поверненню чоловіка, вона ніби помолодшала і покращала.

Гапеда й Часке теж давно вже повернулися з вигону, де після вдалої операції Четансапи знову паслося багато копей та мулів. З своїх місць дивились вони, не зводячи очей, на полонених чорноногих. Обоє зв'язані ласо чоловіки і Гірський Грім знаходилися в наметі. Але та дівчина і вдова, що несли мертвого хлопчика, все ще тихо стояли перед входом. Монгшонгша вийшла, щоб допомогти їм. Вона дала жінкам міцні вилоподібні палиці, на які вони почепили ковдру, в котру був загорнутий небіжчик. Так він висів на ношах, не торкаючись землі. Жінку здивувало те, що й ворожі чужинці шанують їхні звичаї і вдачу, і вона вже привітніше іапросила їх увійти до намету. На знак Монгшонгші полонянки сіли осторонь від зв'язаних воїнів і свого вождя, що стояв з непорушно-застиглим поглядом.

Прибули гості Четансапи. Вони зустрілися надворі й увійшли до намету всі гуртом, щоб сісти біля гостинних мисок.

І Огітіка, сусідський собака, забіг до намету. Однак, на загальне здивування, він відмовився од кістки, якою його хотів почастувати Шеф де Лю і обережними кроками підійшов до Гірського Грома. Вождь не сідав у наметі ворога, випроставшись, стояв він біля стіни. Собака обнюхав його і, ніби очікуючи чогось, загавкав. Чоловіки стежили за поведінкою тварини.

— Ніби він його вже знає, — здивовано промовив Бобер.

Огітіка нашорошив вуха і відійшов од полоненого. Тоді зненацька прожогом кинувся з намету і, витягнувши шию, понісся з табору — тільки спина його гойдалась та миготіли ноги. Майже у той самий час чоловіки зачули здалеку клич; це дозорці вітали воїнів, що поверталися додому.

Чоловіки не мали анінайменшого сумніву, що це сам Токай-іхто з своїм загоном. Він наближався до табору із заходу, хоча повинен був шукати ворогів на півночі. І, мабуть, небезпідставно: так і пташка, повертаючись додому, не летить у своє заховане гніздо прямим шляхом.

Четансапа та його друзі зустріли вождя і бойових товаришів на березі. Здавалося, не бракувало жодного воїна, и також не було видно ні крові, ні ран.

Повільно пройшов Токай-іхто з друзями повз ряди наметів. Чоловіки на ходу обмінялися першими короткими повідомленнями.

— Може, Четансапа зайде до мого тіпі й доповість про все? — спитав вождь.

— Як тільки ти попоїси.

Чоловіки ненадовго попрощалися. Шеф де Лю і Бобер лишилися з Чорним Соколом в його житлі. Але незабаром зібралося більше коло друзів, бо із загону Токай-іхто раптом завітали воїни, що належали до союзу Червоного Оленя, і почали набивати люльки в наметі свого ватажка Четансапи.

— А що ви робили, поки ми відбивали коней у Роуча і Шонки? — почав Четансапа розпитувати одного літнього чоловіка. — Чи не порозбігалися довгі ножі од ваших страшних вигуків? По вас щось не видно, щоб ви билися!

— Бо цього й не було. Для нас це таємниця, якої ми не можемо розгадати. Довгі ножі виступили з Північного форту, а тоді несподівано поскакали геть.

Бобер уважно прислухався.

— Куди ж вони поїхали?

— На північний схід, наче хотіли повернутися до річки Жовтого Каменя. Ми сховалися між горбами, щоб напасти на них, перш ніж вони отямляться, але вони поїхали, і ми їх не наздоганяли. Наші розвідники ідуть по їхньому сліду.

— Яка блискавка вразила мозок цих койотів? Літній воїн, на ім'я Чотаика, усміхнувся.

— Блискавка мала довгі ноги і бігла, мов антилопа. Ми хотіли її зловити, але вона вислизнула з наших рук, як нестримний вітер.

— Татокано! Татокано! — Бобер заплескав себе по колінах.

— Татокано? Звідки, ж це тобі відомо? Ми не могли? Його впізнати, але справді… ніхто не бігає так швидко, як цей койот, що тепер служить Кривавому Томагавку і Шонці.

— Це був він! — Бобер зірвався з місця. — Татокано врятував нас! То знайте ж! Ми відпустили його і сказали, щоб він побіг через річку Жовтого Каменя до білих людей і служив їм до першого дня нового місяця. Тоді він може їх покинути і повернутись через Міні-Сосе до нас та одружитись з дівчиною Медовою Квіткою. Його уніформу я забрав з собою — тому він обов'язково прийде! А уатшітшун цей дурень запевнив, що ми поїдемо на схід до великого форту, бо я йому так сказав.

Чорний Сокіл провів рукою по волоссі Воїни, що повернулися з Токай-іхто, були дуже здивовані з того, що почули уривками, але ще не могли збагнути в'язку подій. Тоді Бобер докладно розповів їм про все, викликавши загальне схвалення і веселощі.

— Ти з певним правом носиш ім'я Хитрого, — промовили чоловіки. — Ти врятував нас від запеклого бою. Ми були між двома вогнями, але Четансапа і Бобер загасили їх. Довгий ніж Роуч сидить із Шонкою біля ставу по той бік льодяного потоку, а інші поїхали туди, де їм не знайти нас. Але довгі ножі з Північного форту, обдурені хитрощами Бобра, мабуть, скоро повернуться. Бо їх веде… — Чоловік запнувся на півслові.

— Хто веде їх? — спитав Чорний Сокіл.

— Ви всі знаєте його. Той, з рудим волоссям і жовтими зубами. Токай-іхто бачив його.

Чоловіки якусь мить помовчали.

— І не посмів убити, щоб вас не викрити?

— Так воно вже склалось.

Воїни посмоктували люльки.

— Якщо він тут, то не обійдеться без гарячої сутички, перш ніж ми перейдемо через Міні-Сосе, — сказав Чорний Сокіл.

Бобер заворушив пальцями на ногах.

— Чи ще далеко до Мулистої води?

Мисливські угіддя Ведмежого братства були розташовані на південному кордоні країни дакотів, і воїни не знали північних прерій.

— Три-чотири дні ходьби, — докинув літній чоловік з орлиним пером. — Нам лишилося перетнути горби, а потім перейти рівнину, де зовсім ніде сховатись.

— А тоді через Мулисту воду, де тепер тане лід, — продовжував Бобер. — Ось погляньте на річку Жовтого Каменя; там, угорі, на Міні-Сосе, теж не краще. Певно, крига зійде, поки ми дістанемося туди, і вода затопить берег.

— Тоді ти звелиш гребти отій вдові чорноногого, — промовив Четансапа.

— Авжеж, ти зможеш це зробити і тоді побачиш, чи інша до чого-небудь здатна, — втрутився Шеф де Лю. — Але що ви робитимете з цими зв'язаними чорноногими воїнами, коли ми вирушимо далі? Певно, Токай-іхто недовго дозволить нам байдикувати і курити люльку!

Всі помітили, що Четансапа був неприємно вражений, коли мова зайшла про чорноногих. Він підвівся.

— Куріть та простягніть ноги, поки знову не доведеться сідати на коней! — запропонував він гостям. — А я тим часом піду до вождя, розповім йому про все і послухаю, що він накаже.

Чорний Сокіл пішов.

Коли він виходив з намету, небо було ще ясне, але розжарена сонячна куля саме зникла за порослими травою західними горбами, і вечірні тіні лягли на виярок і табір. З намету чаклуна Гавандшіти линули моторошні — звуки. Старий розмовляв з духами. Тіпі Токай-іхто стояло трохи далі. Стіни його зараз були зовсім спущені й не пропускали всередину жодного погляду. Перед входом сидів Огітіка і довгим червоним язиком лизав чорну шерсть.

Воїн, просунувши свій худорлявий тулуб крізь проріз у наметі, опинився в цілковитій темряві. Раптом він відчув, що зайшов невчасно, але зараз уже пізно було відступати. Він опустив за собою шкіряну запону і зупинився, поки тінь перед його очима не перетворилась у постать і він не впізнав Токай-іхто.

Вождь стояв за погаслим вогнищем. Його вигляд здивував Четансапу. Він, здавалося, і не підводився, і не збирався сідати; по його оберненій до вогнища постаті не можна було також сказати, що він, ходячи туди й сюди по намету, враз зупинився. Вождь прибрав позу людини, що розмовляє з кимсь візаві, але проти нього нікого не було. Лише у глибині намету сиділи мовчазні Уїнона та Унтшіда. Біля ніг дівчини лежало буре ведмежа.

Чорного Сокола вразив відчужений, дивний погляд Токай-іхто. Воїн лиш один-єдиний раз бачив такі мінливі вогники в очах вождя. Це було тоді, коли вбивця Маттотаупи увійшов до намету сина. Тепер знову оцей сповнений гніву погляд, але він одразу ж згас, коли Токай-іхто, затамувавши свої почуття, із звичною ввічливістю пішов назустріч гостеві.

Він запропонував Четансапі сісти на ковдрах, але воїн попросив дозволу стоячи коротко доповісти про все.

З глибокою увагою, не перебиваючи ніякими запитаннями, вождь також стоячи вислухав повідомлення. Коли Четансапа закінчив, запала мовчанка.

Жодного слова не було промовлено про великий успіх Четансапи і жодного про помилки, яких він допустився. Жодного слова про смерть старого Крука.

Четансапа заходив туди й сюди по намету. Чи можна йому йти? Мовчання Токай-іхто гнітило його. Чорному Соколові було б легше, коли б Токай-іхто розгнівався.

— Коли ми вирушаємо? — хрипко запитав він вождя.

— Сьогодні вночі. Ми мусимо використати час, поки вороги йдуть по невірному сліду.

— Може, ти поглянеш перед цим на тих трьох полонених чорноногих, чи накажеш, щоб я їх зараз же вбив?

— Мій брат полонив цих воїнів. Він може з ними зробити, що йому забагнеться. Так само вирішив і Гавандшіта.

Четансапа міцно стиснув губи. Він сподівався, що його звільнять від вирішення долі полонених.

— Вони тягар для нас, — сказав він холодно. — Я їх зараз же вб'ю, коли ти вважаєш це за справедливе. Нам нема коли святкувати перемогу. Їхні скальпи ми можемо взяти і собою, а наші родичі, ассінібойни, з радістю приймуть нас на своїх мисливських угіддях, якщо ми принесемо їм шкіру і голови Гірського Грома і скажемо, що наші вуха чули його похоронну пісню. Цим ми заживемо собі доброї слави, — закінчив Чорний Сокіл з дивною упертістю. Адже він був хоробрий.

— Так. Більше Четансапа не має нічого мені сказати?

Сухорлявий намагався уникнути погляду вождя. Він соромився своїх нових думок, немов хлопча.

— Це було вночі, — стиха заговорив він, ходячи по намету. — Я чекав Гірського Грома і замислився: думки роєм завертілися в моїй голові. Я бачив довгих ножів, що напали на цих чорноногих і загрожували нам. Я не зв'язав його, сина Палаючої Води, і жінок та дітей його племені забрав а собою. Але, коли ти хочеш щоб я їх убив, я зроблю це.

— А коли я не хочу їх убивати?

Четансапа мовчав.

— Коли я не хочу вбивати чорноногого, — повторив Токай-іхто повільно, — то Чорний Сокіл готовий чоловікові, з яким бився, подати руку, як брат?

— Так, він не гірший за мене. Але тоді ми змушені будемо по той бік Міні-Сосе жити з чорноногими і вбивати наших братів, ассінібойнів?

— Ні, так ми не будемо чинити. Рука Токай-іхто не вбиватиме червоношкірих, крім тих, що зрадили нас і служать нашим ворогам за десять доларів на місяць. Я понесу люльку миру від вождів чорноногих до вождів ассінібойнів.

Четансапа глянув на Токай-іхто, його постать в темряві намету, не освітленого вогнищем, розпливалась у невиразну тінь.

— Ти зможеш зробити це, Токай-іхто. Чи давно вже твої думки пішли таким шляхом?

— Так. Але ти перша людина, яку я зустрів на цьому шляху.

Друзі подали один одному руку. Вони вийшли з намету і попрямували в місячному сяйві наступаючої ночі до тіпі Чорного Сокола. Нічний вітер погойдував трави і злегенька хитав ноші, в яких лежав мертвий хлопчик.

Токай-іхто на мить затримався перед маленькою труною з вовняної ковдри.

— Хто це?

— Не знаю. Якийсь хлопчик, мабуть, брат Гірського Грома і тієї дівчини, що не спускала очей з тіла покійника.

— Ти маєш на увазі Сітопанакі?

Обидва чоловіки зупинилися перед наметом.

— Еге ж, так, здається, називають оповіді її ім'я. Це правда, що Токай-іхто знає її?

— Я жив у наметі Палаючої Води і з Гірським Громом пройшов крізь сонячний танець у той день, коли ми в ним побратались, його сестра була тоді дитиною, а маленького брата мати ще носила на спині. Відтоді минуло шість великих сонць.

Вождь урвав мову, збираючись увійти до намету. Стіни, все ще були підняті, і місячне світло безперешкодно лилося між жердинами на долівку. Гості підвелися; вони, здавалося, не розмовляли між собою. Токай-іхто привітався і підійшов до Гірського Грома. Як скам'янілий, чужий вождь усе Ще стояв у глибині великого тіпі. Його обличчя було сховане в тіні, що падала від стін намету; від ран його тхнуло.

Навряд чи він взагалі ще здатний був помічати щось з того, що діялося навколо.

Токай-іхто взяв обома руками вивихнуту правицю полоненого, повернув її дужим ривком і у вірному положенні вправив назад у суглоб. Полонений не чинив опору.

Токай-іхто глянув йому просто у вічі: обидва вожді були майже однакові на зріст.

— Чи пам'ятає ще мій брат Гірський Грім Гаррі, сина Маттотаупи? — запитав дакота мовою чорноногих.

Чужинець прокинувся від заціпеніння.

— Хуг, так! Це ти?!

— То нехай мій брат дозволить перев'язати йому рани. А тоді вже ми поговоримо.

Полонений завагався.

— Ні, — нарешті сказав він. — Ці рани кровоточитимуть доти, поки мої воїни лежатимуть зв'язані.

Токай-іхто мовчки нахилився до обох чоловіків, що лежали на долівці, і розв'язав ремені.

Тоді кивнув жінкам. Сітопанакі і Монгшонгша підійшли, щоб перев'язати рани звільнених воїнів і дати їм води.

Вождь дакотів тим часом наблизився до Четансапи та його гостей, що стоячи спостерігали дивну сцену. Оскільки нони не розуміли мови чорноногих, Токай-іхто коротко пояснив їм, про що йшла мова. Помітивши, що жінки вже упорались з своїм завданням біля чорноногих і відійшли у глиб намету, він знову звернувся до Гірського І'рома:

— Я прошу сина Палаючої Води до мого намету. Токай-іхто разом з чорноногим вийшов з тіпі й запропонував лише Четансапі та делаварові йти з ними.

Коли воїни увійшли до намету, господар звелів Уїноні та Унтщіді підняти стіни. Адже вогню не можна було розпалити, а вже зовсім стемніло.

Тепер місячне проміння освітлювало намет, і четверо чоловіків, що сиділи навпроти, могли розпізнати один одного. Токай-іхто чекав. Він бачив, як Четансапа і Гірський Грім перекинулись поглядами. Спотворена рубцями голова Четансапи здавалась у темряві ще гострішою і вужчою. Схудле обличчя чорноногого не вражало ані правильністю рис, ані вродою, але було якесь незвичайне, а гарне чоло свідчило про великий розум.

— Гірський Грім може запитувати, — почав розмову вождь дакотів. — Він дістане відповідь з моїх уст.

Коли Токай-іхто звернувся до чорноногого, той звів на нього погляд.

— Я радий, що знову бачу свого брата Гаррі, — сказав пін. — Язики наших чоловіків не втомлювалися розповідати про його подвиги. І ми від літа до літа чекали, що він знову повернеться до нас, але я бачу, що Гаррі, син Маттотаупи, пішов до наметів племені дакоти.

Гірський Грім говорив розважливо й спокійно, проте Токай-іхто відчув у його останніх словах запитливий докір.

Чорноногий ось уже шість великих сонць і гадки іншої не мав, як те, що вигнанці Маттотаупа і його син палали помстою до власного племені. Тепер він змушений був повірити, що Токай-іхто зрадив справу свого батька і повернувся до дакотів.

Поки Токай-іхто знайшов у собі силу відповісти, підійшов Огітіка і ліг на ковдру між обома чоловіками. Нашорошивши вуха, дивився він на чужинця. Той свиснув.

— Не забув ти ще його? — спитав Токай-іхто.

— Ні. — Чорноногий погладив уже здоровою правого рукою чорну шерсть собаки. — Коли я дав тобі його, він був малий і, мабуть, ще не їв м'яса. Це було в той день, коли ми разом пройшли крізь сонячний танець і стали кревними братами.

— Це так. Відтоді він став дужим і боровся за мене. Дивлячись на нього, я згадую про Гірського Грома.

— Я теж хотів би боротися за тебе, — сказав Гірський Грім, не приймаючи руки із спини собаки.

Токай-іхто поглянув у нічну темряву.

— З того часу сталось багато дечого, чого ти не знаєш, мій брате: Маттотаупи більш немає серед живих.

— Що ти кажеш! Він помер від руки ворога?

— Його вбив той, кого називають Червоний Лис.

— Я не знаю його. Це вождь дакотів?

— Він — біла людина.

Гірський Грім забрав руку з спини собаки.

— Біла людина? Є така біла людина, яку називають цим ім'ям, так, я чув про нього. Він, певно, великий воїн. Маттотаупа називав його в наших наметах братом.

— Так, він бувшим.

Чорноногий довго дивився на Токай-іхто, не наважуючись розпитувати далі.

— Я син зрадника, — поволі промовив вождь дакотів. — Маттотаупа був винний.

Чорноногий трохи помовчав, а тоді сказав:

— Він не знав про це. Він був сміливий і правдивий. Певно, на нього було наслано чари.

— Так, чари Червоного Лиса, що жили у келиху таємничої води. Тоді Маттотаупа, мій батько, виказав таємницю жовтого золота, і до нас прийшли білі люди, щоб забрати його. Вони захопили наші угіддя, а чоловіків дакотів з жінками та дітьми загнали на злиденні землі. Я втік з воїнами Ведмежого братства, і уатшітшун переслідують нас.

— То йди до нашого намету: мій батько з радістю прийме тебе! Справді! — Гірський Грім заговорив швидко, в голосі його відчувалося сильне хвилювання. — Прошу тебе, забери з собою наших жінок і дітей. Батько мій буде вдячний тобі за це, і ти станеш його сином. Так буде краще, бо я… — Сітсікау затнувся. — Я не можу повернутись.

— Чому?

Чорноногий не відповів. Його обличчя знову набрало суворого виразу, і він глянув на Четансапу. Токай-іхто також обернувся до свого воїна.

— Чи віддаси ти моєму братові зброю?

Чорний Сокіл підвівся і пішов, аби принести з свого намету здобуті ним трофеї. Повернувшись, він поклав перед Гірським Громом його зброю.

— Четансапа, син Сонячного Дощу, просив мене сказати тобі, що він хоче бути твоїм братом, — пояснив Токай-іхто чорноногому. — Наші руки не вб'ють більше жодного червоношкірого чоловіка.

Рука сина вождя сіпнулася і судорожно стислася в повітрі, перш ніж він взяв зброю, яку втратив в бою.

— Наші вороги недалеко, — вів далі Токай-іхто, — і ними командує вбивця Маттотаупи. Ти сказав, що хочеш битися за мене?

— Так, — відповів сітсікау і, не кваплячись, стриманим, ніби скованим рухом узяв зброю.

— Гаразд, — промовив Токай-іхто, — сокиру закопано, і люлька миру піде з уст до уст. — Вождь відкритим поглядом подивився на Гірського Грома, а тоді на Четансапу. — Чорний Сокіл тричі переміг. Він перехитрив довгого ножа Роуча, він довів чоловікам чорноногих, що воїн дакотів уміє тримати в руках зброю, і він переміг сам себе, давши згоду на те, щоб Гірський Грім став нашим братом. Його останній подвиг — найбільший, бо він подає нам приклад, за яким сини наші можуть почати нове життя. Чоловіки дакотів завжди з гордістю називатимуть ім'я Четансапи, і дух старого Крука теж примириться з цим. Його кров і кров принесеного в жертву помсті воїна сітсікау повинна бути останньою, що пролилася між Ведмежим братством і його червоношкірими братами. Хуг.

Воїн мовчки подякував вождеві.

Уїнона принесла священну люльку, і Токай-іхто шанобливо набив її. Потім запалив, і вона в цілковитому мовчанні почала переходити з рота до рота. Чотири чоловіки, які курили її, репрезентували собою три племені, могутніх і гордих за часів свободи великого краю: делазарів — з берега, де сходить сонце, дакотів — з прерій вечірнього сонця та сітсікау — з країни північного вітру.

Уїнона сховала люльку, і Гірський Грім почав розповідь, на яку чекали дакоти.

— Вас прогнали з ваших мисливських угідь, — сказав чорноногий, — а нас проганяють з наших. Білі люди вже й для нас, чорноногих, відміряли резервацію.

— І ви згодні піти туди? — стримано спитав Токай-іхто.

— Наші вожді й старійшини згодні, але нам, молодим, не до вподоби таке рішення ради. Тому я й вирушив на пошуки інших мисливських угідь.

Четансапа уривчасто й гірко розсміявся.

— Ви тікаєте до нас, а ми до вас. Кінець кінцем, жоден з індійців не сховається від довгих ножів. Марні зусилля. Чи не краще перебити якнайбільше довгих ножів і самим загинути у бою? Та це ми могли б зробити ще на Білій річці. Хіба я тоді не говорив про це, Токай-іхто?

— Так, ти казав мені про це, і порада твоя тоді була така ж погана, як і сьогодні.

— Ти знаєш якийсь інший вихід?

— Так. Великий розбійник з Вашінгтона тримає воїнів дакотів у резервації під вартою. Їх багато, і він боїться їх, поки вони на волі, навіть без зброї. Велика Мати, що править білими людьми по той бік моря, в Канаді (Токай-іхто мав на увазі англійську королеву), теж боїться могутніх племен сітсікау та ассінібойнів і хоче переловити їх, мов мустангів у загороду. А у Ведмежому братстві воїнів небагато. Велика Мати не знає нас і зовсім не помітить нашого зникнення. І коли кілька невідомих червоношкірих за добру пригорщу золота захочуть відкупити шматок пограбованої в них же землі, білі люди дадуть їм цю землю. Чи пригадуєш ти, Четансапо, про що ми з тобою говорили у моєму наметі отоді вночі, коли Моніто хотів дізнатися від нас про таємницю золота? Я син Маттотаупи. І ось тепер настав час за золото Маттотаупи виміняти шматок землі.

— Стільки землі, що ми зможемо на ній полювати? — спитав Четансапа недовірливо.

— Ні. Але стільки, що зможемо розводити рябих бізонів і вирощувати хліб.

— Як жінки і уатшітшун.

— Як батьки наших батьків і наші брати у Міннесоті. Нехай тобі Гавандшіта розповість про таємниці наших предків, що сіяли на родючій землі маїс та тютюн і навіть навчили білих людей розводити ці рослини. Як заповідали нам наші предки, ми будемо працювати і жити справедливіше, ніж білі. Подивись білим людям у вічі, в їхньому погляді таїться щось підступне, а в тому, що вони роблять, живе злий дух. Вони винищують ліс, вбивають тварин, кривдять нас і одне одного. Ми переможемо їх і без зброї. Всі чоловіки, якщо вони спільно працюють, спільно живуть і хочуть підтримувати мир.

— Мир? — Четансапа здивовано глянув на вождя. — Боротьбу проти уатшітшун ти теж вважаєш несправедливою?.

— Мені здається, що Четансапа і Гірський Грім уже й самі зрозуміли, якою великою помилкою була боротьба між хоробрими і справедливими червоношкірими. Але є також і білі люди, що хочуть іти разом з нами нашим шляхом. Як, наприклад, Адамс.

Гірський Грім дуже уважно слухав цю розмову і собі втрутився в неї:

— Токай-іхто говорить те, що говорив нам один з наших чаклунів. Він знайшов щось на землях резервацій, де ми повинні були оселитися. Це те, чим білі люди рухають свого вогненного коня, та багато інших таємниць. Воно називається вугілля. Чаклун хоче навчити нас добувати його. А білі люди не хочуть нам допомогти у цій роботі, та й ми не чекаємо на їхню поміч. Але наш чаклун уже винайшов два знаряддя. Я досі зневажав цю роботу і говорив чаклунові такі ж слова, які сказав Четансапа Токай-іхто. Але тепер я розумію його. Я хочу повернутись до свого племені і допомогти йому використовувати чорну таємницю та обробляти поле. Чи повернеться і Токай-іхто з Ведмежим братством до дакотів на Білій річці?

— Ні. Між чоловіками сітсікау панує єдність, якщо не брати до уваги кількох молодих воїнів, котрі не згодились і радою «старійшин. Сітсікау не вели ніякої війни. Їх найкращі чоловіки живуть і міркують тверезо. А дакоти вели війну, втратили своїх кращих воїнів і ненавидять одне одного, як голодні пси. Не тільки уатшітшун переслідували Ведмеже братство на Білій річці. Їхні червоношкірі брати і сестри також зраджують та зневажають їх. Тому ми мусили піти звідти до того часу, поки наші брати на Білій річці зрозуміють нас і ми зможемо передати їм наш досвід. А поки що ми житимемо разом з хоробрими сітсікау, ассінібойнами з племені сіу і дакотами на річці Сурі. Ми там теж будемо серед червоношкірих братів і сестер. Чоловіки погодились без вагань.

— Гавандшіта знає твою думку? — після короткої паузи запитав Четансапа вождя.

Токай-іхто напружив слух, прислухався. З намету чаклуна крізь важкі запони все ще линув якийсь невиразний гул.

— Гавандшіта ще не знає моєї думки, — відказав молодий вождь.

— Стережись його, Токай-іхто. Він іншої думки, ніж жрець чорноногих. Він сказав «так» про наш великий похід, але він скаже «ні», коли ми захочемо навчитись того, що вміють уатшітшун. Гавандшіта ніколи не був тобі другом.

— Я знаю.

Четансапа і делавар попрощалися.

— Опівночі ми вирушаємо, — попередив їх вождь. — А тим часом відпочиньмо.

Гості пішли.

Токай-іхто і Гірський Грім лягли на бізонячі шкури. Підійшов Огітіка і, перш ніж скрутитися в головах хазяїна, полизав чужинцеві руку.

Стін намету не опускали. Вітер надворі сильніше заколихав трави. Ревіння річки виповнило місячну ніч. Чути було тріск льоду; він мерехтів у тьмяному світлі серед брудних хвиль, що виривалися з росколин крижаних брил. Коні полишили берег і паслись біля наметів. З темряви виринули мовчазні людські постаті з похиленими головами. То вийшли з тіпі сини старого Крука та їхня мати. До них приєдналися Сітопанакі і вдова чорноногого, та, що допомагала дівчині нести мертвого брата. Тихо й моторошно, година за годиною, линуло в пітьмі голосіння за небіжчиками.

Коли місяць та зорі помандрували по небу і вже перейшло за північ, табір зник.

А далеко на північному сході ще довго тяглася валка нав'ючених тварин. Жінки й діти сиділи на конях та мулах позаду схрещених гостряків жердин, кінці яких обабіч волочилися по землі, а до середини були прилаштовані корзини і ковдри з майном. Перед валкою гасав на мустангах загін молодих воїнів, у хвості бігла риссю зграя собак. Коней тепер не бракувало, і ноша їхня була легка; валка швидко рухалася вперед порослою травами долиною. З вершин пагорбів лунали сигнали розвідників — совиний крик і дзявкіт койотів. Шлях поки що був вільний.

«ВИ НЕ СМІЄТЕ ВМЕРТИ!»

Цілу ніч дув південний вітер. Діти прерій вдихали свіжість талих вод, що збігали з гір, і напоєний вологою дух затоплених луків. По небу плили хмари, але зійшов місяць і розігнав чорні клапті. У височині замерехтів Чумацький Шлях, далекий і чистий.

Коли місяць зблід і почало світати, вітер ущух. Мертва тиша повисла над землею в непорушному повітрі, навіть пташки не співали. На східному обрії зажеврілось небо. Валка зупинилася, і Гавандшіта на очах у всіх підніс вгору священну люльку, його слова губились у ранковій тиші. Це були ті самі слова, що їх чоловіки дакотів промовляли щоразу, коли сходило сонце: «…І ми дякуємо тобі, священний незнайомцю, що ти нас вів, і просимо тебе, щоб ти й надалі вів нас і послав нам їжу та мир.

Священна люлька опустилась донизу.

Чоловіки й жінки позлазили з коней на короткий перепочинок.

Коні, такі схудлі, що аж ребра світили, зараз же почали пастися. Шкіряні мішки з водою передавалися з руку руки; жінки й діти вкинули по шматочку м'яса у рот, і довго й повільно жували його. Запаси кінчались, і до вечора їм уже більше не доведеться їсти.

Валка розташувалась у долині, розтягнувшись, мов довжелезна Змія, що гріється на сонці. Згодом вона рушила далі. Праворуч від валки, вишикувавшись у ряд, їхали ступою воїни на чолі з вождем. Почався спуск з горбів у рівнину, і ніхто не знав, звідки й коли з'явиться ворожий кавалерійський загін і змусить дакотів вступити в бій.

З височини попереду пролунав сигнал розвідника, що шлях вільний. Тоді Токай-іхто обігнув останній горб, і враз перед очима мандрівників відкрилася широка рівнина.

Воїни примружили очі, бо невідривно дивилися вперед на сліпуче сонце. Якщо вороги прийдуть, то чекати їх треба зі сходу. Розвідники на чолі з Шефом де Лю пустилися бігти і скоро зникли у прерії.

Все далі й далі йшла валка тихим краєм. Токай-іхто прислухався і приглядався, але довкола не було нічого підозрілого.

Опівдні він помітив, як щось замиготіло в траві, прямуючи до валки. Це був Шеф де Лю. Гапеда одразу ж поскакав йому назустріч і підвів розвідникові свого рябого жеребця; делавар сів на нього й поїхав поруч з вождем.

— Червоний Лис уже розгадав хитрість Бобра, — стиха сказав розвідник. — Він подався з мілаганська до найближчого форту і, коли переконався, що нас і близько немає, збагнув, що Бобер, обдуривши Татокано, обкрутив і його кругом пальця. Він намагався умовити мілаганська зараз же повернути коней, але ті почали лаятись і відмовились далі блукати у прерії. Вони лишилися у своєму форті. А там знаходиться торговельна стоянка компанії по скупівлі хутра. Туди посходилось, як завжди у цю пору року, багато мисливців; вони прийшли здати зимове хутро або ж узяти пастки на літо. Червоний Лис розповів їм, що за голову Токай-іхто призначено нагороду і що було б добре його вбити, бо він, охоплений жадобою помсти, вештається в прерії і загрожуватиме мисливцям під час полювання влітку. Багато мисливців вирішило йти за Червоним Лисом, аби переловити нас і влаштувати полювання за твоїм скальпом, вождь. І деякі червоношкірі розвідники теж беруть у цьому участь. Червоний Лис вирушив з ними до горбів на південному заході. Там я й натрапив на них.

Делавар побачив шкіряний мішок з водою, який простягнув йому Гапеда, і напився. З самого ранку він біг, як кінь, та й зараз ще не одну годину доведеться йому гасати у прерії.

Проминув полудень. Незважаючи на весняну пору, було вже душно, і сонце гаряче припікало. Часке дрімав на коні, але Гапеду сон не брав, бо все щойно почуте дуже схвилювало його.

Коли почало схилятися на вечір, Ведмежі хлопці знову помітили Шунктокечу, що повернувся з другої розвідки і саме доповідав вождеві.

Токай-іхто наказав іти не зупиняючись усю ніч і увесь наступний день. Менших хлопчиків та дівчаток посадили в хутряні мішки, бо вони від утоми падали з коней. Але Ведмежі хлопці трималися стійко.

Другий день уже кінчався. Переслідувачі ще не наздогнали Ведмеже братство.

Грозова Хмара сиділа з широко розплющеними очима на мустангу і метляла ногами над жердинами, що навскоки спадали не землю з спини коня. В млосному від задухи повітрі війнуло прохолодою. До ушей мандрівників долинув шум, і передчуття великої небезпеки сповнило серце дівчинки. Шум той був грізний і могутній. Він линув од великої Мулистої води. Змучені спрагою собаки вже побігли вперед, але, зупинившись на віддалі, підібгали хвости і заскавчали. Їм теж зробилося страшно.

Перед блукаючим поглядом переселенців відкрився вид на глибоку й широку річкову долину, що тяглася з заходу на схід. Вже виразно виднілися контури її берегів. У тому місці, куди прямувала валка, долина повертала на південь, утворюючи звивину. Над цією рогоподібною звивиною підносилася вершина пагорба, що закінчувався на південному заході видовженою височиною. Гребінь цієї височини і вершина вже були зайняті висланим уперед легким загоном; з трави виднілися чорні чуприни Гірського Грома та його супровідників. Над землею розіп'ялося залите фіолетово-зеленкуватим світлом небо; перші зорі спалахували над розбурханою, сповненою ревом долиною, до якої валка підходила все ближче і ближче. А над далекими Скелястими горами чатували грозові хмари.

На південному відрозі звивини, біля підніжжя горба, вождь наказав зупинитись. Грозова Хмара разом з іншими пустила свого коня на край улоговини. Це затишне місце було надійним захистом від ворогів. Валка на якийсь час збилася докупи, поки перші вершниці не спрямували свої? коней трохи нижче схилом улоговини, де вони і розташувались півколом на пологому лузі. Дівчина спустилася слідом за ними. Опинившись під прикриттям схилу, всі позлазили з коней. І люди, і тварини були страшенно виснажені більш як сорокагодинною подорожжю. Жердини зняли з мустангів і зігнали їх у табун на східному боці улоговини. Грозова Хмара, звільнивши свого коня від поклажі, й собі повела його в табун, дбайливо спутала йому передні ноги і пустила напитись води та попастись. Потім вийняла з мішка неспокійне ведмежа і нагодувала його. Лише виконавши усі свої обов'язки і склавши жердини біля Бобрового майна, вона впала на траву. Дівчинка була смертельно втомлена і дивилась затуманеним поглядом на дно улоговини, цілком затоплене брудно-жовтою, мулистою водою. На півночі, в напрямі головної долини, улоговина утворювала широкий відкритий вихід, в який одна по одній котилися хвилі. Верби й берези жалібно простягали з води свої тоненькі гілки і хилилися під ударами хвиль, що накидались на них. Бульки піни, наче гидкі жаб'ячі очі, плавали на поверхні каламутної води. Гойдаючись, неслись уламки дерева і збивалися біля виступаючого схилу берега. До ніг людей, що розташувалися на схилі, прибило роздутий труп гірської вівці.

Грозова Хмара заплющила повіки. Але вуха її прислухалися до всього: і до бурхання води, що прибувала з великої долини, і до тихих голосів Уїнони та Сітопанакі. Відчувши на лобі свіжу вологу, вона схопилася. Блідий серп місяця вже давно сяяв жовтогарячим блиском ночі.

Навколо дитини все вже ожило, все рухалось. Грозова Хмара побачила Ведмежих хлопців. Це вони бризнули їй на обличчя водою. Хлопці із сміхом збігли зі схилу і стрибнули у крижану воду, розсуваючи пригнані до берега шматки дерева. В зубах хлопці тримали ножі. Вони пірнули і на якусь мить зникли під водою. Уїнона сунула в рот Грозовій Хмарі невеличкий шматочок м'яса, і та, переборюючи втому, почала повільно жувати.

Аж ось Ведмежі хлопці, пирхаючи і відсапуючись, виринули з води. Довгими вербовими гілками, зрізаними під водою, замахали вони до Молодих Собак, для яких тепер теж настала черга пірнути і дістати гілки. Жінки вже розстелили бізонячі шкури — матеріал, з якого вони робили човни. Індійці, що жили у лісах, будували легкі кану з кори, або човни з цілого стовбура дерева. Але це вимагало важкої праці. Степові племена не мали човнів, бо мілководні річки й потоки прерій легко було перейти вбрід. Токай-іхто і Шеф де Лю, знаючи звичаї багатьох червоношкірих, і Гавандшіта, що прожив дитячі роки у лісах біля річок, навчили жінок робити човни. Деякі племена сіу ще з давніх-давен будували човни з бізонячих шкур і вербових гілок; з гілок робили кістяк і обтягали його шкурами. Такі човни мали форму великого круглого казана з плоским дном, і приводилися в рух маленькими веслами. І в безлісній місцевості їх також можна було легко й швидко збудувати. Вождь наказав негайно ж братися до роботи.

Дівчинці теж хотілося взяти участь у будуванні човнів і допомогти Уїноні, але біля неї тепер була її Сітопанакі; дівчинка підійшла до Монгшонгші. Крадькома поглядала вона на сестру вождя і чекала, що та її покличе. Уїнона ласкаво усміхнулася до неї і продовжувала спокійно й швидко працювати разом з чорноногою дівчиною. Самолюбство Грозової Хмари було вражене тим, що човен сестер вождів буде готовий раніше від інших. Сітопанакі все робила добре, Незважаючи на скалічену руку. Отже, Грозова Хмара вже, мабуть, не потрібна в наметі Уїнони. Та й справді, адже Сітопанакі і старша за неї, і краща, і до того ж вона — дочка славетного вождя. Грозова Хмара навіть не уявляла собі, який в неї був стомлений і який сердитий від дитячих ревнощів вигляд.

— Іди сюди, лягай спати, — покликала її Монгшонгша. — Коли треба буде їхати, я розбуджу тебе.

Грозова Хмара заперечливо похитала головою. Але нона нічого не встигла додати, бо, напівобернувшись, побачила вождя, Що саме спускався з височини. Освітлений місячним промінням, він здавався ще вищим і якимсь ніби чужим.

Токай-іхто підійшов до човна, зробленого Уїноною та Сітопанакі, і, взявши У руки, випробував його міцність. Лише зараз до свідомості Грозової Хмари дійшло, що поряд з вождем стоять Четансапа і розвідник Чорна Скеля. Токай-іхто випростався, і дівчина почула, як він сказав:

— Добрий човен. Зараз я випробую його з твоїми синами.

— Гаразд, — відповів Четансапа.

Грозова Хмара озирнулась, шукаючи очима Ведмежих хлопців. Але їх ніде не видно було. Раптом їхні голови виринули з темної каламутної затоки. З помітним напруженням просувалися вони вплав між прибитими до берега уламками дерев. Коли хлопці вийшли на схил, з їхніх чуприн стікала вода, а самі вони посиніли від холоду і трусилися, мов мокрі собаки. Жоден з них і словом не прохопився, що вони наважились запливти надто далеко і їх мало не потягло в головну долину. Хлопці все ще чхали, кашляли і спльовували воду. Віддаючи вербові гілки, не одразу помітили, що вождь дивиться на них.

— Мерщій! — гукнула до них Грозова Хмара. — Зараз ті поїдете з вождем через річку.

Хлопці здригнулися від несподіванки і підвели очі на вождя.

Токай-іхто всміхнувся.

— Так, — сказав він, бо, здається, почув слова дівчинки, хоч вони були звернені не до нього, — і ведмежа теж візьміть з собою. В долині прерії з'явилося багато ворожих вершників. Наші очі бачили їх з височини. Ми опинились між двома великими небезпеками — між бурхливою водою та Червоним Лисом — і з ними обома мусимо боротись. Гавандшіта порадив нам перевезти через річку маля Великої Ведмедиці і вас обох, щоб Ведмеже братство продовжувало свій рід, якщо навіть усі ми загинемо. Хуг. Ви знаєте, як ми повинні почати наше нове життя на тому боці. — Вождь знову звернувся до Четансапи і Чорної Скелі. — Ти порядкуватимеш там, — сказав він Чорному Соколу і показав поглядом на височину. — Ігасапа — Чорна Скеля — піде зі мною, він добре плаває. Якщо вдасться, то я повернусь назад.

Четансапа знову підійшов до синів і на якусь мить поклав їм руки на плечі. Невідомо, чи довгою буде ця розлука та й чи взагалі доведеться побачитись. Потому воїн, не озираючись, побіг на гору.

Гапеда і Часке підскочили до свого бурого чотириногого годованця, що, розлючений довгою подорожжю, лежав у траві, й схопили його. Опираючись, ведмежа урчало та борсалось, і своїми жовтими пазурами дряпонуло Часке по обличчю, аж кров побігла. Токай-іхто забрав у хлопців цю незручну і непокірливу ношу. Ведмежа, здавалося, хороше почувало себе у свого великого друга; воно міцно вчепилось за його плечі й лизало вождеві шию.

Токай-іхто вирушив у дорогу. Під прикриттям схилу він спустився західним берегом затоки у долину річки. Його супроводив молодий воїн Чорна Скеля; коло ніг вождя терся Огітіка. Ведмежі хлопці удвох підняли легкий човен, споруджений Уїноною та Сітопанакі, взяли по двоє коротких весел, повісили собі на плечі лук та сагайдак із — стрілами, а у піхви на шкіряному ремені позастромлялн ножі й побігли слідом за вождем.

Грозова Хмара стояла в нерішучості біля Монгшонгші.

— Можна мені до річки?

Уїнона підійшла до дівчинки і сунула їй в руки миску з м'ясом.

— Біжи поклади їм оце у човен. Миска стане у пригоді, щоб вичерпувати воду з човна.

Дівчинка задоволено кивнула і, побігши схилом навперейми, хутко наздогнала хлопців.

Недалеко від того місця, де затока зливалася з великою долиною, вождь зупинився. Хлопці пустили човен на воду і посідали в нього; Грозова Хмара подала їм миску з м’ясом. Вона міцно тримала човен веслом, аби він не поплив, поки вождь садовив у нього ведмежа. Воно хоч і тремтіло під страху, але покірливо дало посадити себе у схожу на казан споруду. Хлопці вмостилися біля нього і взяли з рук чоловіків лук, стрілу й ласо. Грозова Хмара подала Гапеді весло, і обидва брати відіпхнули човен. Якраз сюди знову котилася широка хвиля з головної долини; вона підхопила хиткий човен і понесла від берега. Хлопці взяли по веслу її почали гребти; два інших весла лишалися в запасі. Вождь і розвідник Чорна Скеля не сіли у човен, а кинулись у воду і попливли, б'ючи ногами й широко та сильно розмахуючи руками, так що їхні плечі раз у раз виринали з каламутної води. Вони стрілою підпливли до човна і стали штовхати його у відкрите гирло затоки. Легкі шкіряні човни на спокійних річках майже завжди управлялися плавцями. А тим більше сьогодні, коли треба було переправитись через могутню ріку, що виступила з берегів.

Грозова Хмара бігла за ними порослим травою схилом. Добігши до гирла затоки, вона сіла і з німим жахом дивилася на картину, що відкрилась перед нею. Неосяжний потік залив долину мулистою водою. Все зникло під нею: і положисті береги, і зелені височини, і червоні глинисті пагорби. На каламутних хвилях мчали уламки крижин; вони підхоплювали шматки дерева й дерну, і ці острівці пливли далі, поки їх не поглинав вир. Цілі дерева з гіллям і корінням неслися, наполовину занурені у воду, і раптово зникали. Потік повивертав їх на високих гірських схилах і в міжгір'ях, звідки сам брав початок; тепер він уже досхочу награвся і поховав їх. Трупи тварин — антилоп, овець, навіть одного бізона — то з'являлись на поверхні річки, то зникали. А над смертоносними водами простяглось зоряне небо. На тлі його невиразно мрів протилежний берег, такий далекий і недосяжний.

О Міні-Сосе, о Мулиста вода, яка ж ти жахлива! Човен уже виплив із затоки і, підхоплений течією, понісся водним простором. Грозова Хмара бачила, як плавці розрізали хвилі; їх чорні чуприни то зникали, то виринали знову. Човен від їхніх поштовхів перехилився набік. Мов стрибаюча риба, вождь стрілою ринувся з води і попхнув його далі. Човен закружляв і затанцював. Грозова Хмара ще могла розглядіти весла хлопців, але вони, певно, мало що допомагали.

Велике дерево, майже усе покрите мулом, підпливло до човна, і здавалось, ніби воно ось-ось зачепить його і потягне за собою. Але дерево пропливло далі. По тому воно вистромило вгору обліплене багном гіллясте коріння, а наступної миті лише круги та бульки на каламутній воді вказували те місце, де його проковтнула безодня. Мабуть, близько берега було дуже глибоко. Трохи далі від цього місця човен і плавці проминули вир.

Усе меншим і меншим ставав човен в очах Грозової Хмари. Його швидко відносило, і скоро він зовсім зник за поворотом долини.

Грозова Хмара вже не бачила Ведмежих хлопців. Нічого більше не було видно, крім зловісної освітленої місяцем водяної пустелі, що бушувала і ревла, аж дівчинці голова мало не розвалювалась.

Повільно підвелася Грозова Хмара і зажурена пішла до своїх. Вона свиснула до Огітіки, але собака не Побіг за нею.

Дівчинка, повертаючись, знайшла табір на схилі, а біля нього багато шкіряних човнів, що лежали догори дном у траві разом з прилаштованими до них веслами. Усе майно — намети, хутра, зброя і трофеї, миски та горщики — було старанно відібране і складене у окремі купи. Тихо і нерухомо тут же сиділи жінки й діти. Маленькі хлопчики й дівчатка спали у кубельцях, влаштованих дбайливими матерями. Між людьми, що розташувалися табором, паслися коні. Собаки лежали, скрутившись на землі, і позирали на дівчинку, деякі з них загарчали.

Грозова Хмара пробралась до Уїнони та Сітопанакі й сіла біля них.

Чимало минуло часу, поки дівчинка набралася духу і нарешті сказала:

— Я сиділа там, поки очі мої могли їх бачити. Там, у великій долині, дуже страшно. Навкруги вода, і не знати, де її кінець.

Тим часом Ведмежі хлопці і обидва плавці продовжували боротьбу з водяною стихією. Затоплена долина за вигином поширшала, і натиск води тут послабшав. Хоч покинутий берег був уже далеко, їм, однак, ще лишилося багато плисти, щоб досягти середини справжнього річища, де вода найглибша і рине з найбільшою силою. Хлопці уперлися ногами у м'яке хутро ведмежати і гребли щосили. Та й вождь дужими поштовхами направляв човен уперед, і молодий воїн Чорна Скеля допомагав йому. Хлопці уважно стежили за плавцями, які, зіщулившись, перекочувалися через хвилі, і бачили то їхні плечі, то чуприни, обвішані баговинням. Братам легше було від свідомості, що вони не самі, й, крім того, вони боялися зачепити плавців веслом, а тому не відводили від них погляду. Далі на розбурхану каламутну річку вони й не дивились, бо вигляд її сповнював хлопців жахом.

Враз Гапеда відчув на скроні щось гаряче, пекуче, але не звернув на це уваги. Його лише спантеличило те, що вождь застережливо махнув простягненою рукою, але значення цього руху хлопець не зрозумів. Що він наказував йому? Тим часом вода жбурнула човен на кілька метрів уперед, і Токай-іхто сильними поштовхами погнав його до середини річки. Мимоволі Гапеда упустив весло і схопився і а. голову. З неї текла кров.

Тепер хлопці почули крізь шум води тріск пострілів і південного берега. Червоний Лис з своїми мисливцями уже був там! Юний дакота потягнув свого друга Часке глибше у човен і сам нахилився. Мабуть, саме це й велів зробити, махнувши рукою, Токай-іхто. Хлопці зіщулилися біля переляканого ведмежати і, не перестаючи гребти, присіли якомога глибше. Тепер вони не могли визирнути через край і вже не бачили води, а саме лише нічне небо та зорі, що були для них єдиним дороговказом.

Гапеді потемніло в очах. Він раптом відчув слабість і байдужість до всього, що сталося. Його рука, притиснена до голови, зовсім змокріла… Біля м'якого ведмежатка було так добре лежати. Ой, що там таке, нехай Часке дасть йому спокій. Хтось похапцем і невміло обмотував його голову, та дарма, аби тільки дали йому заснути.

Часке сидів почіпки між ведмежам і своїм непритомним братом Гапедою, не знаючи, чи можна наважитись висунути голову з човна. Щоправда, берег був уже далеко, й вороги на такій відстані не могли влучити.

Човен жбурнуло в западину між хвилями — він здибився і мало не перекинувся. Навколо все шуміло, пінилось; човен, ледве торкаючись дном води, шубовснув униз, і брудні хвилі захлеснули його. Хлопець схопив миску і, висипавши шматки м'яса, заходився вичерпувати воду. Човен знову злетів угору і підстрибнув, мов його шпурнула чиясь дужа рука. Потім з плескотом ринувся вниз. Часке навіть не було коли відчути смертельний жах. Він схопив весло і щосили почав гребти.

Враз хлопець збагнув, що знаходиться на середині річки. Він занурив весло, але ніби якась невидима сила вирвала його з рук, і вмить воно щезло в глибині. Раптом Часке побачив, що з жовтої каламутної прірви виринуло обличчя вождя; широко розкритим ротом він, задихаючись, вхопив повітря, і відразу хвилі знову захлеснули його з головою.

Часке схопив запасне весло і, напружуючи усі сили, почав гребти, аби не дати човнові перекинутись. Його швиргало на всі боки у легкому шкіряному казані. Ведмежа зовсім заціпеніло від страху і покірно терпіло, коли хлопець раз по раз падав на нього. Часке зовсім втратив орієнтир. Здавалось, ніби зорі танцюють над його головою, а жовті хвилі бавляться ним, як нещадні пальці велетня. Хлопець не знав, де знаходиться.

Човен щось сильно штовхнуло, і він став. Часке хотів було зрушити його, але всі зусилля виявились марні: човен лишався на місці, він схилився назустріч хвилі, яка насувалась на нього. Часке випростався, бо йому здалось, що під ногами твердий грунт. Здивовано озирнувся хлопець навколо і несподівано побачив просто перед човном плоску вершину горба; вона трохи виступала з води. Зім'ята трава їм ній була щільно прибита до землі. Час від часу брудні хвилі, перекочуючись через зухвалу вершину, немов посилають їй привіт. Отже, він сів на мілину! Значить… середина річки лишилась далеко позаду. Бо горби, до яких можна пристати, не виростають у річищі; вони стримлять у долині, по берегах річки, затоплених зараз водою.

Що ж тепер робити?

Це повинен порадити Токай-іхто.

Але де ж він?

Часке наказав собі не лякатись. Він мусить уважно роздивитись навколо.

Адже плавці часто зникали під небезпечними хвилями і знову виринали. Щоправда, поблизу не помітно нічого, і в розбурханому, клекочучому вирі на середині річки… теж нічого.

Отже, треба чекати. Усією силою волі хлопець намагався вгамувати своє серце, ніби він тримав його у руці й міцно стискав, аби тільки воно отак шалено не калатало.

Він усе ще знаходився посеред неосяжної річки. Довкола — нічого, крім води, розбурханої стихії, а над нею — байдужий, глузливий місяць. Яка брудна й зловісна оця безмежна вода! Вона вирувала, нестримно неслася і бушувала, крутилася, клекотіла, шпурляла землею і кригою об човен. На острівці землі пропливла жива коза. Вона була така худа; Часке побачив широко роззявлену морду, застиглі під жаху очі тварини. Він не витримав і одвернувся, а коли знову глянув, уже нічого того не було. Все поглинув коловорот: землю, дерево, траву й козу. Лише кілька пінявих бульок кружляло над могилою, в якій усе щезло.

Вітер пробіг над талою водою, що стрімко котилася з гір. На заході, вверх по річці, з хмар блиснуло зубчастим вогнем око грозового птаха. Крізь бурхання води донісся ще якийсь глухий звук. Це кричав грозовий птах.

Часке у серці похололо, а поза шкірою пішов мороз. Він не може зрушити човен з мілини, не може гребти, отже, він не вибереться звідси!

Чекати — тяжке слово, коли насувається гроза, а ти сам-один серед водяної пустелі.

Хлопець озирнувся навколо.

— Токай-іхто! Токай-іхто! — в розпачі закричав він. — Токай-іхто!

Вода й вітер поглинули його голос.

Ніхто не озвався. Навкруги шумували й бурхали хвилі, нестримно ринучи усе вниз та вниз. Часке затулив очі руками. Коли вже згине усяка надія, він стрибне у потік — i кінець.

А поки що він мусить чекати, довго чекати, доки не висохне, як ота коза…

Часке ударив себе кулаком. Геть такі думки! Хлопець знову сів. Раптом страшенна втома охопила його, і він заревів. З середини минулої ночі Часке й ока не склепив та ще й сорок годин проїхав верхи. Але він утер очі і знову розплющив їх. Він мусить пильнувати човна, об який з плеском бився каламутний потік. З місячного світла і жовтої води на нього витріщалися козині очі.

— Токай-іхто! Токай-іхто!

Зненацька сталося чудо. З брудних хвиль, уся в баговинні і болоті, показалась голова.

— Токай-іхто!

Плавця знову потягло вниз. Чому він так невправно працює руками, неначе зв'язаний? Часке затамував подих. На коротку мить йому здалося, ніби вождь пливе стоячи. Та раптом картина змінилась. Голова вождя враз зникла у хвилях, але руками він почав розмашисто загрібати воду. Подаючись вперед то лівим, то правим плечем, він, переборюючи течію, наближався до острова Часке. Між хвилями, що безперестану здіймалися і спадали, хлопець побачив те, що заважало Токай-іхто плисти. Під головою вождя показалася друга голова. Вождь, здавалось, тримав людину в зубах і так тягнув її за собою. Враз він зовсім виринув з води. Під ногами у нього був твердий грунт. Мабуть, горб, на якому стояв Часке, простягався набагато далі, ніж уявляв собі хлопець. Часке захотілося закричати з радощів, але слова застряли йому в горлі, і з відкритого рота не вилетіло жодного звуку.

Ще по коліна у воді, вождь почав брести. На руках він ніс Чорну Скелю; той хрипів і важко дихав. Часке наготував ласо й кинув його вождеві. Одним кінцем Токай-іхто обв'язав тіло врятованого, а другий обмотав навколо своїх грудей. Мовчки поклав він напівнепритомного юнака на вершину горба, який час від часу заливало водою, і клопотався біля нього, аж поки у того не відновилося дихання. Чорна Скеля вхопився за вождя і, хитаючись, насилу підвівся; він почав блювати водою.

— Вир потягнув мене вниз — я вже не сподівався, що ти мене врятуєш, — сказав юнак трохи згодом, кашляючи і відсапуючись.

Вождь оглянув човен. Часке звів на нього очі, і з уваги хлопця не випало те, що з грудей вождя теж важко виривалося повітря, а кров у шийній артерії швидко пульсувала. Тіло плавців потемніло від довгого перебування в талій воді, шкіра зморщилася від холоду й вкрилася сиротами. Чорна Скеля увесь тремтів і дрібно цокотів зубами.

Але Токай-іхто, здавалось, не думав про відпочинок. За його знаком хлопець знову стрибнув у човен. Вождь почав штовхати шкіряне суденце, поки його не підхопили хвилі, а тоді сам кинувся у воду. Чорна Скеля поплив слідом за ним.

Знову затанцював човен над водяною безоднею, що загрожувала смертю. Подорож тривала ще довго. Але після того, що сталося, Часке усе здавалось легким і простим. Рука Токай-іхто штовхала і направляла човен по бурхливій воді; повз них пропливали дерева й крижини, десь далеко гуркотів грім і блискавка прорізувала небо. Човен хитався, кружляв. Часке намагався гребти і кидався на всі боки, пильнуючи, щоб човен не перекинуло. Згодом він помітив, що човен пішов тихше. Хлопець і незчувся, як перед ним з'явився високий берег. Заціпенівши, сидів він і дивився навкруги, коли човен уже опинився у маленькій затоці. Ось він ще раз піднявся, наче на спині здибленого коня, і, підхоплений невисокою хвилею, ковзнув по землі. Часке відчув, як човен загойдався, штовхнувшись об берег. Обидва плавці вже стояли на порослому травою схилі й підхопили човен. Токай-іхто знаком звелів Часке вийти на берег. Насилу переставляючи задерев'янілі ноги, хлопець послухався. Після того вождь вийняв з човна непритомного Гапеду, ведмежа, зброю й миску. Тоді витягнув човен наверх.

Схил пологий. Ще кілька кроків, і вже можна буде перепочити на ньому.

Часке сів на траві. З'їв шматок м'яса, як наказав вождь. Коли б він зараз був здатний спокійно обміркувати усе, то зрадів би, що Міні-Сосе переможено. Але думки в його голові безладно вирували, мов вода в долині. Він не міг ні радіти, ні відчувати страху.

Хлопець лише постеріг, що вождь знову підвівся і глянув на небо. Потім перекинув через плече ясний лук і сагайдак. Часке намагався простежити за поглядом вождя, і його очі зупинились на загрозливих хмарах, які нависли над долиною річки. Добре, що подорож закінчено.

Слідом за Токай-іхто він перевів очі на північ. Далеко простяглася поросла травою прерія, хвиляста й пустинна, якою вже здавна знав її Часке. Чорна тінь тяглася там, де небо зливалося з землею. Це, певно, були гори. Лісисті гори; може, такі самі, як і Чорні гори, звідки вони прийшли. Погляд Токай-іхто начебто зупинився на цих далеких Лісистих горах, але раптом вождь обернувся і так глипнув на хлопця, що тому аж лячно стало.

Що ж тепер робитиме Токай-іхто? На березі сиділи врятовані Часке, Чорна Скеля і Гапеда, але ж інші лишалися на тому березі з сухими човнами між загоном Червоного Лиса й жахливою водою, — мати, батько, Грозова Хмара й Уїнона…

— Я піду вверх по річці, — долинули до хлопця слова, з якими вождь звернувся до Чорної Скелі, що усе ще тремтів від холоду, — нас віднесло далеко вниз. Як тільки грозові птахи перестануть кричати і пройде дощ, а він ось-ось має початись, я попливу назад. Ти лишишся тут з хлопцями. Ідіть до Лісистих гір, що ген видніються на півночі. Біля цих гір кінчається край, яким править кулак Великого Батька у Вашінгтоні, і ви будете вільні.

Токай-іхто вирізав шматок шкіри і, надряпавши на ньому ножем якісь лінії, подав Чорній Скелі.

— Ассінібойни привітно зустрінуть вас, а ця шкіра з моїм тотемом зробить чорноногих вашими друзями. — Токай-іхто трохи помовчав. — Але насамперед ви повинні відшукати біля Лісистих гір білу людину на ім'я Адамс. Ось, — Токай-іхто простягнув мішечок, — віддайте йому це золото, і він купить вам землі, на якій ви зможете вільно жити.

Токай-іхто говорив і годував ведмежа, тримаючи його на колінах.

— Ви не повинні бути ледачими, — вів він далі, — яких треба годувати. Ви не повинні пити таємничої води і танцювати перед уатшітшун. Ви повинні стати чесними людьми і не забувати своїх батьків. Ви повинні спільно сіяти й збирати врожай, говорити лише правду, підтримувати мир і бути хоробрими. Ведмежі хлопці знають усе, що я маю ще сказати.

Токай-іхто перервав розмову. Потім відразу встав, повернувся і пішов. Часке дивився йому вслід палаючими очима.

Блискавка розколола небо і з гуркотом влучила в землю — з темряви блідим світлом виступила страшна жовта вода. Грозові птахи. кричали й били крилами. Далеко вверх по річці виднілась постать Токай-іхто, що, незважаючи ні на блискавку, ні на грім, безстрашно йшов далі й далі.

Часке притягнув до себе Гапеду, сам притулився до Чорної Скелі, а з другого боку до нього міцно притислося пройняте страхом ведмежа. Вітер свистів і шелестів у чагарнику.

Треба було знову й знову чекати.

У той час, як на північному березі Міні-Сосе знесилений Часке заснув на руках Чорної Скелі, а Токай-іхто вирушив назад до табору, з Бобром на південному березі Великої води сталась дивна пригода.

Воїна не було на тій височині, де розташувалась більшість чоловіків, щоб відбити ворожі атаки. Він лежав на передовому посту, на схилі берега, у виярку, затіненому від місячного світла. З важким почуттям поглядав він на грозові хмари, що затягли небо, і на перекати каламутних хвиль у долині. До ревіння потоку долучився шум дощу. Бобер більше нічого не бачив, але крізь бушування дощу іі вітру почув гуркіт залпів. Вгорі, на височині, точився бій. Червоний Лис хитрий; він скористався з туманної погоди, аби непомітно підкрастися зі своїми людьми. Ось пролунав постріл і поблизу Бобра — куля зачепила його чуприну. Ні, моя Лисичко, до цього ще не дійшло: скальп Бобра тримається міцно. Кучерявий схопив лук і стріли та й почав посилати у ворогів нещільно прилаштовані зубчасті кістяні гостряки. Він вийшов з своєї схованки і заходився стрибати довкола під прикриттям зливи: нехай вороги думають, що тут сила воїнів. З відстані п'ятдесяти чи ста метрів йому стріляли у відповідь, але Бобер лишався неушкодженим. А коли дощ послабшав, в нього вже вийшли майже усі стріли. Але, здавалося, й вороги втомились від стрілянини і відступили. З великою обережністю хитрун повернувся назад до виярка. Виярок був порожній, і Бобер вмостився в ньому.

Тільки-но дощ ущух і круглий місяць знову освітив безмежну прерію, Бобер пильно оглянув місцевість.

Що… та ні, хіба це можливо!

Бобер схопився за голову, бажаючи пересвідчитись, що не марить.

На відстані довжини кількох тулубів коней у траві сидів, схрестивши ноги, хлопець, що до кумедного скидався на роздягненого Генерала. Краплі дощу скочувалися з його причепуреного, розділеного проділом волосся і намащеної жиром шкіри. Невимовно дурним поглядом утупився він її освітлений місяцем ландшафт.

Чи мав хлопець при собі зброю? Рушниці або лука п нього, безперечно, не було, але ніж і сокира, здавалось, стирчали з піхов.

Крім нього, на відкритому, мокрому від дощу лузі і на стрімкому схилі берега не було нічого підозрілого. Молоді воїни, що лежали віддалік, жодним звуком не виказували себе. Чи й вони побачили Генерала?

Бобер вирішив зараз же дізнатись, у чому справа. Тихенько почав він просуватись вперед, щоб підкрастися до хлопця ззаду. Щільно притискаючись до землі, він повз на всіх чотирьох і сунув рушницю поперед себе. Поки він так підкрадався за всіма правилами військового мистецтва, йому робилось то смішно, то моторошно.

Бобер досяг уже мети і лежав так близько позад юнака, що відразу міг би схопити його рукою. Та, може, десь поблизу засіли вороги і стежать за цим усім, і він зараз же викаже себе, тільки-но поворухнеться. Проте не може ж він з доброго дива дозволити сидіти отут цьому хвалькуватому лосеві.

Прикритий спиною юнака, Бобер трохи підвівся, міцно схопив правицею хлопця за шию; а той ні про що й гадки не мав. Бобер повільно перекинув Генерала навзнак. Той і не збирався оборонятись. Він і ногами не дриґав, і за зброю не хапався, а ліг собі слухняно на траву, скорившись міцній руці, і уважно дивився на Бобра.

— Ніколи у житті не бачив такого йолопа, як ти, — сказав Бобер, вкрай роздратований поведінкою недоумкуватого бігуна. Він випустив свого полоненого і простягся на траві поряд з ним. — Чого ж ти стирчиш тут, як кущ терну, що прагне вирости на дощі?

— Я чекав на тебе, — весело відповів Генерал.

— На мене?

— Еге ж, — підтвердив Татокано. — Ти ж говорив, що я можу прийти. Чи ти зберіг мою уніформу?

Бобер тихо зітхнув. Йому раптом спало на думку, що цей пес у циліндрі міг би зустріти вождя Токай-іхто.

— Знаєш що, — розлютився він, — ти таки несусвітенний дурень. До твоєї уніформи ще справа не дійшла, до того ще далеко. Краще скажи мені, як ти потрапив сюди!

— Під дощем прибіг. Фредді Кларк, Червоний Лис, точно пояснив мені, де я маю сісти. Він сказав, що ти тут і я мушу на тебе чекати.

Бобер витріщив очі.

— Так. Отже, Червоний Лис був серед стрільців і бачив мене?

— Атож. Він сказав, що ти хоробрий воїн і для мене велика честь одружитись з дівчиною з твого намету.

Бобер зневажливо сплюнув, що не так просто було зробити, лежачи горілиць.

— Так. Ну, й тоді він послав тебе сюди?

— Авжеж. Він сказав, що я можу залишитись у вас.

— Це справа Токай-іхто, а не Червоного Лиса, вирішувати, чи ти можеш лишитися у нас, зрозуміло?!

Генерал помітно занепокоївся.

— Ти ж мені обіцяв!

Бобра почало злегка нудити.

— Так, — промовив він обачливо, — ти повинен прийти до нас на той бік Міні-Сосе у новому місяці, коли твоя присяга довгим ножам утратить силу. А зараз чого ти хочеш од нас? Іди і поглянь на долину. Може, маєш охоту сьогодні вночі переплисти на той бік?

— Ні, я не попливу на той бік. — Генерал усміхнувся.

— Нарешті я чую від тебе розумне слово, колишній власнику уніформи! Можу тобі лише сказати, що навіть самому Токай-іхто довелось витримати боротьбу із цими водами.

— О! То він уже на тому боці?

— Звичайно, він уже там! Вам його вже не спіймати!

Генерал пожував губами і вибалушив очі.

— Однак це боягузтво, — додав він по тому. — Першому переправитись на той бік, а вас покинути тут!

Бобер близько присунувся до чепуруна.

— Ще одне таке слово — і воно буде твоїм останнім.

Татокано остаточно збився з пантелику.

— Ми думали, що він тут. Тоді ти міг би з ним поговорити.

— Я ще багато й довго говоритиму з Токай-іхто, якщо тільки ми-дістанемося на той бік.

— Але ви не переправитесь на той бік, бо ж Фредді Кларк не захоче цього.

Чепурун затнувся. Очевидно, він намагався пригадати, що йому велено було говорити.

— Ну, це ми ще побачимо. Ви не залякаєте нас своїми рушницями.

— Нас дуже багато! — погрозливо сказав Генерал. — З нами прийшли ще фермери і пастухи, яким довелося втекти з долини від поводі. Вони бояться, що Токай-іхто вб'є їхніх жінок та дітей і покраде рябих бізонів. Вони знають, що Токай-іхто жадає помсти, мов поранений ведмідь.

— То він і має на це підстави, ти, мерзенна жабо. Ви це знаєте і тому боїтесь його.

— Так, але до вас вони не почувають зненависті. — Генерал заговорив швидше, ніби ввійшов у свою роль. — Ви нікому не заподіяли лиха і можете повернутись у резервацію або втекти до Канади. Фредді це байдуже. Він великий воїн. Йому нічого не треба, крім скальпа Токай-іхто.

Обличчя Бобра враз пересмикнулось; це не віщувало нічого доброго. Генерал того не помітив і невимушеним тоном теревенив далі:

— Отакі-то справи. Правда, ви украли у довгого ножа Роуча багато мустангів, але все це уладнається, якщо ви їх повернете назад. Тоді ви зможете йти собі, куди захочете.

— Без Токай-іхто?

— Так. — Генерал ставав усе балакучішим. — Хитрий Бобер має великий розум, і тому Червоний Лис вирішив, що він повинен поговорити з Токай-іхто. Ви усі боїтесь Токай-іхто. — Хлопець стишив голос. — Але хто його не страшиться, тому він підкориться. Знаєш ти це?

Бобер похмуро мовчав.

— Він вам не розповідав про це? Ще б пак! Шонка сказав йому, що він син зрадника. Тоді він замовк і покірно дав себе обшукати. Я теж доторкнувся до нього…

Дотик до воїна вважається в червоношкірих за перемогу над ним.

В світлі місячної ночі Татокано не бачив, яке враження справляють його слова на Бобра, і безтурботно продовжував базікати:

— Якщо його не боятимуться, він утратить владу. Ти повинен примусити його здатись нам. Тоді всі ви будете вільні й станете нашими братами.

Бобер усе ще не промовив жодного слова.

— Тепер ти розумієш? Я зможу повернутись до ваших наметів лише тоді, коли Токай-іхто там не буде. Він же цього не потерпить, бо не забув, що я бачив його зовсім безсилим. А якщо його не буде… Медова Квітка стане моєю дружиною!

В руці Бобра опинилася палиця.

— Ось! Бачиш оце: ти вмреш!

Татокано хотів підхопитись і втекти. Але Боброва рука міцно тримала його, і чванливий зрадник розпрощався з життям.

Воїн поволік мертвого по траві і скинув його зі схилу у стрімку річку. Плюхнувши у воду, тіло зникло.

Тоді Бобер знову заповз у свій виярок і почав стежити за ворогом.

В той час як з Бобром сталася ця дивна і неприємна пригода, Чорний Сокіл стояв недалеко від табору на західному краю затоки і дивився на вируючу повінь. Річка анітрохи не втихомирилась і не полагіднішала. Година за годиною бурхливо ринула вона вниз між високими берегами долини.

Позаду тихо й сумно бринів похоронний спів Ведмежого братства над рідними, що загинули від нападу білих людей під час великого дощу. Огітіка підібгав хвоста і вив, задерши голову. Він усе ще сидів на тому місці, звідки Ведмежі хлопці відпливли човном.

Четаксапа раніше за собаку запримітив плавця, що повертався до берега. Усмішка промайнула на його обличчі. Адже цей плавець був не хто інший, як Токай-іхто.

Тепер і Огітіка помітив його. Зрадівши, він несамовито закружляв на місці, а тоді подався вниз і, наважившись плигнути у воду, поплив до хазяїна. Лише коли собака відчув, що течія зразу ж почала відносити його, він, гавкаючи і обтріпуючись, виплигнув з води.

Токай-іхто ступив на твердий грунт і вийшов на берег. Вода струмками збігала з нього. Він згріб рукою мул з волосся та з плечей і кинув його у воду.

Повільно пішли обидва чоловіки до табору, і Чорний Сокіл доповів вождеві про все, що сталося за цей час. На березі стояло кілька хлопців і стариків, серед них і Гавандшіта. Жінки й діти не спали: всі вони дивилися на вождя, що живий і здоровий повертався до табору. Грозова Хмара теж виплуталась із своєї ковдри і стала на схилі поруч Уїнони та Сітопанакі. Ошалілий Огітіка мокрими лапами намагався передати дівчинці частину своєї радості. Вона сердито прогнала його, бо боялася пропустити хоча б слово з того, що Четансапа зараз говорив Монгшонгші.

— Гапеда і Часке вже на тому березі! — вигукнув він.

Монгшонгша випросталася, мов трава після посухи, напоєна дощем. Грозова Хмара швидко затулила обличчя руками і відвернулась. Вона соромилась виказати свою радість і побігла геть. До ушей Чорного Сокола донеслось, як маленька дівчинка гукнула на свою товаришку Ящірку, аби сповістити її про щойно почуте. По обличчю воїна ковзнула легенька усмішка; він сів і підняв коліна худорлявих ніг. Чорний Сокіл згадав, як одного разу біля Кінського потоку він крадькома стежив за Грозовою Хмарою, Ящіркою, Гапедою і Часке, коли вони усі четверо були ще зовсім малі. Дівчатка ліпили з мокрої глини маленьких бізонів і виставляли їх у стадо. А більшенькі хлопці стояли біля них і з мудрим виглядом розмовляли про полювання та пригоди, які їм кортіло пережити. Тепер у них було досить пригод, і вони непогано трималися, обидва його сини. Він був від усього серця вдячний вождеві, що той перевіз обох хлопців, але це справа, про яку не випадало говорити. Четансапа чекав, дивлячись, як Токай-іхто накинув на себе шкіряну ковдру і досуха витирався. Уїнона наготувала миску з м'ясом. Якщо Чорний Сокіл не помилявся, в ній був шматок ведмежої лапи, Холодної погоди вона збереглася свіжою, а тепер злегка тхнула, і в ній, може, завелись уже робачки. Цей ласий шматок, запропонований вождеві, був останній, що лишився з часу чудових мирних днів, прожитих біля Чорних гір; надалі ж доведеться задовольнитись тільки кінським м'ясом.

Токай-іхто, не гаючись, взявся до їжі. Миску він повернув Сітопанакі. Четансапа спостерігав, як чорнонога дівчина виконувала цю нескладну роботу. В кожному її жесті таїлася гордість і неприхована покора. Чи Токай-іхто постеріг, що вона таки справжня квітка прерії? Вождь знову підвівся. Він хотів узяти свою рушницю, але йому сказали, що Шеф де Лю вистріляв останні патрони.

Не промовивши ні слова, він узяв лук та стріли і разом з Четансапою попрямував до височини, щоб зверху перевірити становище.

День минав у гнітючій тиші. Навкруги — нічого, сама лиш мулиста вода, зеленіючі луки і блакитне небо. Мустанги паслися. Жінки мовчали у тривожному чеканні.

Коли почало вечоріти, Уїнона підійшла до Грозової Хмари і дала їй пакуночок з м'ясом, наказавши, як добре смеркне, крадькома пробратися берегом униз вздовж річки і віддати ці харчі Хитрому Боброві.

Грозова Хмара зачекала, поки зайшло сонце і вечірній присмерк перейшов у ніч. Тоді вона прудко побігла вниз понад річкою, що бушувала і заливала прибережні трави, до схованки свого дядька. Бобер ще з одним воїном поглибили виярок, зробивши з нього яму, але тепер він сидів у ній сам; товариш подався, мабуть, кудись далі у розвідку. Бобер ласкаво подивився на дівчинку і втягнув її в яму.

— Що ти принесла? Стару шкапу?

В цьому жарті Грозова Хмара вловила смуток і відчула, що дядько її зараз зовсім байдужий до їжі. Бобер розгорнув пакуночок, понюхав принесене йому м'ясо, тоді знову загорнув його, сунув у куток і присипав землею.

— Нехай вже тоді, коли прийде Шеф де Лю, — сказав він.

Грозова Хмара могла б уже йти, та, скориставшись з того, що була з дядьком сама, благально глянула на нього. Може, він скаже їй хоч слово.

— Що ти, власне, знаєш нового? — спитав дядько, ведучи спостереження крізь прориту в землі щілину.

Луг був яскраво освітлений місяцем, але в ямі стояла суцільна пітьма.

— Я знаю, що уатшітшун більше не стріляють. Гірський Грім був у них і вів переговори, а Токай-іхто…

— До завтрашнього вечора триватиме перемир'я, — сказав Бобер, дивлячись у щілину. — Якщо ми до того часу не видамо Токай-іхто Червоному Лисові, уатшітшун знову стрілятимуть.

— Але ви ж на цей раз не зрадите вождя, — промовила Грозова Хмара рішуче і майже погрозливо.

— Ні, ми не покинемо його в біді. — В голосі Бобра прозвучало щось таке, від чого дівчині стало моторошно.

— Дай-но мені теж визирнути, — попросила вона.

Дядько поставив її поперед себе і низько нахилився.

Грозова Хмара зіп'ялась навшпиньки і почала дивитись. На півдні вона помітила кілька гуртів коней. Вершників не видно було: вони, мабуть, лежали у траві.

— Та й багато ж їх, — сказала дівчинка. — Вони весь час були так близько? — Грозовій Хмарі здавалось, що коні стоять близько, бо їх можна було розпізнати ясної, місячної ночі й, отже, цілитись у них, хоч вони виднілися вдалині крихітними цятками.

— Ні, раніше вони стояли трохи далі. Але відтоді, як рушниці замовкли, койоти дуже розхрабрились і підійшли ближче до нас.

Грозова Хмара знову поступилася місцем дядькові.

— Звідки зійшлось так багато білих людей?

— Так багато? — повторив Бобер її слова, відновивши-спостереження. — Зараз весна. Одні набили звіра і принесли хутро на торговельну стоянку уатшітшун, аби віддати борг за пастки, які вони позичали в хутряної компанії. Інші збираються полювати й ставити пастки влітку і були на стоянці, укладали договори. Червоний Лис пообіцяв їм полота за скальп Токай-іхто. Тому вони й пішли за ним. До них ще приєдналися деякі фермери, які втекли від поводі і бояться, що ми у них покрадемо худобу.

— Так, — промовила Грозова Хмара, — тоді ми неодмінно будемо битись, і якщо не зможемо перемогти, то вмремо. Я лише маленька дівчинка, але кажу тобі, що зовсім не відчуваю страху. Адже Ведмежі хлопці вже на тому боці.

Бобер рвучко повернув голову і глянув на свою небогу.

— Це добре.

Грозова Хмара вилізла з ями і хутко майнула назад до табору.

Збігла і ця ніч. Як розвиднілось, Грозова Хмара знову подумала про те, що настав день, коли кінчається перемир'я.

Дівчинка дбайливо склала свою ковдру й пішла з іншими жінками та дівчатами трохи вниз понад затокою, щоб причепуритись. І сьогодні вона також гладенько й охайно заплітала коси, дивлячись при цьому у воду. Вода спала на ширину долоні. Показалась напівзогнила трава, до якої начіплялася прибита течією земля і галуззя. Смерділо падлом. Коли з долини вривалася хвиля, Мулиста вода підходила до свого колишнього рівня і знову хилила вербове гілля, що вже піднялося з неї.

Жінки повернулись і посідали на свої звичні місця між човнами. Одноманітно лунав спів Гавандшіти, звернений до бурхливої води. Він співав таємничу пісню, і Грозова Хмара з тугою в серці слухала її. Це була старовинна Ведмежа пісня, яку вона відразу впізнала. Мабуть, Велика Ведмедиця навчила цієї пісні свого сина, що обернувся в людину. Гавандшіта заклинав її дух. Вона віддала Ведмежому братству своє дитя як запоруку життя, і Токай-іхто переправив його через му чисту смерть на кращий берег. Дух Ведмедиці мусив допомогти.

Грозова Хмара слухала і міркувала нишком про себе. Для того, щоб допомогла Велика Ведмедиця, треба бути правдивим і хоробрим.

Дівчинка підвелась і попрямувала до Ящірки. Подруга теж встала і пішла їй назустріч. Діти пробігли невелику віддаль вниз схилом і зупинились, коли їх вже зовсім не стало видно.

Вони глянули одна на одну і дали обітницю завжди говорити правду своїм братам та сестрам і протягом одного дня нічого не їсти. Тоді взялися за руки і повернулись до табору. Чаклунська пісня Гавандшіти усе ще лунала в досвітніх сутінках.

Діти посідали удвох біля Унтшіди. Унтшіда була мудрою і також уміла розмовляти з ведмедями. Біля неї відчуваєш себе в цілковитій безпеці. Обличчя бабуні мінилося тьмяним блиском: вона натерла його попелом, бо саме постила. Грозова Хмара і Ящірка теж попросили попелу. Вони дістали його у вогненосця, що ніс невгасимий вогонь у дуплистому березовому стовбурі від самого Кінського потоку через резервацію аж до великої Мулистої води. Дівчатка знову примостилися біля Унтшіди і, затуливши рота рукою, потай звернулись до Великого Духа. Всі думки мусили тепер плинути одним шляхом. Тоді їм, може, пощастить подолати злого ворога.

Час збігав швидко, як текуча вода.

Коли настав полудень і коні перестали пастись, табором пройшов Бобер. Здавалось, він накульгував сильніше, ніж завжди. Він попрямував до мустангів. Гнідий, на якому воїн звичайно їздив, встав, побачивши свого хазяїна. Бобер притулився до коня, пестячи його чорну гриву. Воїн начебто чогось очікував.

Ніби нічого й не сталося, але незрозуміла тривога охопила табір. Гавандшіта замовк і пильно дивився на височину, на якій, заховавшись у траві, чатували воїни. Там раптом показався Четансапа, а з боку долини наближався Шеф де Лю. Він ішов не поспішаючи, і в його обличчі й поставі було щось таке непоясниме і гнітюче, що не допускало жодних розпитувань.

Здавалось, саме повітря затремтіло у дрібній лихоманці, коли нарешті з'явились Токай-іхто і Гірський Грім. На вождях були лише шкіряні гамаші, а голі груди й спину вони розмалювали червоною фарбою, кольором крові. Колір крові не означав, що ці чоловіки мали на думці когось убивати або самі вмерти; червона кров ще з первісних часів існування людства була символом сильного життя, що прагнуло перемогти смерть. В бою чоловікам перш за все потрібна така життєдайна сила, і звичай фарбувати шкіру в символічний червоний колір був поширений серед багатьох племен, — а тому індійці й дістали назву — червоні або червоношкірі.

Коли вожді підійшли до старого чаклуна, біля нього вже стояли Чорний Сокіл, Шунктокеча і Бобер.

Голос Токай-іхто зазвучав спокійно і приглушено.

— Я наказав покликати вас, — зачула Грозова Хмара його слова, — щоб ви дізнались про моє рішення. Ви знаєте, що із заходом сонця кінчається перемир'я і тоді знову заговорять таємничі заліза уатшітшун. Хіба що Токай-іхто, син Маттотаупи, віддасть себе у руки Червоного Лиса. — Вождь зробив коротку паузу. — Я звелів передати Фреду Кларку, — продовжував він, — що згоден поговорити и ним. Коли він теж готовий на це, то нехай повідомить мене протягом години пополудні, його посланець був тут. Ви бачили, як він прийшов і пішов.

— Краще бачити, як він іде геть, ніж приходить, — зауважив Четансапа.

Вождь «ніби не розчув цього.

— Фред Кларк поїде до південного підніжжя височини, тільки-но побачить, що я теж прямую туди. Я хочу вислухати його і дати йому відповідь. Зараз я й вирушаю. Ви будете супроводити мене. — Слова вождя звучали так, ніби йшлося про зовсім сторонню справу. Він закінчив тоном, що не допускав жодних заперечень. Настала цілковита мовчанка, але ця тиша не означала згоди. Очі Четансапи спалахнули вогнем. Але вождь обірвав його, перш ніж той промовив хоч слово.

— Ви будете супроводити мене і слухати. Такий мій наказ.

Ніхто не відповів. Токай-іхто підвівся.

— Але коли хтось з вас гадає, що військовий вождь Ведмежого братства діє проти честі, нехай скаже про це зараз.

Воїни мовчали.

Вождь шанобливо попрощався з Гавандшітою і в супроводі Гірського Грома рушив схилом до кінського табуна. Четансапа, Шунктокеча і Чапа теж підвелися, але поки що не рухались з місця.

Вожді пройшли повз жінок та дітей і обминули човни, що лежали напоготові. Грозова Хмара дивилась у землю. Вона бачила ноги вождя в мокасинах, які вишила Уїнона. Вождь сповільнив крок і зупинився перед дівчинкою.

— Грозова Хмаро! — промовив він і махнув рукою до трьох воїнів, що саме підходили. — Ось запитайте маленьку дівчинку, чи вона теж боїться, що Токай-іхто стане перед вбивцею Маттотаупи!

Кров ударила дівчинці в обличчя, аж щоки запалали вогнем. Перед нею стояли два вожді і підходило троє воїнів. Певно, вона мусить щось відповісти. Але у роті пересохло, і язик не слухався її.

— Грозова Хмара боїться? — запитав вождь.

— Ні, — промовила дівчинка твердо і з несподіваною для неї самої впевненістю. — Токай-іхто, вождь Ведмежого братства, примусить убивцю Маттотаупи битися з ним. Він уб'є його, бо ця смерть — справедлива. Він переведе нас через Мулисту воду до нового життя.

Дівчинка не вагалась і не затиналась. Цілком виразно вимовляла вона кожне слово, аж самій було дивно. Вождь і воїни теж, певно, дивувалися з цього, бо уважно й серйозно дивилися на Грозову Хмару. Останні вагання враз зникли в їхній душі.

Вони всі пішли за вождем до коней. Грозова Хмара знову тихенько сіла на своє місце і дивилася вслід чоловікам. Унтшіда ніжно погладила дівчинку по голові й стиха промовила:

— Грозова Хмара сказала розумні слова.

Дівчинка аж злякалась, що на неї всі звернули увагу, і зніяковіло перебирала в руках траву. Вона зраділа, коли її подруга Ящірка близенько присунулася до неї, і вони, притулившись одна до одної, разом спостерігали за воїнами, що, сівши на коней, піднялися на схил і звернули у вільну прерію.

Сонце світило з півдня і било своїм миготливим промінням просто у вічі вершникам. Шеф де Лю відчував під собою свого рябого, що, даючи розрядку накопиченій за кілька днів силі, з іржанням скакав за буланим вожаком. Делаварові кортіло обігнати буланого. Але Шеф де Лю обрав Токай-іхто своїм вождем і мав коритися його наказам. Коні, ледве торкаючись землі, скакали галопом, і вершники хутко промчали повз довгасту височину. Вона здавалась мирною і безлюдною. Тільки очі воїнів, що знали, де розташувалися товариші, побачили їхні потайні схованки. На півдні, вдалині, делавар скоро запримітив ворожих вершників, серед яких виник раптовий рух. Від них відокремилось три цятки. Швидко ростучи перед очима, вони їхали назустріч дакотам.

Шеф де Лю намагався, обминаючи поглядом передніх вершників, не спускати очей з ворожої групи, що швидко наближалась. Він уже упізнав широкий ватажків капелюх а відвислими крисами. Червоний Лис сидів на гнідому коні. Шунктокеча впізнав коня: на ньому колись їздив майор Сміт.

Вбивця таки наважився під'їхати. Галоп мустангів здолав останню відстань між вершниками, що неслися назустріч один одному.

Коней круто осадили, і вони стали. Обидва ватажки якнайточніше розрахували напрямок і зупинилися безпосередньо один проти одного. Лише здалеку доносився шум річки, а над квітами безтурботно бриніла бджола; всі чули її, бо ніхто ні привітанням, ні жодним словом не порушив тиші.

В цей самий момент супровідники обох запеклих ворогів, наче змовившись, направили коней ліворуч і праворуч, щоб стати по обидва боки ватажків. Через те, що Чорний Сокіл і Гірський Грім повернули ліворуч, Шеф де Лю і Хитрий Бобер пустили своїх коней праворуч від Токай-іхто. Делавар міг тепер без перешкоди спостерігати ворогів: посередині — Червоного Лиса в капелюсі з обвислими крисами; праворуч від нього — Шонку, якого ненависть і ганьба все-таки погнали через річку Жовтого Каменя з пливучими крижинами; ліворуч — худорлявого, довготелесого мисливця прерій. Делавар знав цього мисливця ще з тих часів, коли служив на канадському кордоні розвідником у білих людей. Його прозивали Карлом Великим. Багато зарубок на стертому рушничному ложі мисливця розповідали, кому на користь служили його сутички з чорноногими, кам'яноварами і сімома вогнищами ради.

Досі ніхто не промовив ані слова. Шеф де Лю дивився на Токай-іхто. Вся постать вождя виражала спокій, який, здавалось, міг тривати не те що години, а цілі дні. Кров його мов застигла уві сні й більше не пульсувала в жилах на шиї і скронях. Руки злегка притримували рушницю, що лежала впоперек спини коня. На зап'ястях були ще помітні знаки від ланцюгів, які він довго носив. Хвилини збігали. Делавар знав, що кипуча нетерплячка білого чоловіка прорве тишу на другому боці.

Червоний Лис зіскочив з коня. Чоботи його важко гупнули — це був перший звук, що порушив напружену тишу. Янкі зірвав з голови капелюх, відкривши масивний череп з вогненно-червоним волоссям, і ступив три кроки до вождя дакотів. Токай-іхто залишився на коні й дивився зверху на свого противника. Його права рука натягнула повід, бо буланий жеребець нюхом почув ненависного ворога і, прищуливши вуха, чекав нагоди схопити його зубами.

Червоний Лис засміявся хрипко й силувано, вищиривши жовті зуби.

— А, сто чортів, — сказав він, — гриваста тварюка не забула мене. Ми не могли терпіти одне одного… — Він зневажливо махнув рукою. — Було колись таке. — Червоний Лис стулив губи і опустив повіки, аби не кинути жодного необдуманого слова і неприхованого погляду. — Гей! — надто голосно вигукнув він серед загальної тиші. — Це ти, Гаррі, ну гаразд! Я цього й чекав. Ти знаєш, як стоять справи?

— Ні. — Голос Токай-іхто прозвучав відчужено і трохи глумливо.

— Ні? Хіба твій обмотаний ликом посланець, — Червоний Лис показав на чорноногого, — хіба він не наважився повідомити тебе? Тоді я скажу тобі, що тут відбувається.

Червоний Лис усе ще говорив голосно, майже кричачи:

— Ви хочете перейти Міссурі! Ти ж не сліпий і бачив її. Вся долина — це суцільна річка. Раніш як за десять днів вода не спаде. Десять днів — довгий строк. Мені його вистачить. У нас є кулі, у вас — жодної. До того ж жінки й діти обтяжують вас. Усе ясно. Варто мені захотіти, і від вас залишиться лише купка трупів. Але цього я не хочу, лише ти мені потрібний. Отже, йди сюди, мій друже! Сьогодні ми поквитаємось, і справу між нами буде закінчено.

Токай-іхто не відповідав.

— Ще досі не віриш? — З рота янкі покотилася слина, мов у собаки. — Ще й досі — ні? Але я не дорікну тобі, якщо ти трохи, й загаєшся з рішенням, мій любий. Тобі, певно, страшнувато?

Вождь мовчав.

— На мовчанці далеко не поїдеш. Хоча це й справляє хороше, повне гідності враження, адже ти й сам гідний вождь і, як мені відомо, син непоганих батьків. Також і Топ, твій старий, мав у собі щось таке, коли бував тверезим. Не ображайся! Коли я бачу тебе, то завжди згадую про минулі часи. Незважаючи на все, вони були найкращі. Ми могли б іноді про це погомоніти там, у резервації, коли б ти поїхав туди зі мною, розумієш?

Вождь мовчав.

— Ну, зараз я тобі поясню. — Червоний Лис розстебнув шкіряну куртку. Шеф де Лю при цьому звернув увагу на ііого руки, оці міцні кістляві лапи. Вони розстебнули куртку і вийняли з нагрудної кишені лист. — Ось, — промовив янкі, — візьми і прочитай.

Токай-іхто не поворухнувся. Його рука все ще тримала туго натягнений повід.

— Що? Ти не хочеш? — Червоний Лис знову сховав лист, поволі й дбайливо застебнув куртку, ніби замкнув браму фортеці. — Може, ти ще проситимеш мене дати тобі прочитати його, але тоді буде запізно.

Коли пальці з грубими пазурами застебнули останній ґудзик, очі ворога спалахнули зеленкуватим вогнем.

— Собако! — заревів він, і обличчя його раптом налилося кров'ю. — Ти нічого не чув про те, що я доручив твоєму прилизаному спільникові переказати тобі? Ти можеш повернутись, вельмишановний Токай-іхто, і стати верховним вождем у резервації. В той день, коли я приставлю тебе, я стану агентом; ми разом облагоджуватимемо там справи! Не кажи знову «ні», раджу тобі! Ти вже раз відповів мені «ні» — й поплатився за це! Не роби цього вдруге! Ніхто не сховається від моєї кари! — Недолюдок засміявся гидким уривчастим сміхом. — Ось поглянь на мою кобилу, пам'ятаєш її? Вона належала твоєму покровителю, твоєму другові з сивим волоссям. Він також намагався боротися проти мене! Та дзуськи! Він мертвий! У холодній землі лежить він; усі річки розбушувались зараз, то, може, і його кості вирили: від цього не врятують ні хрест, ні шабля. — Янкі знову зареготав. — Блазень!

З уст Токай-іхто не злетіло жодного звуку. Та й навряд чи він взагалі слухав.

Делавар пильно дивився на кобилу, що стояла позаду Червоного Лиса. Вона належала колись майорові і була чудовою, винятково благородною твариною з жвавими очима. Її пахи були забризкані кров'ю, і з несамовитим гнівом Шеф де Лю глипнув на важкі шпори її теперішнього хазяїна. «Собака, — подумав делавар. — Убивця…» Він не відводив погляду від коня, якого часто годував. Кобила підвела голову і нашорошила вуха. Чи вона теж упізнала розвідника?

— Ти, уперта червона шкуро! — знову крикнув Фред Кларк на мовчазного вождя. — Чи тобі язик відібрало? — Червоний Лис вищирився злобно і єхидно. — З німим погана розмова. Але, здається, справу між нами уже й так закінчено. — Він одвернувся од Токай-іхто і підступив до Бобра і Шефа де Лю. — Я нічого не маю до вас, — сказав він хрипко. — Ви можете або повернутись назад у резервацію, або втекти через Міссурі у свою Канаду. Тільки оцього, — він через плече показав великим пальцем на Токай-іхто, — оцього ви не візьмете з собою на той бік. Він піде на шибеницю.

Делавар хотів ударити мерзотника в обличчя, але рука того з неймовірною силою обхопила його зап'ястя. Червоний Лис стиснув йому пальці, мов залізними лещатами, і глузливо оскалився. Це був мовчазний короткий поєдинок двох рук.

Делавар з безсилою люттю відчув свою слабість; піт залив йому обличчя.

Червоний Лис випустив руку.

— Та ми порозуміємось! Подумайте над цим. За цей скальп, — Червоний Лис ще раз безсоромним жестом руки показав на Токай-іхто, наче на свою власність, — за цей скальп добре заплатять. Хто мені його принесе — поїде у Вашінгтон і дістане двісті доларів. Даю строк до завтрашнього ранку. Але краще вам не гаятись, бо мої мисливці теж знають ціну грошам!

Янкі обернувся і знову підступив до Токай-іхто.

— І ти також поміркуй над цим востаннє! Невже усі вони мусять загинути через тебе, боягузе? Адже колись Понтіак, великий вождь, переможений білими, безстрашно прийняв смерть від червоношкірого брата…

Червоний Лис пішов до свого коня.

— За це йому тоді теж непогано заплатили, — сказав пін мимохідь до Шефа де Лю. — Заради золота тобі нема чого лишатися з ним. Ти його одержиш тепер і в нас.

Делавар більше не міг дивитись на цього чоловіка.

Ворог скочив на коня, стиснув його шпорами, аж той став диба. Лівою рукою Червоний Лис натягнув повід, у праній зібгав крислатий шкіряний капелюх. Поривом вітру, що раптом знявся, скуйовдило йому непокрите вогняне колосся.

— Падлюка! — загорлав Червоний Лис на Токай-іхто і аж запінився од люті. — Чого ти прийшов? Що я тобі, миша, з якою ти гратимешся, ти, смердючий червоношкірий? Чого ти приїхав сюди і крадеш у мене час, коли не хочеш розмовляти?

Червоний Лис пустив коня. Мабуть, щось промайнуло на обличчі вождя, чого не бачили воїни, але що привернуло увагу ворога. Негідник знову під'їхав.

— Гаррі?

— Я у вашому розпорядженні.

Вершник на гнідій кобилі видав напівсвистячий звук.

— Гаррі… — Приголомшений, він непевним рухом насунув крислатий капелюх на голову. — То ходімо.

— За шість днів, коли мої воїни з жінками та дітьми переправляться через річку. Я чекатиму на тебе біля цієї височини. Із зброєю. Хуг.

Червоний Лис утупився очима у вождя.

— Ти що, з глузду з'їхав? Ти думаєш, я збираюсь битися з тобою?

— Ти будеш зі мною битися. Зі мною і моїми воїнами або зі мною одним. Вибирай!

Червоний Лис спробував засміятись, але з його рота вирвався лише якийсь гавкаючий звук.

— Ти що, збираєшся наказувати мені, мій хлопче?

— Я сказав.

— Ну тоді як хочеш, ти, койоте, з'являйся із зброєю! Я приймаю виклик! Я приймаю! За шість днів! Я буду тут! — Червоний Лис зареготав. Він зареготав цього разу голосно й різко. — Гей, мій хлопче, я приймаю виклик! У твоїй сумці більше немає патронів. А твого ножика і стріл я не боюсь. Приходь, я теж прийду, і теж сам! Твій скальп належить мені. Згода?

— Так.

— Гаразд, мій Гаррі!

Червоний Лис високо піднявся на стременах і, впевнений у перемозі, глумливо помахав капелюхом. Тоді круто повернув коня і понісся на південь у безмежну прерію.

Обидва супровідники, здавалось, були спантеличені його раптовим від'їздом. Якусь мить вони недовірливо й вороже дивилися на дакотів, а тоді й собі повернули коней і поїхали за своїм повелителем та хазяїном.

Делавар чув глухі удари копит і бачив розтріпані на вітрі довгі кінські хвости. Вершники неслися галопом і ставали усе меншими й меншими. Нарешті вони під'їхали до далекої шеренги свого загону. Шеф де Лю ще розгледів, як три вершники спішились і тоді зовсім щезли з-перед його гострих очей.

Токай-іхто все ще непорушно стояв на місці. Він теж, здавалось, дивився вслід зниклим вершникам. Лише по тому він повернув буланого, і довгий погляд його чорних очей зупинився на друзях.

— Ви чули усе, — промовив він.

— Так, — відповів Четансапа, — і тепер ми порадимось з тобою, що нам робити.

Вождь насупив брови.

— Нема про що радитись. Ви переправитесь з наметами через річку, — ніхто не нападе на вас. А я лишусь тут, аби помститись за Маттотаупу і відвернути на себе ворогів, поки ви по той бік кордону не дістанетесь до Лісистих гір.

— Авжеж! — вибухнув Четансапа. — Лишити тебе тут нп вбивство тому набродові уатшітшун, що жадають нагороди за твій скальп. Ти гадаєш, Чорний Сокіл розсядеться на бізонячій шкурі й дивитиметься, як тебе убиватимуть пі лі, наче зграя вовків, що напали на бізона? Ти хочеш вчинити так, щоб укрити честю своє ім'я, а нас ганьбою! І о знай — я не покину тебе!

— Хуг, і я не покину тебе! — гаряче підтримав його Бобер. — Накажи зруйнувати намети, жінкам вмерти, а нам загинути, як личить чоловікам! До цього ми всі готові! Краще вмерти, ніж ще раз зрадити Токай-іхто.

— Я не покину тебе! — вигукнув і Шеф де Лю. Але наступної ж миті розкаявся в своїй упертості. Він побачив, як змінилося обличчя Токай-іхто.

— Я додержу свого слова, і ви не станете мені на перешкоді, — сказав вождь. — Я закликав вас і ваші намети перейти через Мулисту воду у вільну країну. Я вів вас, і ви дістанетесь туди разом з жінками та дітьми. Я хочу цього. — Очі Токай-іхто перехопили погляд Четансапи. — Ти присягнешся мені священною люлькою, Чорний Соколе, син Сонячного Дощу, що переправиш наших на той бік і не повернешся назад. Якщо ж ти маєш намір діяти проти мене і моїх слів, то скажи. Тоді я сам себе уб'ю. Я син зрадника, ти сказав мені про це на Білій річці. Моє життя не варте нічого. Але ви не смієте вмерти.

— Якщо ми тебе не послухаємося, ти сам себе уб'єш? — промовив Четансапа збентежено й запально. — Ні, Токай-іхто, якщо ми послухаємось тебе, то це означатиме твою смерть. Ти й сам не віриш, що зможеш уникнути такої сили білих койотів, коли лишишся з ними наодинці, щоб відтягти їх на себе, поки ми дістанемось до Лісистих гір. Те, що ти говориш, — просто слова, в яких немає правди.

— Четансапо, я кажу правду. Я врятуюсь від тієї зграї білих койотів, тільки-но намети перейдуть через кордон. Так, я хочу цього, бо знаю: я вам потрібний. Я зроблю псе, що зможу, аби тільки повернутися до вас.

— А хто повідомить нас про те, що станеться з тобою?

— Гірський Грім, сітсікау, залишиться по цей бік річки на варті й принесе вам звістку про мене.

Четансапа важко дихав.

— Ти силуєш мене, вождь. Ти забрав мене з «пустельної землі», коли я умирав. Моє життя належить тобі. Візьми до цього ще й честь мого імені. Я присягаюсь тобі, що переправлю наші намети. Чоловіки похилили голови.

— Хай буде так, як хоче Таємнича Сила, — закінчив вождь. — В мужності Четансапи жоден воїн ніколи не мав сумніву.

Він попустив повід, і буланий побіг назад до великої Мулистої води. За ним ішов сірий жеребець Гірського Грома, а по його сліду бігли сиваш, рябий і гнідий з своїми вершниками.

Повернувшись до табору, чоловіки пустили мустангів у табун, а самі разом з Токай-іхто пішли до Гавандшіти. Уїнона принесла люльку для присяги. Її дим на Білій річці підкріпив рішення воїнів піти на чужину: тепер вона перед небом і землею мала ствердити слова вождя і покору його воїнів.

Люлька задиміла в руках. Шефа де Лю, що покурив її останнім і віддав на збереження Уїноні. Потім він обернувся і пішов слідом за Токай-іхто, який, залишивши старого чаклуна, почав підніматися схилом. Позаду вождя з похиленою головою ступав Шунктокеча. Ще ніколи не здавався йому схил таким стрімким і ніколи так нестерпно не пекло сліпуче полудневе сонце. Він у розпалі бою вистріляв останні патрони Токай-іхто, коли той перепливав річку, і тепер з його вини вождь мусив стати під кулі Червоного Лиса з самими лише стрілами.

Він не підводив очей на товаришів, а дивився в землю і побачив усе ще сухі шкіряні човни, що марно чекали на воду, і між ними двох дівчаток з натертими сажею обличчями. Вони сиділи, тісно притулившись одна до одної, і не насмілилися підвести очі на вождя, коли той пройшов повз них.

Минуло чимало часу, поки настав вечір і закінчився піст для дітей. Ящірка пішла до своєї матері, а Грозова Хмара присунулась ближче до Уїнони. Сестра вождя взяла дівчинку до себе у ковдру. Грозовій Хмарі було там тепло холодної ночі, і вона заснула глибоким сном.

Ранком дівчина підрахувала, що з шести ночей вже проминула одна і тепер вони вирушать на п'яту ніч.

Грозова Хмара і Ящірка були ще малі, але вони навчились годинами й днями тихо сидіти й чекати, як дорослі дівчата та жінки. Ось і зараз сиділи подруги і терпляче чекали. Вода спадала з дня на день і навіть з години на годину. З річки виступили луки і чітко окреслилися форми дна затоки. Мокра і зотліла, жовта торішня трава своїм бридким виглядом різко відрізнялася од квітучого лугу за межами спустошення. Прибиті течією, лежали понад берегом вивернуті дерева. Кілька жінок відтягли вбік розкладені трупи затонулих диких тварин. Шум бурхливої річки у головній долині усе віддалявся і слабшав. Коли Грозова Хмара одного дня побігла вниз до краю затоки, то побачила, що у великій долині з води вже виступили вершини горбів, які тяглися вздовж справжнього річища. Але яке неприємне видовище являла собою долина, повна мулу і жовтої води. Ще лишилося два дні до переправи.

Грозова Хмара знову сиділа в таборі і чекала. Їй так хотілося поговорити з Сітопанакі і попросити, щоб та розповіла про край, що лежить по той бік річки. Але дочка чужого вождя була така тиха й зажурена і не розуміла мови дакотів. Грозова Хмара іноді кидала погляд на цю дівчину, яку вона ще кілька днів тому ненавиділа, ревнуючи до Уїнони. Але тепер вона полюбила чужинку і дивилася на неї все частіше, правда крадькома, так що чорнонога дівчина не могла цього помітити. Сітопанакі була дуже гарна і сумна, як сама смерть. Може, вона любила вождя?

Якось уночі — останньої ночі перед переправою через річку — Грозова Хмара крізь сон почула тихий звук, немов вітер співав у траві. Він бринів, як невідома пісня, і пісня ця була така чарівна й ніжна, що маленька дівчинка не хотіла прокидатись, а воліла б тільки слухати спів. Вона слухала і марила. Їй снилася дівчина-дакотка, яка виїхала човном на озеро шукати свого коханого. Але вона знайшла лише його сагайдак з стрілами, що плавав на блискучій поверхні води. Тоді вона віддала свого човна на поталу хвилям і загинула в озері.

Коли Грозова Хмара удосвіта, раніше, ніж звичайно, розплющила очі, у небі мерехтів лише перший відблиск світанку. Місяць і зорі вже поблідли на його тлі. Вода шуміла в долині. Ще всі спали; навіть собаки лежали, скрутившись і уткнувши морди у шерсть. Лише одна тонка постать підвелася: вона стояла на колінах у траві й заплітала своє довге важке волосся. Тоді внизу, на краю затоки, виринула з імли світанку ще одна тінь і почала поволі наближатись. Дівчина, що стояла навколішки, нібито злякалась. Вона нахилилася ще нижче і сховала обличчя. Тінь чоловіка безшумно пройшла повз неї і майнула уверх схилом до вершини, гнучка, мов гірський лев, що готується до стрибка.

Грозова Хмара знову заплющила очі й терпляче чекала, поки її розбудять. Ніхто не повинен знати, що вона вже не спить.

Останній день теж збіг у тиші й бездіяльності. Грозова Хмара і Ящірка знову сиділи біля Унтшіди. Стара сказала дівчатам, що наступної ночі табір вирушить.

— Коли сонце піде спати, — сказала вона, — ми переправимось через річку. Ви обидві поїдете верхи на трофейних конях, які подарував Ведмежим хлопцям їхній батько Четансапа. Ці коні великі, а ви малі, але сором був би вам, якби ви впали з них.

— Авжеж, сором, і Ведмежі хлопці глузували б з нас, — відповіла Грозова Хмара. — Та ми не такі дурні.

Унтшіда усміхнулась і встала, щоб сказати і решті жінок, що вони мають робити.

День поволі згас. Коли сонце у червоній заграві зникло за обрієм і дрозди заспівали свою вечірню пісню, в таборі все ще не було помітно ніякого руху і пожвавлення. Коні паслися, собаки шастали довкола. Сіра вовкодавиця лизала свій приплід — чотирьох щенят. Грозова Хмара вже уподобала одне чорненьке, яке хотіла взяти собі. Уїнона пообіцяла його дівчинці, якщо дозволить Токай-іхто.

Маленька дівчинка зітхнула і погладила цуценя. Замиготіли перші зорі шостої ночі.»

З річкової долини потягло вітром, і шум води у темряві залунав гучніше.

Унтшіда підвелася з свого місця. Це було знаком усім готуватися. Ніхто не промовив жодного слова. Жінки й дівчата, яким було звелено перенести човни, легко підняли їх і раніш від інших почали спускатися довгим ланцюжком у долину. Інші пішли з дітьми до коней. Собаки з гавкотом гасали навкруги, бо вдалині, в прерії, і внизу, в долині річки, зухвало задзявкало кілька койотів. Грозова Хмара і Ящірка знали: ці койоти — розвідники племені, що подавали сигнали. Дівчатка привели двох великих драгунських коней і без сторонньої допомоги вилізли на них. Їхні дитячі руки упевнено тримали повід; коні слухняно йшли довгим цепом вниз до затоки.

Копита хлюпали по калюжах, залишених спадаючою повіддю. Шлях ішов незліченними звивинами навколо прибитих водою дерев, гілля і коріння та навколо чагарника, що ріс на березі. Верби хитали вітами від легкого подиху нічного вітру. Було дуже темно. Собаки не переставали валувати; шум річки усе наближався й наближався.

На дні головної долини ще стояла глибока вода. Жінки, що пішли попереду, вже спустили човни на повільно текучу поду, поклали на них вантаж і почали гребти, обминаючи горби. Вершники ще лишались на конях; вода сягала їм до ніг. Собаки замовкли і пустилися вплав.

Але ось вода, виграючи мінливими переливами, стрімко понеслась — почалося справжнє річище. Грозова Хмара і Ящірка розпізнали у темряві на конях групу воїнів, а між ними Четансапу на його трофейному сиваші. Воїни зупинилися на затопленому березі річки. Друга половина загону стояла в бойовій готовності вгорі біля височини на краю прерії. Але ворога не було видно.

Грозова Хмара і Ящірка їхали у кінці валки. Уїнона в своєму шкіряному човні повернула назад, щоб забрати обох дівчаток. Вони спритно ковзнули з коней у шкіряний казан і заходилися гребти. З води виринуло обличчя, що, певно, належало Хитрому Боброві. На тому боці усе ще скакав на сиваші Четансапа, заганяючи в річку останніх драгунських коней.

Коли човен Уїнони з дітьми, перепливши річище, знову опинився в майже стоячій воді і без труднощів проплив між горбами, що стриміли з річки, серце Грозової Хмари забилось сильно і лунко. Вона ще раз озирнулася на покинутий південний берег. Ось готові до бою вершники ураз повернули коней і теж поскакали вслід за іншими у долину річки. Але один-єдиний зостався на місці. Він стояв чорною тінню на тлі чорної ночі.

Човен підганяли легкі удари весла, і він нісся вперед. Покинутий берег відступав усе далі й далі. Тінь самотнього вершника все більше зливалася з темрявою. Токай-іхто залишився сам.

Діти ступили на північний високий берег річки, досягти якого було їхньою заповітною мрією. Вони допомогли Уїноні витягти човен на берег і вилізли на мокрих коней. Довга валка вже вишикувалась і, облита таємничим світлом місяця, потяглася на північ прерії. Вдалині протрюхав вовк. Похитуючи головами, йшли в'ючні коні і присадкуваті мули. «Перед вів сиваш Четансапи; його ясна шкура вилискувала в нічному світлі. Діти прислухались. Позаду них шуміла річка. Але ще досі не пролунав жодний постріл.

По той бік, на покинутому березі, вороги лише тоді нападуть на вождя, коли жодне вухо не почує цього і жодне палке серце не зможе повернути коня.

БОРОТЬБА ІЗ ЗАЧАРОВАНИМ БІЗОНОМ

Ведмежі хлопці й розвідник Чорна Скеля не сиділи без діла на протилежному березі Мулистої води. Перш за все вони зняли шкуру з лозового кістяка човна, щоб використати її замість ковдри. Добре загорнувшись у неї, індійці перебули зливу і змокли не більше ніж тоді, коли переправлялися через річку. Великі переходи останніх днів зовсім зморили хлопців, тому Чорна Скеля наказав їм цієї ночі спати і сам вартував у найнебезпечніші години перед світанком.

Коли розвиднілось, вони попоїли трохи із своїх запасів і потім порадились, що їм робити далі.

— Перш за все, — сказав Чорна Скеля, — давайте почнемо вести спостереження з горба, чи не помітимо чого важливого для нас. Адамс говорив, що він буде триматися поблизу Лісистих гір біля річки Міні-Сосе. Може, нам пощастить знайти його.

Хлопці погодились з цим планом, і всі троє вирушили в дорогу. Кістяк човна індійці покинули, оскільки він був їм не потрібний. Але шкуру, що правила їм замість ковдри, а також могла згодитися для будування намету, вони взяли з собою. Чорна Скеля недаремно вже протягом багатьох років виконував обов'язки розвідника у Ведмежому братстві. Він бігом повів хлопців навпростець долинами до того горба, з якого виднілася уся місцевість навкруги. Це найкращий із спостережних пунктів, який тільки могли тут знайти троє молодих індійців. Трава тут була зелена та висока; вона буйно росла на родючому глинистому грунті, і трьом юнакам з Ведмежого братства дуже легко було у ній сховатися. Самі невидимі, вони могли спостерігати місцевість наскільки сягало око. Але чого хлопці не могли бачити — це своїх одноплемінників, що лишилися на протилежному березі. Затока у вигляді рогу була закрита від їхніх поглядів.

Вранішнє сонце пригрівало в спину, навколо квітів снували комахи. Вдалині пасся табун антилоп. Гапеда і Часке помітили стадо тої самої хвилини, що й Чорна Скеля.

— Можна підкрастися і влучити стрілою в антилопу, — сказав Ігасапа.

Молоді індійці раділи нагоді пополювати більше, ніж свіжій печені.

Раптом вони вгледіли, що антилопи перестали пастися, попіднімали голови і швидко, мов вітер, помчали лугом. Бігли вони в північному напрямку.

— О! — вигукнув Часке.

— О! — повторив Ігасапа. — Що ти на це скажеш, Часке-Широконогий, Ведмежий сину?

— Що нам не доведеться їсти печені з антилопи, — з жалем констатував Часке. — У нас немає коней, а пішки жодна людина не наздожене антилопу. Ми зробимо інше. Поміркуємо над тим, чому антилопи втекли.

— Ну? — зацікавився Ігасапа.

— Ясно, як день. Навряд чи антилопи тікали від вовків. Певно, вони почули мисливців. Оскільки табун побіг на північ, то небезпека, якої він злякався, має бути десь поблизу річки.

— Вірно, Часке, і якщо ти хочеш дізнатися ще більше, приклади вухо до землі. — Ігасапа вже дослухався, припавши до трави головою.

Хлопці наслідували його приклад.

— Так! — вигукнули вони в один голос. — Загін вершників. Вершники їдуть риссю. Це уатшітшун!

— Хуг! Уатшітшун, що мчать прямісінько на нас. Ми повинні стежити за ними.

Усі троє напружено чекали. У них був гострий слух,і навколо глибока тиша, тому вони почули вершників уже здалека. Минуло чимало часу, перш ніж загін з'явився серед зелених пагорбів.

— Мілаганська! — прошепотіли хлопці. Йшлося про невеличкий передовий загін драгунів.

Драгуни також виїхали на горб, аби краще роздивитись місцевість, й індійці добре бачили, як вони вийняли біноклі й оглядали протилежний берег. Двоє з них, очевидно ватажки, розмахували руками. До них приєднався чоловік у шкіряному одязі і щось їм гаряче доводив. Ранок стояв ясний, сонячний, і тому індійцям було видно геть усе, що відбувалось на горбі. Вони розуміли навіть деякі жести чоловіка в шкіряному одязі, тому що він мимоволі доповнював свої слова тією мовою знаків, з допомогою якої розуміються між собою прикордонники й індійці, а також індійці з різних племен. По знаках дакоти здогадалися, що йшлося про Ведмеже братство і що драгуни шукають їх. Чоловік у шкіряному одязі намагався пояснити мілаганська, що Ведмеже братство ще на тому березі, а тому треба зачекати, поки спаде вода; під час переправи через річку зручно буде у них стріляти.

Драгуни, здавалось, ще не вирішили, як їм діяти. Перш за все вони позлазили з коней, посідали на траву й почали підобідувати. Чоловік у шкіряному одязі залишився на горбі вартувати.

— Ви усе збагнули? — запитав Ігасапа.

— Так.

— Що ж нам тепер робити?

— Убити цих мілаганська ми не можемо: їх дуже багато, — відповів Часке, нишком зітхнувши.

— Але ми не можемо дозволити їм залишатися тут і вартувати, — рішуче сказав Гапеда. — А разом з тим нам. треба зробити все, щоб вони поїхали і не вернулися, тільки-но спаде вода.

— Так-то воно так, — посміхнувся Чорна Скеля. — Але як нам домогтися цього?

— Хитрістю, — упевнено відказав Гапеда.

— І ти знаєш таку хитрість?

— Так! — На худорлявому дитячому обличчі Гапеди промайнула розумна посмішка.

— Тоді давай обміркуємо твою хитрість.

Гапеда схопився за пов'язку на голові, помацав свої тонкі руки, а потім щоки і скроні, що запали від недоїдання та напруження.

— Адже у мене вигляд голодного й виснаженого, чи не так? — промовив він задоволено.

— В очах білої людини — так, — ствердив Ігасапа.

–: Тоді я можу йти. Я побіжу до мілаганська і попрошу в них їсти. Вони спитають, звідки я прийшов, а я їм розповім, що Ведмеже братство потонуло в річці, коли наші чоловіки й жінки хотіли переправитись на цей берег. Якщо тільки…

— Що? — спитав Часке схвильовано. — Чому ти знову замислився?

— У мілаганська є довгі очі. — Гапеда мав на увазі бінокль. — Чи можна ними бачити крізь горби?

:— Ні, — заспокоїв його Ігасапа, — не можна. Ними можна бачити лише на далеку відстань.

— Гаразд. Значить, вони так само, як і ми, не бачать воїнів і жінок з Ведмежого братства. І я можу перехитрити їх!

— Звісно, можеш. Спробуй: мілаганська — де велика небезпека для наших.

Гапеда вирушив у дорогу. Він спустився з горба тим схилом, якого не видно було драгунам, попрямував у долину й тоді майнув непомітно вздовж річки. Пробігши деяку відстань, він зупинився, ліг і залишив після себе слід, так, ніби він тут лагодився спати. Далі знову встав і почав блукати по горбастій місцевості. Нарешті піднявся на височину поблизу загону, ліг на самому її гребені й трохи згодом підняв голову. Помітивши, що чоловік у шкіряному одязі звернув на нього увагу, Гапеда встав на весь зріст і кивнув йому.

Той у відповідь подав знак, що Гапеда може наблизитись.

Хлопець щодуху побіг на горб до драгунів. Солдати, зручно розташувавшись у траві, їли, курили і про щось балакали. Коли підійшов малий індієць, розмова урвалась, і всі з цікавістю почали розглядати його. Чоловік у шкіряному одязі, очевидно, скаут, як говорять у цих місцях, тобто слідопит, відразу ж почав розпитувати чужого хлопця:

— Звідки ти прийшов? Гапеда зрозумів знаки.

— З того боку, — сказав він.

— Як же ти переправився сюди? Невже через воду?!

— Саме так, — запевнив дакотський хлопець. — Оце зараз через воду. У шкіряному човні. Всі інші потонули. — На його обличчі відбився глибокий сум.

— Хто це «інші»?

— Воїни, жінки і діти Ведмежого братства з великого племені дакотів.

— Чорт… Ведмежого… а підійди-но ближче, сядь ось тут. Нам конче потрібно про це дізнатися! — Скаут переклав розмову молодому офіцерові, начальникові загону.

Того ніби наелектризували. Він почав давати скауту різні вказівки, значення яких Гапеда не зрозумів. Але скаут розтлумачив йому, що наказував офіцер.

— Ти залишишся у нас, — пояснив він хлопцеві знаками. — Тобі нічого боятися. Ми даватимемо їсти, а згодом ти ходитимеш до школи. Ми візьмемо тебе у наш великий форт. Там ти розповіси комендантові про Ведмеже братство, про Токай-іхто, і про все, що з ними сталось. Зрозуміло?

— Так, — відповів Гапеда перелякано. — Але я не хочу залишатися у вас. Я тільки хотів би, щоб ви мене нагодували. Я йду до родичів у Канаду.

— Ти ще малий і мусиш робити, що тобі велять. І не розводь теревенів. Тут ти будеш їсти разом з нами, а то он який худий. У нас тобі буде добре, ти скоро погладшаєш.

Гапеда замовк. Він вирішив утекти. Але не знав, коли трапиться нагода. Зараз, серед білого дня, це неможливо. Він поїв те, що йому дали (їжа видалась Гапеді зовсім несмачною), потім ліг на сонці, вдаючи, що спить. Але насправді думки його напружено працювали, і він раз по раз злегка розплющував очі: крадькома стежив за ворогами.

Драгуни дозволили собі відпочинок на цілу годину. Коли молодий офіцер наказав виступати, був уже полудень. Скаут посадив Гапеду перед собою на коня. Він вів загін і тому їхав попереду. Гапеда, як гострозорий сокіл, роздивлявся навкруги. Він зразу ж примітив, що їдуть вони не на схід, а на захід, його хочуть завезти у далекий форт, де міститься їхній гарнізон. Він мусить удавати, ніби задоволений з цього. Лише коли недовір'я ворогів зовсім розвіється, з'явиться надія на втечу.

Місцевість потроху змінювалась. Гапеду на цьому невідомому шляху супроводжували на заході — блакитні обриси Скелястих гір, довкола — квітучі зелені пагорби, а з півдня — шумлива, жовта від мулу повінь. Ігасапи і Часке він не бачив, вони також не подавали йому ніякого знака. Але Гапеда був певен, що друзі постерегли його вимушений від'їзд і потай ідуть слідом. Можливо, коли посутеніє, він матиме нагоду зв'язатися з ними. Спокійно і, здавалося, байдуже, як личить дорослому воїнові, зносив дакотський хлопець свій полон. Головне було досягнуто: мілаганська і скаут, мабуть, повірили йому, що Ведмеже братство загинуло у водах річки, яка вийшла з берегів.

Вечоріло, сонце схилилося на захід, і луки мерехтіли в його останніх променях. Драгуни розташувалися на ніч на бівуак. Вони розіклали багаття, підігріли консерви і перекидалися непристойними жартами. Гапеда хоч і не зовсім розумів двозначність цього пустослів'я, але про зміст догадувався з рухів і сміху, якими драгуни супроводили його.

Хлопець зневажав оцих чоловіків з бородами, що поводили себе так негідно і безсоромно.

Скаут підкликав Гапеду і знову почав докладно розпитувати. Гапеда розповів про переслідування, що його загнало Ведмеже братство від Червоного Лиса, і про страшну переправу, тут хлопцеві не треба було нічого вигадувати, бо він таки пережив увесь той жах. Розповідь його звучала переконливо.

— А що то за родичі в Канаді, до яких ти хотів тікати? — запитав нарешті білий.

— Дакоти на річці Сурі, — коротко відповів Гапеда.

— Он воно як, так оце оті, з Міннесоти, що втекли туди! Але навіщо тобі здалися ці недоумкуваті дикуни! Полюванню на бізонів все одно скоро буде покладено край. Іди до нас, служи нам вірою-правдою і матимеш змогу стати славнозвісним розвідником, як Шеф де Лю. Нам потрібні такі кмітливі хлопці, як ти.

— Так, я хочу стати таким, як Шеф де Лю, — підтвердив хлопець. Скаутові й на думку не спало, що означають ці слова в устах Гапеди.

Поки скаут розмовляв з, Гапедою, жарти і сміх не вгавали. Та ось драгуни загукали до скаута:

— Гей, ти, старий! Ми ще не хочемо додому! У форті так нудно! Тут так хороше! Нам не вистачає лише гарної свіжої печені, а більше нічого й не треба солдатові. Хіба що кілька дівчат з білявими, довгими косами! Добудь їх нам! Де той табун волів і хоробра дівчина-ковбой, про яку ти нам розповідав?

Скаут, літній, бородатий чоловік, тільки посміювався.

— Але доведеться зробити чималий гак, — говорив пін. — Про це вже домовляйтесь з лейтенантом. Як на мене — я згоден.

— Ну, за цим у нас діло не стане. То де ж худоба й дівчина?

— Три фермери з рештками свого табуна втекли від поводі, а з ними й мисливець на бобрів, що вештався в цій місцевості. Та є ще кілька ковбоїв і жінки.

— Отже, домовились. Лейтенанта ми вже примусимо «годитись, а ти нас поведеш туди. Нам кортить печені л яловичини і танців навколо багаття.

— Але не забувайте про людей, — застеріг скаут. — Якщо хочете зібрати врожай там, де ви не сіяли, — це не так просто. У них, звичайно, теж є гвинтівки і ножі, якими вони досить вправно орудують. Драгуни засміялися.

— Але ж нас більше! Такого ще не бувало, щоб драгунові не дали вола на печеню. Якщо вони мають намір відмовити нам, то ми їх перестріляємо без зайвих балачок.

Гапеда втямив з розмови лише те, що скаут, за звичкою, підкреслював жестами. Але й цього було цілком досить для кмітливого малого бранця. Фермери, пастухи, мисливець на бобрів з дружиною… Може, це Адамс? Адже він чекав на них десь поблизу. Отже, йому загрожує небезпека з боку мілаганська. Треба будь-що попередити його.

Вже зовсім стемніло. Для лейтенанта солдати нап'яли намет, а самі полягали на ковдрах просто на лузі. Коней, навіть не розсідлавши, поставили докупи й охороняли. Гапеда загорнувся у власну шкіряну ковдру і, не викликаючи анінайменшої підозри, ліг між солдатами. Він точно запам'ятав, як було розподілене вартування. Після півночі протягом чотирьох годин вартуватиме скаут. У цей час не варто нічого розпочинати. Якщо ж втекти раніше, скаут помітить його відсутність, тільки-но стане на варту. Отже, для здійснення задуму Гапеді лишався короткий проміжок часу між четвертою годиною ранку і сходом сонця.

— Хлопець заплющив очі і примусив себе заснути. Йому потрібні сили. Гапеда був певен, що прокинеться вчасно. Він навчився прокидатися тоді, коли хотів. Білі люди здебільшого гадають, що малі індійці зовсім не вчаться. Вони дуже помиляються. Індійські діти також проходять ґрунтовну і сувору школу! Гапеда вчився не з шести, а з чотирьох років. Він вчився їздити верхи, стріляти, вистежувати дичину й ворога, завжди володіти собою, зносити голод і спеку. Він навчився говорити правду, якою б гіркою вона не була для нього, й знав історію племені дакотів. Він розумів мову знаків, умів читати й писати ієрогліфи. Він знав, як вирізати стрілу, побудувати намет, зорієнтуватись в незнайомій місцевості. Ще кілька років, і він стане воїном… Подумавши про це у напівсні, Гапеда злякався. Ні, він ніколи не стане воїном, бо ж Ведмеже братство тепер розводитиме плямистих бізонів і житиме мирно з усіма червоношкірими і з усіма хорошими білими людьми. З усіма хорошими… так, але ж серед білих людей є багато сильних і лютих вовків, і їм Гапеда повинен довести свою мужність, мужність, хоч він уже й не вирізуватиме стріл. Мілаганська, до яких він потрапив, — союзники цих лютих і сильних вовків. Він мусить перехитрити їх і розбити їхні плани. А щоб бути спроможним зробити це, йому треба зараз спати. Гапеда навчився володіти собою, і він заснув, бо ж хотів того.

Прокинувшись, хлопець по зорях визначив, що після півночі минуло вже близько двох годин. Скаут з двома драгунами вартував біля коней. Гапеда і взнаки не давав, що вже не спить. Він спокійно лежав, і очі його, здавалося, були заплющені. А насправді хлопець протягом цих двох годин перед утечею пильно стежив за всім.

Нарешті бородатий, одягнутий у шкіру скаут уклався спати. Він знайшов собі зручне, затишне місце біля намету лейтенанта, закутався і скоро заснув, про що свідчили його храп і рівномірне дихання. Гапеда зачекав ще трохи, тому що зміна вартових могла декого збудити. На варту заступило двоє молодих драгунів, очевидно, недосвідчених і легковажних. Вони посідали біля коней і стиха про щось балакали. Хлопець удав, ніби йому стало погано. Він підвівся і пішов за намет у протилежну сторону від місця, де спав скаут і сиділи вартові. Сховавшись там, Гапеда ліг на землю. Тепер починалось найважче з його задуму. Він мусив відповзти травою так, щоб його не помітили вартові.

Гапеда багато вчився повзти непомітно, і тепер з величезною обережністю мав застосовувати свою майстерність. Цьому сприяла і висока весняна трава, і його тонка, худа постать. Він, мов змія, посувався лугом. Було ще зовсім поночі. Позад нього — жодного руху. Вартові, певно, й уваги не звернули на те, що Гапеда не повернувся з-за намету на своє місце. Вони сиділи поряд, вдивлялися в темряву й точили ляси про речі, які їх, видно, дуже цікавили. Серед німої тиші нічних прерій Гапеда ще довго чув їхню приглушену розмову.

Відповзши на таку відстань, що його вже не можна було бачити з бівуаку», хлопець перевів подих. Чи Ігасапа й Часке десь поблизу і чи здогадуються вони про його втечу? Гапеда видерся на горб і задзявкав койотом. У Ведмежому братстві це був умовний сигнал розвідників, який знали навіть діти, а Гапеда навчився у свого батька Четансапи чудово наслідувати його. Згодом у відповідь долинув такий самий дзявкіт.

Гапеда завмер на місці, чекаючи: з'явився Ігасапа. Хлопець коротко розповів йому, що хитрість удалася і що драгуни мають намір наступного дня вчинити щось погане трьом фермерам, що втекли з худобою, мисливцеві на бобрів та його дружині.

— А де знаходяться ці уатшітшун з своїми плямистими бізонами? — зацікавився Чорна Скеля.

— Я втямив тільки, що десь на північ від нас.

— Значить, це ті самі, яких ми з Часке уже бачили. Біжімо швидше.

Підійшов і Часке. Ігасапа з обома друзями, не гаючи ані хвилини, щодуху помчали у північному напрямку. У всіх дакотів прудкі ноги, хоч і не всі вони такі спритні, як підлий зрадник Татокано: Але, коли потрібно, кожен з них пробіжить за день не менше, ніж кінь.

Сонце зійшло. Вже не одну годину бігли три індійці. Недарма вони постійно ще змалку особливо старанно тренували ноги, натирали маззю, робили різні вправи. Увесь тягар свого тіла хлопці переносили на носки ніг, як це звичайно роблять під час швидкого бігу. В повітрі ще віяло ранковою прохолодою, коли до них долинуло здалеку ревіння плямистих бізонів. Воно було зовсім не схоже на рев диких бізонів. Гапеда і Часке раптом відчули, як у них од хвилювання закалатало серце. У майбутньому їм теж доведеться розводити плямистих бізонів. Чи ж вони такі жалюгідні, як оті виснажені, напівголодні бики й корови, що дісталися індійцям у резерваціях?

Трьом дакотам тепер уже не треба було додержувати особливої обережності. Вони, не ховаючись, побігли просто до табуна. Сокиру. війни закопано, і ніхто й не запідозрить, що ці хлопці належать до Ведмежого братства, усе ще переслідуваного ворогами. А коли там і Адамс, як вони того сподівалися, то, впізнавши хлопців, він, без сумніву, дружньо прийме їх.

Дакотів помітили, і назустріч їм вирушив вершник. Це був білий. Він їхав на рябому коні й одягнений був, як ковбой: у світлій шкіряній куртці, на шиї — строката хустка з довгими китицями, а на голові — високий крислатий капелюх. Обличчя — худе і засмагле, аж бронзове. Вік його важко було визначити, бо ж ніхто не міг певно сказати, чи безліч отих зморщок на його чолі викарбувана роками, чи злигоднями. Вершник під'їхав галопом і, як індієць, раптово осадивши коня, зупинився перед хлопцями.

Троє з Ведмежого братства теж стали.

— Вітаю моїх юних червоношкірих братів! — сказав білий мовою дакотів. Його вимова, власне, діалект мови дакотів, була трохи незвична для індійців з Ведмежого братства. Проте вони добре розуміли його і зраділи, що білий в цій далекій місцевості вітає їх рідною мовою.

— Вітаємо нашого білого брата! — відказав поважно Ігасапа. — Ми шукаємо людину на ім'я Адамс.

— Зараз ви його тут знайдете! Ходімо! — Вершник повернув коня і риссю поїхав до табуна, що пасся на лузі. Індійці пішли за ним. Гапеда і Часке з цікавістю розглядали корів, биків і бугая. Хоч ці тварини після зимівлі були худішими, ніж дикі бізони, але вони жваво і з задоволенням паслися, а не стояли напівмертві, з похнюпленими головами, як та худоба, що її пригнали у резервацію уатшітшун. Бугай сопів, довгі батоги пастухів голосно ляскали.

Дакоти побачили групу вершників. Один з них — викапаний той, що привітав їх. Троє сивих чоловіків і дві жінки похилого віку менше цікавили хлопців. Це, певно, фермери, що їх прогнала повідь, як розповідав скаут.

Але серед них був ще один вершник: білявий, молодий, з блакитними очима; риси його обличчя були суворі, а в куточках рота заліг глибокий сум. Поруч нього молода жінка: волосся у неї було світле, як сонце, а очі — як вранішнє небо. Вона вправно їхала верхи. Проте юні дакоти, які, можна сказати, виросли на конях, зразу ж побачили, що ця жінка не сиділа, як вони, з чотирьох років, день у день у сідлі. Вона, видно, з недавнього часу у прерії, хоча і намагалась бути схожою на справжню пастушку.

Білі зупинились, зійшли з коней і запросили індійців до себе. Гапеда і Часке були приємно вражені таким ввічливим і пристойним поводженням уатшітшун. Вони знали лише Червоного Лиса, солдатів та найманців, що заганяли людей Ведмежого братства до резервації і убивали їх, уже обеззброєних. Їхньою мовою завжди були лише кулі і груба лайка. Тому індійці так здивувалися тепер.

Гапеда розповів білим, про що він довідався в передовому загоні драгунів. Ті уважно вислухали, але не промовили жодного слова, тільки посмоктали свої люльки, багатозначно похитали головами і замислились. Вони поводилися майже так само, як і червоношкірі чоловіки, і довір'я хлопців до них ще більше зросло.

— Як же ви дісталися сюди? — поцікавивсь нарешті Адамс.

Ігасапа розповів йому всю правду.

— І що ж ви думаєте тепер робити?

— Токай-іхто просить білого чоловіка на ім я Адамс купити для Ведмежого братства плямистих бізонів і землі, де ми б могли з цими бізонами жити.

Адамс здивовано глянув на нього.

— Скільки ж вас? — запитав він.

— Коли ми посадили хлопців у човен, нас ще лишилось чотирнадцять воїнів і п'ятдесят стариків, жінок і дітей, — відповів Ігасапа. — Але під час грози Червоний Лис знову; напав на Ведмеже братство, і, певно, ще декого з наших убито. Скільки, зрештою, переправиться через річку, ми не знаємо.

Адамс якусь мить помовчав.

— Багатьох вам доводиться оплакувати, — сказав він нарешті. — Для того десятка чоловік, що залишились, ви легко знайдете і землю, і худобу. Але чим же ви будете платити?

— Золотом. Токай-іхто дав нам золота!

На обличчях трьох старих фермерів відбилась цікавість. Вони присунулися ближче і стали прислухатися уважніше ніж досі.

— А чи вмієте ви скотарювати? — знову запитав дакотів Адамс.

— Ні. Але Токай-іхто сказав, що ти хочеш стати нашим братом. Ти навчиш нас розводити плямистих бізонів.

Адамс усміхнувся.

— Це було б непогано. Я залюбки допоможу вам. То, може, зараз і купівлю зробимо?

— Чоловіче, — вигукнув один із старих фермерів, — купи у нас худобу, ми ситі по саму зав'язку цим здирством і мріємо податися на схід. Є в індійців золото?

— Заспокойтесь, — сказав Адамс. У ньому прокинулась чисто селянська ощадливість. — Ми порахуємо й оглянемо худобу.

— І будемо тут товктись, поки не прийдуть драгуни і не накоять лиха? Ти забув про цю банду грабіжників? Чув, що розповідав хлопець?

— Саме тому рисковано зараз купувати худобу.

— Адамсе, не торгуйся довго. Ти й так купиш усе мало не задарма. Поговори з індійцями, щоб дали нам золото, і можеш негайно ж перегнати худобу через канадський кордон. Драгуни не наважаться його перейти!

— Це правда. — Адамс не втрачав спокою. Троє дакотів спостерігали, як він разом з іншими білими чоловіками й жінками ходив поміж худобою, лічив, обмацував, знизував плечима, зрідка щось зауважував. Нарешті він підійшов до індійців.

— Скільки у вас золота? — стиха запитав він. — Трудність у тому, що тут, звичайно, ніде дістати терезів для золота. Все треба приймати на віру. Але це чесні люди. Монет у вас немає?

— Ні, лише зернята. — Ігасапа розв'язав торбинку і показав дві зернини золота.

— Та чи знаєте ви, яке це багатство? — запитав Адамс. Він був приголомшений.

Індійці дивились на нього широко розкритими очима. Вони не могли навіть уявити, що за купку золотих зернинок можна виміняти худобу для всього братства.

— Не показуй усього капшука, а то вони збожеволіють, — застеріг Адамс. — Дай-но сюди частину і звірся на. мене. Ми зараз же переженемо худобу через кордон.

Дакоти повірили своєму білому братові. Незабаром справу було закінчено. Обличчя Адамса сяяло радістю.

— Все! — вигукнув він. — Томасе, Тео, вперед, худобу через кордон! Покажіть, чого вартий ковбой! А ви, мої юні, сміливі брати з племені дакотів, беріть собі коней там, біля худоби, та, глядіть, добре загнуздайте їх! Ми купили усю цю худобу і повинні зберегти те, що нам належить!

— Усіх оцих плямистих бізонів? — вигукнув схвильовано Гапеда.

— Так, усіх, що ти тут бачиш, хлопче. Ти не уявляєш собі, чого варте твоє золото!

Хлопці, не гаючи часу, побігли разом з Ігасапою до коней, що неосідлані паслися поблизу, накинули на них ласо, які їм дали Адамс, Томас і Тео, і посідали верхи. Поки пастухи, ляскаючи довгими батогами, повертали худобу на північ, троє дакотів швидко впоралися з кіньми. З радісними вигуками вони приєдналися до тих, що переганяли худобу. Хлопцям було дуже приємно, що молода дружина Адамса дивувалась з їхніх шалених витівок на чужих конях.

Для стада й коней, що мчали галопом, кордон виявився недалеко. Адамс гукнув дакотам, що до вечора вони будуть уже поза небезпекою. Чи ж гнатимуться за ними драгуни? Навряд чи треба цього боятися: драгуни мріяли використати кілька днів для відпочинку й розваг, а не для шаленої погоні. Проте невідомість увесь час тримала втікачів у напрузі й гнала все далі й далі. Гапеда й Часке відчували радість і впевненість у собі од самої лише думки про те, як вони з Адамсом вітатимуть Токай-іхто і своїх одноплемінників — власників великого стада. Коли б тільки вони переправились, скоріше переправились… А чи взагалі пощастить переправитись. Адже Ведмеже братство все. ще знаходиться між бурхливою водою і рушницями Червоного Лиса.

Сонце вже заходило, коли мокрі від поту, втомлені, охриплі вершники з худобою дісталися до прерій, де Адамс, Томас, Тео й Адамсова дружина Кет вирішили зупинитись. Індійці також спішились, розгнуздали коней.

— Ми перейшли кордон, — сказав Адамс.

Ігасапа й обоє його друзів довго Мовчки роздивлялися довкола. «Кордону» не було видно. Без кінця й краю простяглася навкруги зелена рівнина. Лише темний гірський масив, здавалось, присунувсь ближче.

Втікачі зупинилися на відпочинок. Худоба напилась і почала пастись. Хлопці назбирали хмизу, розіклали багаття, обережно прикривши його. Кожен попоїв із своїх запасів, потім чоловіки закурили. Кет була смертельно втомлена. Вона відразу ж загорнулась у ковдру і лягла спати.

Говорити нікому не хотілося: всі сиділи в тихій задумі. Так минуло з півгодини. Адамс розставив на ніч варту, яку хлопці зголосилися нести нарівні з усіма.

— Так, — раптом проказав Томас, — тепер ви, молоді індійці, — заможні люди. Тепер ви будете перед іншими кирпу гнути.

Спочатку йому ніхто не відповів, але трохи згодом Гапеда заперечив:

— Так само, як і ви, Томасе і Тео.

— Ти глузуєш з мене, малий Ведмежий сину?

— Ні, я не думаю глузувати з свого великого білого брата Томаса. Чому це йому таке спало на думку?

— Тому, що ми з братом Тео найбідніші в світі.

— Я не знаю, — відповів Гапеда повільно і ніби щось обмірковуючи, — я не знаю, чи мати плямистих бізонів — значить бути багатим. Томас і Тео також мають плямистих бізонів.

— Де ж вони? — Томас подивився в темряву. Гапеда розгублено знизав плечима.

— Я тебе не розумію. Тут же пасуться наші бізони.

— Наші? Твої… чи ваші… не знаю, як там між вами ведеться. Власне, вони належать Токай-іхто, якщо тільки він переправиться живим через річку. А якщо ні? Хто його спадкоємець? Певне, ви користувались у нього великим довір'ям, коли він так просто поклав своє золото у ваш гаманець. Це мене також не обходить. Але, зрештою, я хочу «знати, хто мені платитиме за роботу. Повітрям ситий не будеш.

— Але ж ви їсте з нами. Ви ж наші брати.

— Так просто їсти не кожен має право.

— Чому ні? — здивовано запитав Гапеда.

— Ви жартівники, малі червоношкірі. Тому, що худоба належить не кожному.

— Худоба належить нам усім: і Токай-іхто, і Ведмежому братству, і нашим білим братам — Томасові, Тео й Адамсові, й нашій білій сестрі — Кет.

— Ти ще дитина, тому й говориш таке, — похмуро й недовірливо пробурчав Тео.

— Ні, — втрутився Ігасапа, — Гапеда, хлопець з Ведмежого братства, говорить, як доросла червоношкіра людина. Ми, червоношкірі, завжди разом обробляли землю і разом полювали на бізонів. Ми хочемо й надалі жити за своїми власними звичаями, тому ми й вирішили, незважаючи на великі труднощі, переселитись у країну Півночі.

— Якщо вдасться… — буркнув Томас.

— А чому б це не вдалося? — гордо вигукнув Гапеда. — Ми жили так з давніх-давен, і завжди все у нас ішло добре.

— Ви й справді такої думки? — спитав, затинаючись від хвилювання, Томас. — І ми на старість станемо разом з вами фермерами?

— Так, неодмінно станете, — підтвердили Ігасапа, Часке й Гапеда.

Томас і Тео довго не могли слова промовити.

— Ну, хай буде так, — сказав, нарешті, Томас. — Тоді я зараз же почну вчити вас доїти корів. Це видасться вам набагато важчим, ніж гонити стадо, малі червоношкірі шибеники.

У пастухів була одна-однісінька дійниця. Худобу розводили не заради молока, а на м'ясо. Корів пастухи доїли лише для себе.

Гапеда і Часке з цікавістю спостерігали, як Томас витискав молоко з вим'я корови, що спокійно стояла і помахувала хвостом. Але носи вони затулили, і коли Томас, сміючись, дав їм покуштувати молока, з відразою виплюнули незвичайне питво.

— Не смакує? Чи ти ба! Де ж ваша індійська витримка?

Часке й Гапеда пересилили себе і судорожно почали пити. На їхню думку, молоко огидно тхнуло й було таке ж огидне на смак. Проте вони понад силу ковтали його. Потім крадькома відійшли убік і виблювали. Нове життя не так уже й просто почати!

Але хлопці хотіли бути мужніми.

Коли вони загорнулись у ковдри, щоб поспати, поки настане їх черга нести варту, Тео знову заговорив з ними.

— Я досі ніяк не можу взяти до тями, — сказав він, — чи це правда, що Адамс також стане фермером?

— Авжеж, правда! Тео протер очі.

— Адамс знову стане фермером! Ви, Ведмежі сини, будете жити з людиною, кращої за яку вам не знайти! Ви йому віддаєте усе, що багаті білі негідники пограбували у нього, хай і в інший спосіб, ніж це можна було собі уявити. Так, ми, злидарі, повинні триматись разом, тоді можна чогось досягти.

Хлопці поснули. От якби тільки Токай-іхто залишився живий, вони б йому про все це розповіли!

Ніч минула мирно і спокійно. Сонячного ранку худоба повільно рушила далі до Лісистих гір.

Біля підніжжя, на просторих луках, за якими починався ліс, нові скотарі зупинилися разом із своїм великим табуном. Це були землі, ніким ще не займані. Тут можна оселитись і кочувати із своєю худобою, де тільки заманеться. Перше місце для стоянки вони вибрали біля маленького прозорого струмка, що вибігав з лісу і вився серед лук. Тут було дуже гарно. Худоба мала воду й чудову пашу, люди — луки й ліс для теплих та холодних днів; дров було досить, — потік кишів рибою, а ліс — дичиною.

З дня на день, з години на годину чекали Ведмежі хлопці та Ігасапа на своїх. Завжди один з них сидів на верхівці найвищого дерева і. дивився на далеку Міссурі. Нарешті дочекались. Радісний крик Часке дзвінко і переможно пролунав у тихих вечірніх сутінках. Коли хлопець зліз із дерена, біля нього вже стояли Гапеда та Ігасапа з кіньми. Усі троє скочили на них і, мов вітер, помчали прерією назустріч своїм одноплемінникам. — Гі-йє-ге! Гі-йє-ге!

Валку, що нагадувала довгу темну змію, було ледь тільки видно в преріях. Навіть окремі постаті ще не можна було розрізнити. Але хлопці галопом помчали до пасма горбів, виїхали наверх, звели коней диба і радісно закричали. Потім якусь мить постояли, вдивляючись у сутінки.

Вони бачили, як воїни на мустангах кружляли навколо валки. Четансапа, їхній батько, їхав на здобутому в бою сиваші, Шеф де Лю був серед них на своєму рябому, а Чапа на гнідому коні. За невеличким загоном воїнів на чолі валки йшов пішки Гавандшіта. За давнім звичаєм, він ніс у руках довгий спис. Його спина і потилиця не рухались, і здавалося, ніби вони заклякли, а худі ноги наче самі по собі йшли хуткою ходою, якою вони ось уже близько століття мандрували луками й лісами. За ним ступали коні, везучи на собі жінок, дітей і вантажі. Останніми бігли друзі Гапеди й Часке — Молоді Собаки, а за ними коні драгунів, яких не використовували ні для верхової їзди, ні для перевезення вантажів.

— Гі-йє-ге!

Чи ж є на світі щось прекрасніше, ніж свідомість того, що Ведмеже братство закінчило свій довгий, тяжкий шлях і досягло вільних прерій, де панує повна свобода?

Ведмежі хлопці, звісно, помітили, що Токай-іхто, Унтшіди і чорноногого Гірського Грома нема в поході. Може, вожді йдуть в ар'єргарді? А де ж Унтшіда, чи жива вона?

Ведмежі хлопці та Ігасапа мчали назустріч одноплемінникам. Вони під'їхали просто до Четансапи, що зупинився, помітивши їхнє наближення. Уся валка також зупинилась.

Ігасапа розповів про все.

Четансапа глибоко зітхнув.

— Ви надто поспішили з купівлею, — сказав він. — Наші чоловіки говоритимуть, що плямисті бізони смердять.

— Це правда, а від їхнього молока людина блює, — підтвердив Часке. — Але ж ми не повинні через це боятися бізонів?

— Веди нас. Ми подивимося на них, — : вирішив Четансапа. Потім він під'їхав до Гавандшіти і прошепотів йому кілька слів. Хлопці і Чорна Скеля нічого не почули, бо Четансапа говорив дуже тихо. Але те, як Гавандшіта підвівся і пильно глянув на них, не віщувало нічого доброго. Хлопці та Ігасапа злякалися. Хіба Токай-іхто не казав Гавандшіті про свій план? І де Токай-іхто? Четансапа й словом не згадав про нього.

Валка знову рушила. Ігасапа й обидва хлопці їхали попереду, показуючи дорогу, Тепер вони посувалися поволі, так, як Причепи, що їх вантажні коні тягли за собою, і трималися при цьому ближче до Бобра. Четансапі не було коли говорити з ними, він як вождь мусив стежити за всією валкою. Шеф де Лю мав дуже засмучений, похмурий і неприступний вигляд, тому хлопці не наважувалися звернутись до нього. У Бобра також був не такий радісний вираз обличчя, який хлопці сподівалися побачити при зустрічі.

— Де Токай-іхто? — спитав Гапеда у Бобра, і серце його схвильовано застукотіло.

Він показав назад, на Міссурі.

— Там, — відповів він приглушеним голосом. — Він залишився битись з Червоним Лисом. Тому ми й мали змогу зняти намети і переправитись.

— І… — Гапеда не міг більше вимовити й слова. В горлі йому стисло.

— І Гірський Грім, з братства чорноногих, залишився там, аби стежити за боєм і сповістити нас, чи… — Бобер також запнувся. — Тепер ми повинні чекати, — додав він. — Дістанемось до Лісистих гір і там чекатимемо.

— Так.

Хлопцям було вже не до радісних вигуків. Токай-іхто не прийшов! Вони зціпили зуби. Тим сміливіше належить їм тепер захищати його волю.

Нарешті валка досягла струмка, на східному березі якого паслося стадо. Гавандшіта зупинився і, спершись на спис, довго дивився на плямистих бізонів. Потім повернувся, перевів людей через мілкий струмок і пішов далі вздовж берега. Четансапа їхав за крок від нього. Ведмежі хлопці залишилися на місці. Вони подалися до стада, яке пас Адамс, з глибоким хвилюванням відчуваючи, що зараз настає вирішальна хвилина.

Індійці розмістилися на західному березі струмка. Гавандшіта ходив і визначав місця для наметів. Четансапа сидів на своєму сиваші й лише спостерігав. Він, як і завжди, не втручався в розпорядження Гавандшіти. Біля Четансапи трималися Шеф де Лю і Чапа. Жінки розвантажували жердини. Лише Уїнона і Монгшонгша не займали своїх причепів.

Четансапа покликав розвідника Чорну Скелю і підвів його до старого чаклуна. Хлопці стежили за їх розмовою, але не все зрозуміли з того, про що говорилось. Вони лише збагнули з жестів, що там виникла сварка. Четансапа звелів Чорній Скелі ще раз розповісти про все і заявив, що Ведмеже братство повинне розташуватися біля стада. Гавандшіта ж, навпаки, наказав триматись якнайдалі від плямистих бізонів. Чоловіки послухались Гавандшіти і напнули намети на протилежному березі.

Смеркало. Ліс перетворився в темну тінь. Нагодована худоба лежала, ремиґаючи, в траві. Струмок, що правив тепер за демаркаційну лінію, тихо дзюрчав у густих сутінках. Його вода виблискувала навколо порослих мохом каменів, що визирали з хвиль, мов голови карликів.

Гапеда і Часке сиділи на березі й радились.

— Треба подати Токай-іхто якийсь знак, — сказав Часке. — Він мусить знати, що ми тут. І треба, щоб цей знак було видно аж на Міні-Сосе.

— Хуг, — погодився Гапеда, і хлопці побігли через струмок до батька. Четансапа не пішов до свого тіпі. Він стояв з Хитрим Бобром і ще з одним стариком, що носив у волоссі орлині пера, біля намету чаклуна, на якому були намальовані громові птахи і змії. З намету долинали глухі, моторошні звуки. Гавандшіта розмовляв з духами.

— Ми повинні подати знак Токай-іхто, — сказав Гапеда.

Четансапа згодився.

— Так, це вірно. Токай-іхто оточений ворогами. Він мусить знати, що ми перейшли кордон і що йому необхідно тікати від ворога й поспішати до нас, коли… — Четансапа замовк. Ніхто не хотів і думати про те, що Токай-іхто можуть убити вороги.

— Принесіть дров, якомога більше дров, — наказав Четансапа.

Гапеда і Часке покликали усіх хлопців із союзу Молодих Собак, Грозову Хмару, її подругу Ящірку та інших малих дівчат. Усім їм загадали носити й ламати дрова.

Навіть воїни не вважали нижчим за свою гідність допомагати дітям. Сигнал для Токай-іхто — цей лозунг об'єднав усіх.

Непомітно всі перейшли, перестрибнули на протилежний берег струмка; ніхто більше не дбав про те, щоб триматись від нього якнайдалі. В лісі зацюкали сокири, люди стягали сухий хмиз. Адаме, Томас і Тео також взяли участь у роботі, коли довідалися про її мету. Адамс своєю теслярською сокирою нарубав найбільше — накидав цілу купу полін. І коли усі побачили, що дров досить, Четансапа підпалив їх. Полум'я, роздмухане тихим нічним вітром, незабаром охопило всі дрова. Це було величне багаття, вогонь радості врятованих, поклик до вождя. Червоно-жовте полум'я освітило нічну темряву, різкіше подув вітер, заворушилась худоба. Яскраве світло вогню відбивалося в струмку.

Гапеда і Часке стояли з друзями із союзу Молодих Собак і дивилися в темряву на південь — на Міні-Сосе. Вони думали про Токай-іхто, сподівалися, що вождь у цей час також думає про своїх.

Тут зібрались усі — воїни, жінки і діти. Не було лише Гавандшіти. Як і раніше, з його намету на тому березі долинали глухі й моторошні звуки — це він продовжував розмову з духами. Поки збирали дрова і яскраво палав вогонь для Токай-іхто, на ці звуки ніхто не звертав уваги. Але коли вогонь погас і нічні тіні лягли на гарячу купу попелу, люди одне по одному почали прислухатись — плечі їхні опустились, а хлопці й дівчата прикрили рукою роти. Вони знову боязко і презирливо поглядали на плямистих бізонів і переходили одне за одним на західний берег мілкого струмка.

Ведмежі хлопці з Ігасапою і білими людьми знову залишилися самі. Зовсім самі?

Ні, не зовсім. Кілька коней до цього часу стояли не-розвантажені, й тепер їх перевели через струмок на східний берег.

Монгшонгша, Уїнона, Медова Квітка та Грозова Хмара перенесли майно Четансапи, Бобра і Токай-іхто, а також жердини і шкури з їхніх наметів та перевели вантажних коней до Ведмежих хлопців і Адамса. Хлопці полегшено зітхнули. Чоловіки й жінки, що прийшли до них, були поважними і сильними членами братства. Сам Четансапа і Чапа, Хитрий Бобер, привіталися з білими братами Адамсом, Томасом і Тео. За ними повільно йшов Шеф де Лю. Ведмежі хлопці подумали, що людині, яка з чотирнадцяти років жила неспокійним життям розвідника, особливо важко буде стати осідлим фермером і скотарем. Але виявилось, що його вагання мало іншу причину, про яку хлопці навіть і не здогадувались.

Тільки-но Шеф де Лю перейшов струмок, сталося щось несподіване і страшне. На протилежному березі відкрився чаклунський намет, і з нього вискочив Гавандшіта. Хоча чоловіки й хлопці вже й раніше бачили чаклуна під час танцю духів, проте сьогодні їм здалось, ніби вони бачать його уперше, так дико й погрозливо металась у темряві його обвішана різними чудодійними знаками постать. Про те, що це людина, говорили лише тіні його ніг. Ведмежа шкура і ведмежий череп висіли у нього на голові й на плечах. Зверху було ще поначіплювано безліч зміїних шкурок, пер, ляльок. Все це метлялося і брязкотіло. Цей танець своїми швидкими рухами і глухими незрозумілими звуками майже примушував глядачів забути, що перед ними людина, і викликав моторошний страх перед невідомим, перед якимось незбагненним тваринним началом. Чаклун танцював по колу, провіщаючи нещастя, про яке його сповістили у наметі духи. Лихо загрожувало Ведмежим синам. Глибоке, жахливе мовчання запанувало навкруги. У купі попелу згасли останні іскри, і темрява остаточно поглинула все довкола. Худоба неспокійно підвелася, перелякана гортанними звуками чаклуна, що час від часу переривались різкими вигуками. Чаклун, танцюючи, усе ближче підступав до струмка. Шеф де Лю, ніби скам'янілий, стояв біля самого берега, сам-один, за кілька метрів від Четансапи, Бобра, Ведмежих хлопців та Ігасапи. Здавалося, чаклун вбачає нещастя в делаварові. Раз по раз чарівницький жезл в руці Гавандшіти вказував на Шефа де Лю, поки, врешті, старий зупинився біля самого струмочка, напроти воїна, і протяжно вигукнув його ім'я.

Шеф де Лю наче застиг на місці.

Чаклун теж не рухався, погрозливо простягнувши уперед жезл. Лише вітер коливав зміїні шкурки, жмутки пер і ляльки.

Немов зачарований, делавар ступив три кроки уперед І зупинився на самому краєчку берега. Вода хлюпала об його мокасини. На протилежному березі стояв чаклун.

Ведмежі хлопці напружено спостерігали цю сцену.

Раптом чаклун різко скрикнув, зірвав з себе ведмежу шкуру, відкривши виснажене обличчя і біле як сніг волосся, що блищало в темряві. Він підняв розчепірені руки, ніби відганяючи якусь страшну небезпеку.

— Токай-іхто помре! — вигукнув він. — Цієї ж години! Тихий багатоголосий зойк розітнув ніч.

— Помре через тебе, делаваре!

Ведмежі хлопці відчули, що серце у них ніби обірвалось і щось стиснуло груди. Шеф де Лю стояв нерухомо, немов приречений.

— Говори, делаваре! — волав чаклун. — Хто вистріляв кулі з рушниці Токай-іхто? Хто змусив його стати з самими лише стрілами під вогонь рушниці Червоного Лиса?

Якусь мить тривала мертва фатальна тиша. Ніхто навіть не поворухнувся.

Тоді плечі делавара опустились, він повільно зняв усю свою зброю і поклав її на траву — ніж, сокиру, револьвер і рушницю.

Хлопці благально дивилися на свого батька Четансапу, поглядом прохаючи його промовити хоч слово.

— Так, він справді зробив це, — прошепотів десь біля Четансапи Бобер. — Він завжди був вправним, але надто квапливим стрільцем. Коли Червоний Лис під час грози напав на наших жінок та дітей і у нас не вистачало куль, Шеф де Лю взяв рушницю вождя і стріляв з неї. Це правда, що через нього Токай-іхто мусить стрілами відбиватись од рушниці Червоного Лиса. Горе нам, якщо Токай-іхто…

Бобер замовк.

Хлопці опустили очі в землю. Вони не могли тепер дивитися на Шефа де Лю. Делавар вчинив погано. Він не мав права торкатись рушниці вождя, не повинен був вдаватися до надто поспішних дій, втрачати самовладання. Це найгірше, що можна закинути воїнові.

Шеф де Лю поклав свою зброю на лузі й пішов. Ніхто його не зупинив. Ніхто ні слова не промовив до нього і ніхто не сказав жодного слова про нього. Шеф де Лю повільно покрокував до лісу.

Чаклун біля струмка опустив свій жезл. Він знову накинув ведмежу шкуру на голову й на плечі і закрив нею обличчя. Потім знову почав танцювати. Але тепер він танцював по-іншому: не випростовуючись, не загрожуючи, а повільно, водячи жезлом по землі. Зміїні шкурки, жмути пер і ляльки волочились по траві. Він спочатку танцював по колу, а тоді по прямій. Потім, залишив табір на узліссі іі побіг лугом, а чоловіки, жінки й діти, перелякані, схвильовані, пішли на деякій відстані за ним. Токай-іхто мусить умерти, так сказали духи! Яка темна ніч!

Чаклун знову почав глухо й протяжно вигукувати. Він бігав по лузі, як прудкий нічний дух; жезл, що його він гримав тепер високо, розтинав повітря, чарівницькі знаки гойдалися навколо нього. Нарешті Гавандшіта жезлом наказав чоловікам, жінкам і дітям, що супроводили його, зупинитись.

Всі враз ніби завмерли. Кожен зупинився там, де застав його наказ.

Ніхто не знав, що зараз на думці у чаклуна. Мов темна тінь, витанцьовував він у своєму химерному одязі по нічному лузі. А коли нарешті він зупинився, нахиливсь, потім знову випростався, чоловіки, жінки й діти нараз відсахнулись від того, що зненацька побачили на відстані: на лузі спалахнув, ніби охоплений вогнем, череп бізона. Він світився в темряві якимось зеленкуватим таємничим, загрозливим світлом. Найменші дітлахи з лементом побігли назад, до наметів. Чаклун знову заходився танцювати навколо палаючого черепа, який то з'являвсь, то знову щезав за його чорною тінню.

Гапеда й Часке схопили один одного за руки, як тоді, у ведмежій печері. Холодний піт пройняв їх. Коли Гапеда ненароком ворухнув правою долонею, він відчув чиюсь тонку руку: біля нього стояла Грозова Хмара. Дівчинка вся тремтіла, зуби її цокотіли.

— Як страшно, — над силу прошепотіла вона. — Череп прийшов.

Один з юнаків, що стояв попереду, скрикнув з переляку і, наче дикий звір, якого переслідують, кинувся до лісу.

— Ми повинні полювати на бізонів, на диких бізонів! — раптом закричав чаклун і, замахнувшись жезлом, кинув його на Чапу. Жезл уткнувся вістрям у землю біля самих ніг воїна, але той не рушив з місця.

— Убийте цих плямистих смердючих тварин, чоловіки племені дакотів! Той, хто п'є біле зачароване молоко уатшітшун і охороняє їх плямистих тварин, мусить померти! Дух дикого бізона прийде і вб'є його! Горе йому!

Багато індійців утекло слідом за юнаком. Вони так само відбігли далеко назад, аби сховатися від «дикого бізона».

У Гапеди перехопило подих. Він стиснув з одного боку правицю Часке. а з другого — худеньку дитячу ручку Грозової Хмари. Хлопець знав лише одне: він не піде звідси і не допустить, щоб убили плямистих бізонів. Він, хлопчик, мусить протистояти могутньому чаклунові й найстаршому в братстві.

Всі, хто стояв позаду дітей, відступили, навіть Четансапа і Чапа. Тільки Уїнона не відчувала страху. Вона взяла Грозову Хмару за руку і залишилась на місці. З падаючого черепа вихопилося зеленаво-червоне полум'я. Воно з шипінням здіймалось у нічне небо, і вогняний дощ спадав на луг.

Гапеда почув позаду себе голосні вигуки, повні жаху й перестороги.

— Убити плямистих бізонів, щоб нас минуло лихо!

Він збагнув: має статися щось таке, що б розвіяло чари, інакше усе пропало. Певно, у нього б не вистачило мужності, коли б поруч не було Уїнони. Але сестрі Токай-іхто він вірив.

— Умри, як хочуть цього духи! — закричав чаклун, вирвав жезл з кам'яним наконечником із землі, де він і досі стирчав, і високо здійняв його під вогняним дощем, погрожуючи Уїноні. Чаклунський спис, здавалося, також запалав.

— Це неправда! — Голосно вигукнув Гапеда. — Це неправда! Ти брешеш разом із своїми духами!

Знову посипався вогненний дощ. Гапеда заплющив очі, та не відступив. Він відчував, що Часке і Грозова Хмара теж залишилися біля нього.

Поволі Гапеда знову розплющив очі. Нічого не видно, крім чорної ночі, зоряного нёба і широкого лугу. Палаючий череп, вогненний дощ, танцюючий чаклун де й поділись.

Обережно, ще несміливо, Гапеда повернув голову спочатку до Часке, що неушкоджений стояв біля нього, а тоді в другу сторону, до Грозової Хмари та Уїнони. Усі троє, як і Гапеда, залишилися живими.

Поволі Гапеда розтулив кулак, в якому міцно стискав пальці Грозової Хмари, і дівчинка також ледь ворухнулась. Підійшов якийсь воїн. Гапеда впізнав батька. Той поклав руку синові на голову лише на мить, як тоді, коли хлопці мали плисти човном через річку. Потім пішов далі. В траві лежало якесь людське тіло. Це був чаклун. Але Четансапа навіть не доторкнувся до нього, — він, здавалось, шукав щось інше.

Діти отямились і огляділись навкруги. Вони побачили, що чоловіки, жінки й діти з Ведмежого братства, які втекли до лісу, тепер поволі поверталися до місця страшного чарівницького танцю, стиха про щось перемовляючись.

— Вони ще живі, — ці слова лунали найчастіше. Гапеда, що звинуватив чаклуна у брехні, Уїнона, якій той загрожував палаючим списом і вогненним дощем, — живі. Це справило на всіх глибоке, незабутнє враження. Ніхто не займав плямистих бізонів.

— Череп лежить там, у траві, — сказав Четансапа, повернувшись до Уїнони і дітей. — Він ще й досі трохи світиться зеленкуватим світлом.

Четансапа назбирав на лузі чимало різних обгорілих предметів; вони видались усім дуже загадковими.

Він попрямував до Адамса, що сидів у своєму напівзбудованому дерев'яному будиночку на узліссі, і показав йому знайдені речі. Діти та Уїнона супроводили Четансапу.

— Те, що старий робив, — просто красивий фейєрверк, — сказала біла людина. — Де тільки він набрав фейєрверочних фігур? Часто він вам показував «вогненний дощ»?

— Ні, — відповів Четансапа.

Підійшов Бобер і попросив Адамса знову все пояснити.

— Виходить, Шеф де Лю… — Бобер не наважувався продовжувати.

— Говори, — схвильовано, уривчасто наказав Четансапа.

— Шеф де Лю мав страшну підозру на Гавандшіту, — промовив Чапа. — Він якось почав був про це, та я не звернув уваги, бо вважав його докази невірогідними. Шеф де Лю побоювався, що Гавандшіта веде подвійну гру. Він був найстаршим у нашому братстві і вождем у мирний час, він був запеклий ворог уатшітшун. Але він був також чаклун і хотів залякати нас. Шеф де Лю в наметі Токай-іхто біля Ведмежого потоку чув із уст Червоного Лиса, що той мав дати Гавандшіті «вогненний дощ». За це Гавандшіта повинен був стати його спільником у боротьбі проти Токай-іхто. Але тоді з цього нічого не вийшло. Однак ви усі знаєте, що Гавандшіта не підтримав нас під час ради у резервації, коли Шонка примусив нас вигнати Токай-іхто з намету. Щоправда, Гавандшіта перейшов з нами через Міні-Сосе, проте хотів зруйнувати наше нове життя. Мені здається: він боїться Шефа де Лю так само, як і Токай-іхто, тому що вони бували між уатшітшун і більше не вірять у таємниці Гавандшіти. Тому Гавандшіта і прогнав тепер Шефа де Лю. Він дуже хитро використав його провину… Певно, чаклун одержав «вогненний дощ» у резервації через Шонку від Червоного Лиса…

Вислухавши це, Четансапа трохи помовчав.

— Він обдурив нас востаннє, — сказав він по тому похмуро.

В цей час на лузі знявся якийсь рух. Викритий чаклун підвівся і повільно, хитаючись, поплентався геть. Найдивовижніше для хлопців було те, що знесилений старий побрів східним берегом струмка, на якому пасся табун. Тепер вони згадали, що і під час свого шаленого танцю чаклун кілька разів переходив струмок, очевидно, не помічаючи цього. Зараз він теж не звертав на це ніякої уваги. Згорблений, заточуючись наче п'яний, ішов він поміж плямистими бізонами, яких так ненавидів, а куди йшов — ніхто не знав, в усякому разі, не до чарівницького намету, де звичайно зникав після своїх танців.

Кілька чоловіків, що стояли біля Адамса, напружено стежили за ним.

На східному березі струмка лежала купа попелу — рештки від багаття, що його полум'я було сигналом для Токай-іхто. Там Гавандшіта зупинився.

Четансапа підійшов до нього. Серед глибокої нічної тиші виразно чути було кожне його слово.

— Ти обдурив нас, — суворо сказав Четансапа. — Червоний Лис дав тобі «вогненний дощ».

Хлопці побачили, що старий скинув свій химерний одяг, і тепер постать його маячила, мов тінь, біля купи попелу. Він не промовив жодного слова, тільки ще більше зіщулився.

Але Четансапа був невблаганний. Він просвистів умовний сигнал, і люди з усього табору збіглися до нього. Великим колом оточили вони купу попелу. Хлопці та Уїнона також підійшли.

— Ви всі бачили «вогненний дощ»;— голосно промовив Четансапа. — Вміння робити такий дощ є однією з таємниць уатшітшун. Адамс теж знає її. А Гавандшіта одержав цей вогонь від Червоного Лиса в резервації і за допомогою його щойно обдурив нас.

Гавандшіта мовчав. Мовчали і чоловіки, жінки й діти, пройняті жахом перед зрадою людини, якій вони так вірили.

— Назбирайте для мене дров, — вимовив нарешті старий.

Чоловіки і жінки знову наносили купу дров. Не кажучи ні слова, Гавандшіта виліз на неї, загорнув обличчя в ковдру і став чекати диму і полум'я, що вже здіймалось навколо нього. Ніхто за ним не заплакав. Він сам засудив себе, і всі мовчки чекали, доки згасне полум'я. Від чаклуна залишився самий попіл.

А коли настав ранок і сонце залило землю золотистим промінням, кожен узявся до своєї роботи. Струмок перестав бути кордоном. Його прозора вода текла тихо і мирно з лісу на луки і полоскала ноги індійців, що тепер раз по раз переходили через струмок. Адамс навмисне перегнав табун на західний берег, де бики й корови безборонно ходили поміж наметами. Багато хто ще морщив носа, бо запах домашньої худоби був для дакотів незвичним, але ніхто нічого не казав. Щоправда, ніхто не виявляв бажання доглядати бізонів, крім хлопців, Ігасапи і Хитрого Бобра. Чоловіки взяли луки та стріли і пішли на полювання в Лісисті гори. Деякі хлопці поробили собі вудки з вербових гілок та кінського волосу і ловили рибу в струмку, там, де глибші місця.

Ведмежі хлопці трималися біля Томаса й Тео і просили вчити їх скотарству. Часке вмостився з дійницею біля рябої корови так, ніби ця справа вже давно була йому знайома. Дарма, що корова весь час била його хвостом по голові і по обличчю; коли він був малим і сидів на причепі, довгий кінський хвіст шмагав його цілісінький день і це було далеко неприємніше. Гапеда мовчки дивувався з брата. Його самого корови ще брикали.

Хлопці не посоромились принести «смердючого» молока в намет вождя для Уїнони. Вони прийшли туди з повною дійницею, і сестра вождя показала їм на чистий казанок над вогнищем, куди можна було вилити це молоко. В наметі сиділи також білява Кет і Сітопанакі. Уїнона попросила Кет показати, як кип'ятять молоко.

Ведмежі хлопці побігли по табору, розшукуючи своїх друзів із союзу Молодих Собак, — у них вже назбиралася сила новин. Вони зустріли їх біля відкритого тіпі Бобра.

Один з хлопців ніс м'яча — великого, м'якого шкіряного м’яча, наповненого кінським волосом.

— Гратимете з нами? — спитали усі троє, коли Ведмежі хлопці зупинились перед ними.

— Ми вже не малята, — заперечив Гапеда. — Я більше не бавитимусь удень великим нічним м'ячем. Чи немає у вас маленького?

— Ним грати набагато важче. Він такий твердий.

— Зате ви занадто ніжні. Навіть палиць не узяли з собою.

— У нас їх немає. Але ж у твого батька Четансапи; в наметі є палиці. Можна їх узяти?

— Ні. Доки Токай-іхто не повернеться, ми взагалі не! гратимемо. Нам треба вирізувати стріли, об'їжджати коней, полювати на дрібну дичину, а до того ще й навчитись доїти плямистих бізонів.

— Ти лише базікаєш, а сам ще не вмієш цього.

— Але ж я вчитимусь. А ви йдіть собі і вирізуйте палиці для м'яча, бо ви ще малі. Ясенів тут вистачить.

— Поки ми їх зігнемо і висушимо, мине велике сонце, ти ж знаєш. — Хлопець підкинув м'яча у повітря і знову впіймав його.

Гапеда і Часке стояли вичікуючи. Вони не знали, чи приєднатися їм до гравців, чи піти геть. У цей час щось зашурхотіло позаду них, і вони почули шепіт і хихотіння з намету Бобра. Це Ящірка прослизнула до своєї подруги Грозової Хмари.

— Покуштуй-но ягід, — почули хлопці її дзвінкий голос.

Ледь скосивши очі, Гапеда і Часке могли так само добре, як і їхні друзі, бачити, що відбувається в наметі. Ящірка принесла маленький, вичищений і висушений шкіряний пузир, повний солодких ягід. Вона ласувала ними і припрошувала Грозову Хмару. Але Боброва небога саме розпочала роботу і не хотіла її кидати.

— Я тільки руки ними замащу, — сказала вона. — Їж сама! Де ти їх узяла?

— Знаєш де? Одна жінка з братства чорноногих подарувала. Вона знайшла нору хом'яка і вибрала з неї ягоди. Ти не хочеш навіть покуштувати? А вони такі смачні! Такі солодкі!

— Але ж мені треба вишивати!

— Ну то й що? Вишивати ти ще довго зможеш. А ягід скоро не буде! — Ящірка проковтнула півпригорщі ягід.

— Я не можу гаятись з вишиванням, мені треба швидко скінчити роботу. Що ти одягнеш, коли прийде велике свято?

Ящірка витріщила очі.

— Яке свято?

— А ти не знаєш?

Ящірка засоромилась.

— У мене також є гарний одяг, — голосно похвалилась вона. — Мати вишила старовинними, красивими візерунками.

— То ти до цього часу дозволяєш матері вишивати тобі одяг! Я давно вже вишиваю сама.

— Ти це одягнеш на велике свято? — Ящірка розглядала розпочату роботу, що її Грозова Хмара тримала в руках. — Покажи-но! Так, дуже гарно. Але тут ще треба вишити місяць, — її обличчя нараз зробилося дуже серйозним.

— Ти говориш так упевнено, — сказала вона нарешті. — А якщо нам доведеться не святкувати, а оплакувати смерть Токай-іхто?

Грозова Хмара перестала вишивати, поклала роботу в пелену і подивилась крізь відкритий намет на південь.

— Я вірю в те, що Токай-іхто переможе, і Уїнона також вірить у це, — промовила вона урочисто. — Ми будемо готуватись не до похорону, а до свята. Вчора вночі Токай-іхто неодмінно мав побачити наш вогонь. Тепер він може залишити південний берег Міні-Сосе, бо ж наші намети уже у безпеці. За два дні Токай-іхто буде тут, якщо він не поранений.

Хлопці й дівчата глибоко зітхнули. Через два дні вони знатимуть щось певне принаймні від гінця. Гірський Грім повинен принести вістку.

— Так! — вигукнув хлопець з м'ячем. — Будемо сподіватись, що Токай-іхто живий і повернеться до нас! Будемо готуватись до великого свята, аби показати хлопцям з інших племен, чого ми варті! Ви, Гапеда і Часке, вже багато чого навчились, тому повинні змагатись з ватажками хлопців з племені чорноногих і кам'яноварів. У скачках на конях їх переможе Гапеда. Часке найспрйтніше кидає каміння, а я найкраще граю в м'яча. Ви знаєте, що вправи з м'ячем у наметі мені ще не досить добре вдаються. Але до осені я опаную й цю справу. Коли прийде вождь…

— Гаразд! — вигукнув Гапеда. — Наш обов'язок дуже добре боротися на змаганнях і показати, що ми вміємо розводити плямистих бізонів і можемо пити молоко. Тоді хлопці з племені чорноногих також будуть учитись цього. Скоро вони вже умітимуть навіть добувати із землі чорну таємницю, за допомогою якої уатшітшун примушують бігати вогняного коня! їхній чаклун навчає їх цьому.

— Значить, у них є ще більший чаклун, ніж був Гавандшіта, — здивувалися хлопці.

— Так, є. Він допомагає вождям.

Гапеда і Часке взяли з собою трьох своїх друзів і повели їх до Томаса й Тео, щоб познайомити їх. Адамса ніде не було видно.

— Він шукає Шефа де Лю, — сказав Томас. — Блукає лісом. Але я не вірю, що він знайде його, коли червоношкірий сам того не захоче. Сліди мокасинів у лісі важко помітити.

Гапеда і Часке похнюпились. Відсутність будь-яких відомостей про долю Токай-іхто і відчуття провини перед делаваром тяжко гнітили їхню свідомість.

Опівдні повернувся Адамс. Пошуки його виявились марні.

— Проклятий чаклун! — роздратовано сказав він. — Цю справу повинен був вирішити сам Токай-іхто, адже вона тільки його стосувалась. А старий прогнав одного з кращих наших людей.

Адамс вхопив сокиру і знову заходився працювати у своїй хатині. Гапеда і Часке мовчки, з подивом стежили за теслярем. Цієї роботи вони також мріяли навчитись.

День минув без особливих подій. Ігасапа і обидва молоді Круки, що по черзі вели спостереження з найвищого дерева, не повідомляли нічого.

Намети залишились там, де були напнуті спочатку: намети Токай-іхто, Четансапи і Чапи на східному, а решта на західному березі струмка. Тепер Четансапа наказав, щоб великий намет для нарад напнули біля його тіпі, і жінки тут-таки взялися до роботи. Чоловіки звернули на це увагу. Скидалося на те, що скликатимуть раду.

Минув і наступний день, і знову — жодної вістки. Чим ближче підходила вирішальна хвилина, тим з більшим напруженням і таємним хвилюванням чекали усі відомостей. Все робилося абияк, кожен весь час поглядав на південь. Звідти мав прийти Токай-іхто або його посланець.

Четансапа зібрався на пошуки Шефа де Лю, щоб, коли вернеться Токай-іхто, можна було принаймні сказати, що сталося з делаваром.

Адамс працював уже на покрівлі своєї хатини. Хлопців дивували його дужі, спритні руки. Дакоти мали жилаві міцні ноги, але руки у них були не такі розвинуті, як у білих людей.

З дерева пролунав вигук спостерігача. Та це був не той крик, який мав сповістити про повернення Токай-іхто. Це було застереження, що наближається хтось чужий. Хлопці кинулися до дерева і саме встигли перейняти молодшого Крука, який поспішав доповісти про наслідки своїх спостережень.

— Наближається підлий понка! — гукнув він, пробігаючи повз хлопців. — Понки усі зрадники і служать уатшітшун. Горе, якщо він несе лиху звістку.

Четансапи не було, і найстаріший чоловік у таборі, з орлиним пером на голові, на ім'я Чотанка, виконував обов'язки найстаршого і вождя табору. Молодий Крук побіг до нього. Тим часом хлопці помчали на луг поглянути на пришельця, якого побачив розвідник. Довго чекати не довелося, тому що понка весь час біг. Ще молодий, з волоссям, зачесаним докупи і заплетеним у косу, він не мав на собі нічого, крім гамаш, а із зброї стриміла в нього за плечима лише рушниця.

Підбігши до наметів, він зупинився, очікуючи, поки до нього звернуться. Молодий Крук підійшов до незнайомця і повів його в намет Чотанки.

Ведмежі хлопці схвильовано чекали.

Невдовзі запона в наметі піднялася, і звідти вийшов молодий Крук. Хлопці підбігли ближче, щоб довідатись, у чім справа. Розвідник рушив до намету Чапи.

Дорогою він роздратовано кинув хлопцям:

— Брехлива сорока, як і всі понки. Він разом з мисливцями за скальпами бився проти Токай-іхто. Ми його зв'язали. Каже, що завтра із сходом сонця Токай-іхто буде тут. Ніч продержимо його зв'язаним, а якщо вранці Токай-іхто не прийде, уб'ємо цього койота. Тотема Токай-іхто в нього немає.

Молодий Крук зник у наметі Чапи.

Ведмежим хлопцям здавалось, що години повзли, мов слимаки, так поволі темніло. Цієї ночі вони не могли склепити очей. Прийде Токай-іхто із сходом сонця чи понка збрехав? Хлопці не пішли до батькового намету, а сиділи на узліссі під деревом, на якому в цей час вартував Ira-, сапа. Тихо ніс свою воду з лісу на луки струмок; маленька хвиля, що вирувала навколо каменя, ловила» промені зірок. Тут, на березі струмка, стояв колись Шеф де Лю, засуджений Гавандшітою. Четансапа пішов на пошуки, але й досі; не повернувся. Нарешті він з'явився і підійшов до спостережного дерева. Побачивши хлопців, він затримався н мить і спитав у них, що сталось і про що сповістив понка. Хлопці не хотіли розпитувати, але Четансапа сам розповів, що знайшов делавара. За звичаєм червоношкірих, Шеф де Лю заподіяв собі страшну рану і нерухомо стояв біля дерева в лісі, аби довести людям племені дакота, що він знову володіє собою.

Хлопці мовчали.

Четансапа пішов до тіпі Чотанки. Він хотів на власні вуха почути, про що розповідав понка.

Раптом пролунав вигук розвідника. Ігасапа миттю зліз із дерева і, надзвичайно збуджений, крикнув:

— Буланий кінь! Буланий кінь Токай-іхто! Без вершника!

Враз відкрилися всі намети. З'явився Четансапа. Він подав сигнал, і всі чоловіки кинулися до коней, сіли на них і навальним галопом помчали у нічні прерії.

Гапеда і Часке також скочили на своїх коней і разом із загоном чоловіків понеслися лугом.

Недовго вони проїхали, як побачили те, про що сповіщав Ігасапа. На горбі стояв гордовитий жеребець і сердито поводив очима. Вершники закружляли навколо нього. Раптом з'явився ще один кінь без вершника. Цей був набагато боязкіший. Вершники усе ближче під'їжджали до коней, що стояли посеред лугу. Нарешті вони зімкнулися в щільне коло, щоб захопити з собою цих коней, і з голосними вигуками помчали до табору.

Але буланий лишився на місці, а другий кінь — це була кобила — притиснувся до жеребця, ніби просячи в нього захисту.

Хитрість вершників не вдалася.

Вони повернулись і розсипались по лузі. Хлопці побачили на сиваші свого батька. Він під'їхав до буланого, і — дивно — буланий не втік. Кінь підпустив сиваша зовсім близько. Один чорногривий, другий — білий, стояли вони поруч, виразно відрізняючись один від одного у темряві.

Чи вхопив Четансапа мустанга за повід? Ні, не вхопив.

Сиваш помчав із своїм вершником далі. Знову воїни зімкнулись колом і поскакали до табору, але знову вони мусили розімкнути коло, і буланий сам лишився на горбі. Кобилу цього разу вершники повели за собою. На ній була вуздечка, яку полюбляють чіпляти своїм коням білі люди.

Під'їхавши до табору, Четансапа зліз з коня і подав знак, що погоню закінчено. Гапеда і Часке взяли сиваша за повід. Батько наказав:

— Ніхто не повинен чіпати буланого. Він поранений. Може, він сам прийде до води і до табуна. А та кобила — коняка Червоного Лиса.

Всі були приголомшені. Кобила Червоного Лиса і жеребець Токай-іхто… без вершників… жеребець тяжко поранений…

Ведмежі хлопці відвели своїх коней і батькового сиваша, тоді знову посідали на узліссі біля дерева. Вони сиділи там і чекали, поки, нарешті, мине ніч. Повільно, дуже повільно пересувались на небі сузір'я. Холоднішало. Втома налягала на людей і тварин. Але Ведмежі хлопці не спали. Вони чекали ранку, коли мав прийти Токай-іхто. Боротьба була, мабуть, дуже важкою. Чи правду казав понка, чи дурив їх?

На сході з'явився перший проблиск дня. Але посланець сонця мало що говорив про ту пишноту, що ось-ось мала з’явитися слідом за ним. Все навкруги було ще затягнуто сірим туманом. Вовки ховались у свої лігва, гасли зорі. Вітер куйовдив траву, що гойдалася під його холодним подихом. Гапеда і Часке присунулися близенько один до одного, намагаючись зігрітися. Худоба підводилась з ревінням і починала пастись. Нарешті в імлі мерехтливого світла показалося з-за обрію сонце. Гриф описав коло на тлі блакитного неба і зник десь у південному напрямку: мабуть, побачив добру поживу!

Луки зеленіли на сонці, тихо шелестів ліс, і маленький струмок збігав своїм кам'янистим руслом. Гапеда і Часке допомогли подоїти корів і перегнати табун трохи далі. Жінки набрали у шкіряні мішки води, нагодували дітей.

Жоден з воїнів не пішов на полювання. Всі чоловіки залишилися в таборі і чекали. Чи правду сказав понка? Чи прийде Токай-іхто?

Сонце підіймалося все вище, минали години. В таборі панувала моторошна тиша. Буланий повільно підійшов до коней і став на чолі табуна — він звик бути вожаком. Незважаючи на рану, жеребець своїми гострими зубами відігнав геть усіх суперників. Якби він міг ще й говорити! Що знає він про долю свого хазяїна, який не прибув разом з ним?

Минув день. Токай-іхто не повернувся.

— Понка мусить вмерти! — гнівно сказав Четансапа. — Мені він нічого не відповів, а Чотанці збрехав. На дерево його!

ВЕЛИКЕ РІШЕННЯ

Тієї ночі, коли Ведмеже братство перейшло Міссурі, Токай-іхто залишився на південному березі річки. Ще до того він обрав собі місце, з якого було видно далеко навкруги: і затоку, де так довго стояло табором Ведмеже братство, і пасмо горбів, що тяглося на південний захід у прерії. Звідти його могли побачити вороги, але й він мав змогу стежити за кожним їхнім рухом на відкритій місцевості. На самій вершині горба була глибока улоговина, така, ніби якийсь велетень видавив її великим пальцем. Вона була глиняста, мокра та гола; тут, коли зійшов сніг, качалися бізони і залишили слід від свого «купання». Вождь добре знав цю улоговину, вміло поглиблену чиєюсь людською рукою. Лише по краях її росли квіти та висока трава; на західному боці лежав стовбур дерева з рештками листя. Його принесли сюди чоловіки Ведмежого братства з берега річки, щоб улаштувати собі надійне прикриття.

Незадовго до півночі на небо виплив на чверть урізаний місяць, провівши чітку межу між світлом і тінями. Весь західний бік пасма горбів і північні схили долини, в якій протікала річка, а також затока тонули у непроглядній темряві. Але валка, що віддалялась, на протилежному боці широкої долини була вся залита ніжним місячним сяйвом. Токай-іхто стежив за нею поглядом, аж поки вона зовсім не зникла з його очей.

Вождь дістав люльку, набив її тютюном і запалив. За його розрахунками, він мав ще досить часу, щоб покурити перед битвою. Шостий день, про який він говорив Фредові Кларку, саме настав, коли вважати початком дня північ, як це роблять білі. Домовляючись з Токай-іхто, Фред Кларк мав на увазі, мабуть, індійський день прерій, що починається зі сходом сонця, і це було його помилкою. Хай не дорікає, якщо дакоти у розмові з уатшітшун дотримуються їхнього рахунку. Токай-іхто з першої ж години дня чекав сам-один на вершині. Він додержав слова.

Фред Кларк і його товариші також дотримували свого слова, бо це було їм дуже вигідно. Ніхто не робив спроб напасти на валку. Дакота бачив лише із своєї схованки, як розвідники шастали по долині. Деякі з них попливли через річку; досвідчене око могло помітити їхній рух на воді, що виблискувала в світлі місяця. Цим розвідникам, очевидно, наказано було податися слідом за Ведмежим братством і впевнитись, що ніхто з них не повернувся. Декого з розвідників Токай-іхто невдовзі помітив на порослих травою пагорках внизу в головній долині; вони, здавалося, навмисне не квапилися заховатись, щоб вождь побачив їх. Він мусить знати, що з цього боку шлях до втечі теж йому відрізаний.

Токай-іхто замислено ковтав дим люльки.

Довгі ряди вершників наближалися кроком з південного боку височини. На певній відстані од вершини, де чекав Токай-іхто, вони розділились. Ліве й праве крило розійшлися і стали обабіч на схід і захід від височини, двома нескінченними ланцюгами аж до стрімкого берега річки.

Самого Фреда Кларка ніде не було видно. Можливо, мін думав розпочати бій лише після сходу сонця, бо денне світло давало їм ще більшу перевагу. Токай-іхто не мав наміру довго спостерігати приготування ворогів. Якщо Фред Кларк не з'явиться до кінця ночі, він сам прискорить сутичку удаваною спробою втекти.

Від південного ряду відділилися п'ять вершників і поскакали до височини. Вони мчали галопом один за одним; їхні тіні летіли слідом за ними, копита гупали по лугу. Перший вершник їхав за десяток кроків попереду. Навіть гострі іі звиклі до нічної темряви очі Токай-іхто не могли як слід розглядіти його. Проте він знав, хто цей вершник.

То прибув Червоний Лис.

Разом з своїми супутниками він, здавалось, мав намір досягти найвіддаленішого од Токай-іхто південного краю височини. Діставшись до підніжжя горба, Червоний Лис разом з чотирма іншими вершниками зник з поля зору Токай-іхто. Але вождь не зводив очей з. того місця, де міг знову з явитися ворог, коли він буде підійматись на височину. Коли…

Червоного Лиса ніщо не примушувало згодитись н небезпечний поєдинок. Проте вождь розраховував на ненависть, що світилася в очах Фреда Кларка під час останньої зустрічі, ненависть злочинця. Червоний Лис не боявся суду білих людей. Тепер він хотів позбутись тієї єдиної людини, яка могла покарати його за негідні вчинки і яка вирішила це зробити: червоношкірого Токай-іхто, сина Маттотаупи.

Фред Кларк досяг на своєму коні вершини. Криси його капелюха одночасно з кінськими вухами показались над краєчком пасма горбів; його могутня, широкоплеча постать дюйм за дюймом вимальовувалася на тлі неба. Вождеві здалось, що він побачив, як той підняв у правій руці нагайку і ляснув у повітрі. Чутливий кінь злякано рвонувся вперед і галопом помчав хребтом височини. Вершник знову причепив нагайку до пояса і попустив уздечку, намагаючись прикласти рушницю до щоки. Тоді він трохи відхилився назад і звів угору ствол. У нічній тиші різко пролунав постріл. Це — вітання ворога.

У дакоти не було рушниці. Всі його патрони вистріляли, коли він перевозив човном через річку Ведмежих хлопців.

Тепер наслідок майбутнього бою в першу чергу залежав від того, чи вдасться Токай-іхто випередити ворога й влучити у нього на далекій відстані з якої-небудь іншої зброї, перш ніж той поцілить кулею. Вождь поклав біля себе свій оспіваний у легендах лук і сагайдак з великим пучком стріл. Цілком покладаючись на свою зброю, свій гострий зір і надійні руки, він навіть при місячному світлі міг влучити у ціль з досить далекої відстані. Але ж рушниця Червоного Лиса стріляє далі. Чи вона також і влучає далі? За той час, коли вони їздили разом, дакота добре вивчив здібності свого супротивника і оцінив їх.

Червоний Лис наближався галопом уздовж хребта. Трохи не доїхавши до того місця, де його могла вже дістати стріла, він зупинив коня і закричав. Цей його виклик на бій глухо долинув до Токай-іхто. Дакота не відповів.

Віддалеки за Червоним Лисом з'явилися чотири вершники. Вони й собі виїхали на південний край височини, спішились, примусили коней лягти і влаштувались в укритті за ними. Лежачи отак, на краю хребта, вони могли прострілювати навкруги усю прерію. З усіх спільників Червоного Лиса ці були для дакоти найнебезпечніші. Токай-іхто чекав.

Фред Кларк прицілився, спустив курок; тріснув постріл, і Токай-іхто почув, як біля нього просвистіла куля. Потім друга, третя, четверта, п'ята… У Фреда Кларка рушниця була з магазином. Постріли лунали один за одним, поки не вийшов увесь заряд. Кулі пролітали тепер на волосинку від вождя. Червоний Лис — чудовий стрілець, і всі н преріях знали, що від його кулі важко втекти. Вершники, під'юджуючи свого ватажка, пускали глузливі дотепи. Червоний Лис цілився тільки у дакоту. Він не мав наміру вбивати коня.

Але вождь навіть не поворухнувся. Людина і кінь стояли на місці, мов жива мішень. Буланий низько похилив голову, ніби збирався пастись. Токай-іхто взяв круглий щит, зроблений з усемеро складеної шкіри бізона, поставив його навскоси, і кулі, що летіли з великої відстані, лише ковзали по ньому. Це був старовинний шедевр індійської бойової техніки, і червоношкірі дуже пишались ним. Але Червоний Лис не знав про це і не міг збагнути, чому супротивник не падає. Йому зробилося моторошно від того, що Токай-іхто не рухається. Це вже занадто — стріляти у вершника, а його, як здавалось забобонному мисливцеві, й кулі не брали, ніби він зачарований.

Червоний Лис знову почав стріляти, але цілився уже гірше. Рука його втратила впевненість. Кулі пролітали тепер десь за вершок від цілі.

Враз дакота звів жеребця на диби.

— Гі-іп-іп-гі-я! — різко пролунав серед пострілів клич війни. Жеребець, як вихор, понісся вперед. Становище змінилось блискавично, і ворог змушений був так само швидко змінити тактику Ще якусь мить Фред Кларк стріляв, сидячи у сідлі, але тепер він мав рахуватися з тим, що дакота може влучити у нього стрілою. Токай-іхто бачив, як Червоний Лис звісився з сідла і щосили погнав свою гніду кобилу до затіненого західного схилу височини. Він використовував її як прикриття, а з-за сідла продовжував стріляти.

Віддаль між супротивниками швидко зменшувалась. Вождь не торкався стріл, а взяв у руку сокиру. Він також перехилився з мустанга і висів майже під його животом. Тепер він навіть міг би натягти лука і вбити коня янкі. Але тоді ворог заховався б за його тілом і стріляв би з укриття.

А в такому положенні до хорошого стрільця не підступити; сутичка тільки б відтягнулась на радість друзям Червоного Лиса. Токай-іхто мав інший план. Він вирішив спонукати супротивника до нападу і, коли той буде уже зовсім недалеко, відняти у нього рушницю і якнайшвидше закінчити боротьбу. Це можна було здійснити лише одчайдушно сміливим вчинком.

Отож Токай-іхто наблизився до Червоного Лиса на достатню відстань і миттю щосили кинув на нього сокирою з-за спини коня. Це був не томагавк, яким його уявляють білі люди, а дерев'яна бойова сокира з камінним наконечником. Вона пролетіла, перекрутившись кілька разів у повітрі. Почувся тріск дерева, що розлетілось на друзки, і цей тріск злився із звуком пострілу.

Сокира влучила в ложе рушниці. Токай-іхто встиг ще помітити це; та зненацька його мустанг упав і тільки тому не придавив свого хазяїна, що той вчасно відскочив.

Жеребець качався по землі: певно, він був поранений, бо не міг звестися на ноги. Токай-іхто кинувся в траву, стежачи за ворогом. Дакота чекав, що робитиме Фред Кларк. Удар сокири не збив янкі: він усе ще висів на коні, що також стояв неушкоджений. Лише рушниця з розтрощеним ложем валялась на землі. Червоний Лис вилаявся, кинув непотрібну тепер зброю і щосили погнав коня навпростець західним схилом у низовину. Після того, як він позбувся вогнестрільної зброї, що її кулі сягали так далеко, його найпалкішим бажанням стало втекти від стріл Токай-іхто і якнайшвидше дістатись до рівного лугу, де його гніда могла мчати на всю швидкість. Вона була тепер його єдиною перевагою — дакота ж лишився без коня. Буланий жеребець ще раз спробував підвестися, але спіткнувся і впав.

Фред Кларк тим часом скакав щодуху звідти. Він мчав, як індієць, і ще старанніше, ніж досі, ховався за тулубом своєї кобили. Лише товсту шкіряну підошву важкого ботфорта видно було з-за спини коня. Токай-іхто, щоб ввести ворога в оману, пустив кілька стріл, і їхні кістяні наконечники застрягли у підошві ботфорта. Цим дакота примусив білого утриматись від спроби визирнути: янкі боявся вистромити голову, щоб у неї також не влучила стріла. За дакотою ніхто не стежив. Він скористався цим, миттю звівся на ноги і, низько пригнувшись, м'якими, ледве чутними стрибками, захищений затінком горба, побіг за вершником. Вождь був уже зовсім близько від Червоного Лиса, коли той. досяг підніжжя і виїхав на рівну прерію, де вже на повну швидкість міг гнати свою гніду. Дакота знав, що коротку відстань він пробіжить не гірше за свого мустанга,іле лише коротку відстань. Він мусить якнайскоріше наздогнати ворога. Відважним стрибком він подолав останній підрізок схилу і опинився на рівнині. Саме у цю мить Червоний Лис помітив переслідувача. Його ласо звилось у повітрі. Широка петля майнула над молодим вождем. Токай-іхто не ухилився і не кинувсь на землю. Він не зробив жодного руху, що дав би ворогові можливість ще хоч трохи випередити його. Петля опустилась, і вождь стрибнув просто у неї. Він міцно ухопив ремінь перед петлею, щоб вона не затягнулась. Ласо смикнулось. Фред Кларк знову випростався в сідлі і всю увагу зосередив на коневі, ще не досить привченому тягти за собою ласо. Токай-іхто впав, ніби справді потрапив у петлю.

Ворог з вигуками тріумфу помчав галопом. Повернувшись спиною до індійця, якого вважав захопленим петлею, Червоний Лис потяг удавану жертву за собою, аби розбити її на смерть. Дакота, не гаючись, почав діяти. Він підвівся, плигнув з петлі і великими стрибками подався за вершником, натягуючи ласо. Супротивники хутко вибігли із затінку височини на освітлену місяцем рівнину. Червоний Лис нічого не підозрював, бо ж ласо було натягнуте; він звівся на коні, щоб пустити його галопом. Але тепер уже супутники Червоного Лиса побачили, що сталося. Схвильованими жестами вони намагались застерегти Фреда Кларка, а дехто навіть почав стріляти у дакоту. Та вождь зараз був під захистом ворогового коня, і кулі не влучали в нього.

Галас, зчинений друзями, Червоний Лис спочатку сприйняв як радість перемоги, але потім насторожився і недовірливо оглянувся.

За кілька метрів позад себе він побачив індійця.

Червоний Лис занімів, нагайка випала з його руки.

Він вихопив револьвер, повернувся в сідлі і, витягнувши руку, прицілився в індійця. Янкі спустив курок. Токай-іхто відскочив, і куля пролетіла, ледь торкнувшись його, яле індієць майже не відчув того. Наче вовк, одним стрибком вождь опинився на коні позад ворога. Правою рукою він так стиснув йому руку з револьвером, що пальці самі розтулились, а лівою заніс кинджал.

Червоний Лис хотів упасти з коня, аби уникнути удару в спину. Та у ту мить, коли він намагався витягти ноги з стремен, це уже стало зайвим.

Клинок проткнув його спину. Могутнє тіло захиталось, і голова у крислатому капелюсі відкинулась назад.

Але Токай-іхто не мав часу тішитись перемогою, бо був оточений ворогами. Щоб обдурити мисливців за скальпами, вождь обхопив мертвого ворога руками, ніби борючись з ним. Потім ліг поперек сідла перед убитим, наче сам був трупом або тяжко пораненим. Переляканий кінь здибився, але Токай-іхто лівою рукою схопив повід і змусив його підкоритись; правою рукою він міцно тримав тіло ворога, ноги якого все ще стирчали у стременах, і не давав йому впасти. Здалеку при місячному світлі могло здатись, що не Токай-іхто переміг Червоного Лиса, а навпаки — Червоний Лис, хоч сам був поранений, здолав індійця.

Радісні вигуки з прерії і з височини підтвердили, що там повірили цьому.

Вершники, що стояли на заході загороджувальним цепом, залишили свої пости і галопом помчали до уявного переможця — Червоного Лиса. Але тепер Токай-іхто знову мав найкращого коня. Крім того, він бачив, що вершники уповільнили галоп, чекаючи, очевидно, якогось сигналу від свого ватажка, що хитався в сідлі на всі боки. Тим часом гніда з подвійною ношею побігла схилом назад. На гребні горбів дакота бачив уже дві постаті, що у захваті підскакували, кричали і вимахували зброєю. Це були ті двоє вартових, що їх Червоний Лис залишив на південній вершині: один бородатий білий, а другий — індієць.

Хитрість не могла довго лишатись нерозгаданою. Один з тих, що стояли на горбі, індійський поліцай в легких мокасинах, помчав назустріч. Ноги його, певно, були звичні до швидкого бігу. Раптом індієць сіпнувся всією постаттю; в цю мить Токай-іхто впізнав його: Шонка!

Вождь зупинився на схилі в затінку. Він облишив Червоного Лиса, випустив повід, зліз з коня, зняв з плеча лук і вийняв з сагайдака дві стріли. Тятива співуче забриніла, і стріли полетіли у напівтемряву місячної ночі. Обидва бігуни немов спіткнулись, змахнули руками і впали у траву. Токай-іхто підбіг і миттю забрав вогнестрільну зброю переможених та їхні патронташі. Потім зловив кобилу, що вже хотіла тікати, посадив на неї Червоного Лиса і погнав її до того місця, де лежала його сокира і рушниця Червоного Лиса з розбитим прикладом. Цю зброю він також заорав з собою. Тепер вождь поспішав дістатися до вершини, звідки почав боротьбу з ворогом.

Знову мчали вершники, але коли вони відкрили вогонь по переможцеві, якого нарешті впізнали, Токай-іхто був уже недалеко від надійної улоговини. Ухиляючись від пострілів, він звісився з коня. В той час, як кулі свистіли вже вздовж височини, гніда кількома швидкими стрибками досягла вершини над затокою.

Всі ці події відбулись надзвичайно швидко, і в цій швидкості полягав секрет успіху Токай-іхто. Він зіскочив з коня і кинувся в глинисту улоговину. Умовлянням і силою дакота примусив кобилу лягти, потім відв'язав ласо, яке Червоний Лис прикріпив у себе на спині, а труп поклав на північному краю улоговини. Потому він подивився вниз; лук і стріли лежали у нього напоготові. Як виявилось, поки що досить було прикладу й двох забитих бігунів, щоб налякати інших. Коли хто-небудь з них і наважувався зробити кілька пострілів з рушниці, під'їхавши на своєму прудкому мустангові, то одразу ж знову круто повертав і квапливо від'їжджав на безпечну віддаль.

Вождь лежав у глинистій улоговині й спостерігав. Вуї знаходився тепер у хорошій схованці: звідси навіть при місячному світлі добре видно було усе навкруги. Улоговина була надзвичайно зручна для захисту. Вороги допустилися великої помилки, не захопивши її, поки Токай-іхто боровся з Червоним Лисом. Але ж вони всі були надто впевнені в перемозі свого ватажка. А тепер хай спробують підступити до індійця по відкритій місцевості. Доки вони не здогадаються зійти з коней і крадькома оточити вершину з усіх боків, йому не загрожує ніяка небезпека. У нього в сагайдаці сотні стріл, до того ж він має здобуту в бою вогнестрільну зброю і патрони. У нього є кінь, якого він може забити і їсти його м'ясо, а кров пити. Є ще про запас також два мішки з водою і харчі. Ніч стояла місячна. Токай-іхто вважав, що мисливці не насміляться так скоро напасти на нього. Вони зовсім перестали стріляти. Індієць спостерігав, як вони збиралися групками. Ватажки їхні, Червоний Лис і Шонка, були вбиті, і вони, мабуть, радились, що їм тепер робити.

Токай-іхто особливо пильно стежив за схилом, що вів до затоки. Це — єдиний шлях, де вороги мали якесь укриття. В затоці скупчилось багато дерева, пригнаного повінню, росли верби та кущі, що за ними можна було сховатися. Гострі очі Токай-іхто постерегли якийсь рух. З-за куща обережно вийшов мисливець і, ховаючись у траві, рушив угору. Він дорого заплатив за цю спробу. Стріла індійця влучила йому просто в потилицю. Навіть не зойкнувши, він випростався і лишився на місці.

Тепер дакота мав вільний час, і він використав його, щоб якнайзручніше розташуватися в улоговині. Старанно випробувавши трофейні рушниці й перелічивши патрони й кулі, він поклав це все поряд, аби якомога менше витрачати часу на постріли. Навкруги панував спокій; із затоки теж поки що ніхто більше не наважувався підійти. Десь глибоко внизу, у великій долині, одноманітно плюскотіла вода.

Місяць світив тепер з південного заходу. Над землею висіло високе склепіння блискучих зірок. Вітер ледве повівав і доносив запах гнилі й вогкості, що здіймався з залитих повіддю луків. З своєї височини Токай-іхто бачив, як глибоко внизу мерехтіла річка. Там, на північному березі, простерлася безлюдна прерія. Валка й розвідники, що пішли слідом за нею, давно уже зникли у далечині..

Індієць лежав в улоговині й спостерігав. З прерії линув у ніч індійський ритмічний спів. Токай-іхто прислухався. Це був спів дакотів — монотонний, гордий, нескінченний. Вождь упізнав цей голос. Мати Маттотаупи, Унтшіда, залишилась на цьому березі річки і співала синові свого сина, що перебував у кільці ворогів. Токай-іхто впізнав силует її високої постаті. Ніхто з білих не заважав їй. Білі чоловіки запевняють, що нібито високо шанують жінок, і лають індійців за те, що ті примушують своїх жінок працювати, як рабинь. А насправді білі чоловіки дуже часто глузують із старих і погано говорять про молодих жінок. Червоношкірі воїни так не роблять. Хоч мисливське життя і спричинилося до того, що чоловіки завжди в дорозі з стрілою і луком, а жінка мусить виконувати роботу в наметі, хоч жінки і повинні сидіти у задній частині намету й мовчати, проте червоношкірі чоловіки ніколи не забувають, що жінка також може мати гострий розум і мужність. Вони поважають усіх старих однаково — як чоловіків, так і жінок. Токай-іхто дивувався з мужності Унтшіди, що співала, не звертаючи уваги на ворогів, пісню про життя Токай-іхто і Ведмежого братства. Вона була невтомна. Випроставшись на весь свій зріст, стояла стара серед ночі, й голос її рівномірно лунав у темряві. Навіть брутальних спільників Червоного Лиса вона примусила поважати себе.

Година спливала за годиною. Місяць помандрував далі, і зорі зблідли. Перед світанком стало дуже холодно. Безшумно пролетіла сова, несучи у пазурах спійману здобич.

Токай-іхто відкрив сумку Червоного Лиса і вийняв з неї скальп Маттотаупи з чорним, посрібленим сивиною волоссям. Він ніжно погладив волосся рукою і заховав його в себе. Потім узяв ножа, яким Червоний Лис убив його батька. Це був не широкий скальповий ніж, а кинджал. По тому вождь знову продовжував свою варту.

Внизу, серед ворогів, не помітно було жодного руху. Згасли зорі. Розвіялася сіра пелена передсвітанкових сутінків. Сонячне світло здолало її. Дакота зігрівся в його ранковому промінні. Він уважно поглянув униз, на затоку, і побачив двох вартових, які прокралися туди. Вони дуже обачливо вибрали собі укриття. Токай-іхто помітив лише краєчок жовтого ботфорта, що ледве вирізнявся на тлі мокрого дерева. Другого вартового зрадив ствол рушниці: дуло його виблискувало з-за кущів. Індієць поклав зброю, що мав при собі під рукою, на край улоговини.

Постріл розітнув ранкову тишу. Птахи сполохано знялися і полетіли геть. Ствол рушниці, що виглядав з кущів, зник, невидимий стрілок голосно вилаявся. Другий вартовий вистрілив, куля просвистіла над улоговиною. Токай-іхто відповів. Жовтий ботфорт смикнувсь і спробував надійніше заховатися за дерево. Дакота зразу ж послав ще одну кулю. У відповідь із схованки у затоці почувся тихий стогін, і зливою посипались безладні постріли.

Навіть ці два мисливці, що сиділи у відносно непоганому укритті, в порівнянні з дакотою потрапили у невигідну ситуацію. Токай-іхто легше було спостерігати їх з висоти, ніж їм його. Тепер вони поводилися цілком спокійно. Серед білого дня жоден з них не міг залишити своєї, уже відомої ворогові, схованки, не ставши жертвою його куль, а допомогти їм ніхто не наважувався. Становище їх було досить скрутне.

Вождь чекав. Сонце повертало уже на полудень. Вороги не виявляли ніякого бажання встрявати вдень у сутичку з метким стрільцем, що займав найвигіднішу на всій місцевості позицію. Але вождь додержувався свого плану — він затримував супротивників. Токай-іхто не відчував при цьому ніякого особливого тріумфу, але був задоволений, що білим мисливцям за скальпами та індійським зрадникам так важко «полоснути червоношкірого собаку».

Вождь обернувся і поглянув на південь, на безмежну прерію, що простяглася до самого неба. Дакота ще й зараз бачив темну смужку — слід, залишений на траві валкою багато днів тому. Він тягся з туманної далини, від Кінського потоку, од чорних горбів і берега річки Жовтого Каменя аж до Мулистої води. Слід вів з неозорого краю, який належав дакотам… Потім він ішов через річку на чужину. Токай-іхто знав цю нову країну. Ще одна ніч, потім день і знову ніч, і швидкі коні з своїми тряскими причепами будуть уже на кордоні, перейдуть у вільні прерії під захисток лісу. Йому, вождеві, необхідно триматися до того часу й відтягувати на себе ворогів. А тоді вже і сам він повинен вислизнути від них.

Унтшіда співала про те, що Токай-іхто мусить утекти від ворогів. Він не сміє померти. Ведмеже братство чекає свого вождя. Він їм потрібний.

В Унтшіди була торбинка ягід і маленький мішечок з водою. Цього їй вистачить, аби якось протриматись. Вона безперервно співала свою пісню.

Від затоки знову долинув стогін: Токай-іхто поранив мисливцеві обидві ноги. Колода, за якою той ховався, заворушилась, і Токай-іхто побачив, як ворог почав розкидати мокре гілля — біль заважав йому тверезо обмірковувати свою поведінку. Дакота приклав до плеча рушницю і вистрілив у нього — просто з жалю.

Коли сонце стояло вже на вечірньому прузі й кидало від себе скісне проміння, вождь помітив, що його поранений мустанг знову силкується встати. Коневі було дуже важко, він увесь тремтів, але все ж таки, врешті, звівся на рівні й зашкутильгав на вершину до свого хазяїна.

Вороги не стріляли у коня. Вони бачили, що той ледве тримається на ногах і що влучним пострілом вони лише забезпечать його хазяїна м'ясом.

Жеребець добрався до улоговини. Він обнюхав кобилу, здавалось, погодився на її присутність і скубнув кілька стеблинок трави. Токай-іхто відкрив мішок з водою і дав тварині напитися. Здалека з прерії просвистіло кілька куль і, не завдавши ніякої шкоди, впало в траву. Токай-іхто закрив мішок, узяв рушницю і відповів на постріли. Вороги зараз же кинулись назад. Вождь посміхнувся. Він подумав про сьогоднішній бій, який породжував у серцях противників страх і водночас надію на цінний скальп. Якби вони знали, що в улоговині лежить ще й мішечок із золотом, то стали б, певно, іще завзятішими. Може, білі чоловіки й здогадувалися про це багатство індійця. Історія Маттотаупи була відома, і в усіх прикордонних фортах знали, що Гаррі, або Токай-іхто, за все платить добре і не інакше, як дзвінкою монетою. Вождь безперервно і з неослабною увагою стежив за всіма підступами до вершини. Скрізь було тихо. Мисливці, оті, що там, унизу, боролися не за свій народ і не за його новий шлях, як дакота, а за винагороду, якою ніхто не хотів поступитись для іншого і заради якої вони воліли якомога менше ризикувати. До того ж чекання збільшувало їхні шанси, тому що боєздатність дакоти, позбавленого сну, повинна ж кінець кінцем вичерпатись. Вони можуть чекати і до того часу, коли Ведмеже братство вже досягне вільної країни.

Токай-іхто знову глянув на затоку і постеріг, що вартовий без рушниці зник — він потай відступив.

Сонце вже стало лагідним, мов старенька бабуся, — його промені тепер слалися низько по землі, вкритій соковитою зеленою травою, і його мерехтливе золото почало червоніти.

Дакота зняв з голови три орлині пера, нарвав трави і за допомогою зміїної шкури, якою було пов'язане його волосся, сплів трав'яну корону. Та мить, коли він підводив голову, щоб прицілитись, була для нього найнебезпечніша, і він хотів якнайкраще замаскувати чоло й волосся. Глянувши униз, вождь побачив, що більшість ворожих вершників позлазила з коней. Вже стало надто темно, щоб неозброєним оком розрізнити, хто з них ховається у траві, але Токай-іхто був певний, що вчасно помітить їх, коли вони почнуть наближатися.

Вовки перестали вити. Вони беззвучно кралися в пошуках здобичі. Але вони відчували людей, яких боялися і на яких нападали лише тоді, коли їх мучив голод.

Усю ніч линула в темряві пісня Унтшіди. Це була пісня червоношкірої людини, пісня мужності.

Знову настав день.

Токай-іхто чатував з неослабною увагою. Він був вихований для полювання і для боротьби, і звичка постійно спостерігати місцевість ввійшла йому в плоть і кров; йому навіть важко було не робити цього. Підлітком Токай-іхто завжди супроводив свого всіма шанованого батька і дуже добре почував себе на самоті з рушницею і мустангом. Правда, тепер його дуже непокоїло те, що жеребець у тяжкому стані.

Дакоті хотілося, щоб скоріше скінчився цей день цілковитої бездіяльності. Години минали, а його погляд знову і знову звертався до сліду, залишеного втікачами на півдні. Там, вдалині, серед піщаної рівнини, порослої травою, біжить Кінський потік. Над Білою річкою сидять його брати й сестри з племені дакотів, нерухомі, стомлені. Лише невелика частина втекла, щоб розпочати нове життя. Вождь узяв сиве волосся батька, сховане у нього в поясі. Він повинен втекти з ним від уатшітшун, він прагне цього. Якщо Ведмеже братство рухалось швидко, воно в цей час уже перейшло кордон.

Сонце знову закінчило на заході свій шлях, сховалося за обрієм, і сутінки оповили землю. Горби і западини, велика долина, в якій блищала вода, були огорнуті темрявою. В ці перші години ночі, коли місяць ще не зійшов, Токай-іхто з особливою увагою стежив, щоб ворог не підкрався зненацька, і лише несвідомо сприймав усе те, що оточувало його. Вночі буланий зовсім скидався на дику тварину. Він бачив, що його господар не спить, і тому й сам непокоївся. Раз по раз він набирав повний рот трави і пережовував її своїми міцними зубами. Потім ступив кілька кроків і став біля спутаної кобили.

На північному краю улоговини лежав труп Червоного Лиса.

Токай-іхто з дитинства вчили, що дух ворога і після смерті сповнений ненависті. Червоношкірі пильно спостерігають людей, тварин, вітер, воду й рослини і знають про них набагато більше, ніж білі, але вони нездатні упорядкувати свої знання і знайти між ними взаємозв'язок. Тому всі свої відчуття вони ставлять у залежності од віри у духів і чарівні сили. Жінки мусять в нічний час при світлі вогню танцювати навколо здобутого скальпа, аби заклясти і заспокоїти дух ворога. Хлопчик Гарка часто бачив ці танці, коли Ведмеже братство приносило в свої намети скальпи пані. Білі чоловіки глумилися з такого звичаю або жахалися його. Син Топа дізнався про це. Він убив багато людей і бачив чимало мертвих, але дивився на них не інакше, як на стовбур дерева, зрубаний сокирою. Вождь знімав скальпи, яких ніхто не заклинав і які ніколи не заважали його спокоєві. Та з Червоним Лисом справа стояла інакше. Обидва чоловіки довго й страшенно ненавиділи один одного, і для дакоти Червоний Лис був втіленням злої сили уатшітшун, які обманювали, убивали і переслідували червоношкірих. Індійцеві здавалось, що ворожий дух Червоного Лиса, мов туман, підстерігає його в траві; він гасав у темряві і дзявкав з долини, коли кричав койот. Сила уатшітшун іще й досі стояла між Токай-іхто і Ведмежим братством.

Із затоки пролунав постріл. Дакота, відчув сильний удар в голову, іскри посипались йому з очей, а навкруги враз потемніло. Напруживши усю свою волю, він зсунувся глибше в улоговину. Рука його намацала рушницю, і він натиснув курок, хоч і не міг визначити, куди стріляє. Внизу не повинні знати, що він хоч мить лишався небоєздатним. Інакше він загине, і скальп його, буде в руках ворогів.

На постріл дакоти відповіли одразу, але куля не влучила. Поранений схопив ликовий бинт, механічним рухом намацав рану і спробував її перев'язати. Рука змокріла від крові, але йому вдалось міцно обв'язати голову ликом. Потім рука його опустилась, і він нерухомо застиг. Знизу більше не стріляли. Чи вони уже повзуть угору? Токай-іхто знав, що допустився помилки. Частину його голови було видно у місячному світлі. По звуку пострілу він уявив, де знаходиться ворог, — за найвищою вербою в затоці. Він ще тоді здогадувався про це, але потім думки його перескочили на щось інше.

З затоки знову пролунав постріл. Чітко мислити вождь ще не міг, але руки його схопили рушницю. Рухатись тепер було трохи легше. Перед очима щось яскраво миготіло, і предмети розпливались. Поранений намацав приклад, потім спуск, і йому пощастило вистрілити. Звук пострілу біля самого вуха ніби розбудив його, і він знову побачив навколишню місцевість. Вождь збагнув, що вистрілив зовсім не туди, куди слід, бо в затоці голосно реготали. Токай-іхто опанував себе. Вдруге він вистрілив з-за тіла мертвого Червоного Лиса. Внизу більше не реготали.

Щось шерехате, мокре торкнулось його спини. Буланий лизав свого господаря.

— Так. Іди. — Токай-іхто говорив тихо і довірливо. Кінь, здавалося, зрозумів його. Він пройшов повз кобилу і вийшов з улоговини.

Вождь міцніше обв'язав лико навколо голови. Рана була легка, а найбільша небезпека, перше оглушення, уже пройшло.

На ввесь голос, підбадьорююче і застережливо лунала з прерії пісня Унтшіди.

— Стережися ворогів, Токай-іхто, син Маттотаупи! Вернись до свого намету. Він зараз далеко і в безпеці! Вернись, і хай велика Мулиста вода проляже між тобою і твоїми ворогами!

Токай-іхто здавалось, що він помітив десь далеко на півночі тліючу цятку. Тьмяне світло мерехтіло дуже далеко. Може, це вогонь? Сигнал Ведмежого братства, що воно перейшло рятівний кордон і досягло Лісистих гір? Значить, вони їхали швидко. Четансапа, син Сонячного Дощу, змушував їх посуватись якнайшвидше. Тоді все гаразд.

Значить, Токай-іхто тепер може й мусить утекти від ворогів.

Навкруги, у темряві, почався якийсь рух. Токай-іхто приклав вухо до землі, проте нічого не почув. Та його гострі очі помітили тіні коней без вершників, які групою віддалялися від кола ворогів, що оточували вождя. Коні йшли повільно і організовано, певно, їх вели. Куди? Поки що це важко було визначити. Згодом вони зникли у мороці. А їхні вершники широким кільцем залягли, заховавшись у траві, й здавалось, кільце поволі звужується.

Якщо всі коні відведені, значить вороги мають певний план, який хочуть здійснити пішки. Але вони знаходились далеко, і їх було погано видно. Люди повзли по землі без жодного звуку, здавалось, що сама земля поволі пересувається разом з травою. Та ось вони наблизились, і їх стало вже краще видно. Майнула якась тінь — може, то хитнувся шолом? Глибоко в затоці без вітру нахилилась вербова гілка. Буланий підняв голову — він занепокоївся.

Вороги наближались. В цьому вже не могло бути ніякого сумніву. Як тільки настала ніч, вони почали підкрадатись з усіх боків — з затоки, з хребта і знизу з прерії. Можливо, декому з них доведеться розпрощатися з життям, зате інші зможуть штурмом захопити вершину… І зняти скальп з дакоти. Такі їхні сподівання.

Токай-іхто зняв з кобили пута, схопив лук і стріли. Віддаль у темряві була такою малою, що стріла досягала цілі. Токай-іхто міг за хвилину послати двадцять стріл.

Вождь напружено придивлявся і прислухався. Ще й досі не пролунало жодного пострілу. Мисливці задумали щільно оточити Токай-іхто, перш ніж той виявить їхню присутність.

З затоки пролунав різкий свист. Мабуть, це був сигнал, що вороги не повинні більше баритися. Постаті відірвались од землі, просунулись трохи і знову пригнулися. Затріщали постріли. Важкі ботфорти і легкі індійські мокасини глухо тупотіли по м'якому грунті схилу, по прерії і по хребту, що тягся в далечінь. Лунали ворожі бойові вигуки. Ніч виповнилась загрозою і неспокоєм.

Токай-іхто послав кілька стріл у ворогів, що наближались до нього по хребту. Він знав, що всіх їх йому не затримати, і відповідно до цього будував свою тактику. Вже заклацали перші револьвери. Незабаром дакота опиниться під ворожими пострілами. Токай-іхто продовжував стріляти, але лише поодинокими стрілами, і ці рідкі постріли вже не лякали нападаючих, а скоріше вселяли в них впевненість.

Ворожа куля зачепила кобилу. Вона перелякано підскочила і помчала вниз схилом. Це на мить викликало замішання серед ворогів. Вони, мабуть, боялися, що дакота спробує втекти. Може, він висить на коневі, що втікає? Токай-іхто помітив, як окремі постаті підвелися і спробували схопити коня або накинути на нього ласо, інші почали стріляти. Знявся крик. Дакота побачив, що навколо стало менше ворогів. Він знову вистрілив у тих, що наступали по хребту. Стріла влучила одного з передніх. Але загрозливі тіні навкруги швидко збільшувались і вже досягли вершини. Ось вони вже тут.

Вождь в останній момент підповз під стовбур дерева. Він уже не стріляв, і його противники, мабуть, гадають, що він убитий. А побачити його не міг ніхто з них, поки не ступить в улоговину. Вождь лежав, наполовину підлізши під стовбур дерева, що прикривав йому спину. Він чув різноголосе ревіння ворогів, які звідусіль штурмували останні метри. Вождь побачив, що буланий зник. Він риссю побіг геть, та на нього, здавалось, ніхто навіть уваги не звернув.

На край улоговини виповзли перші тіні. Крислаті капелюхи і довге волосся, бороди і вузькі обличчя. Широко відкриті роти хрипло кричали, приклади свистіли у повітрі й глухо вдарялись об щось, безнастанно тріскотіли рушниці й револьвери. Токай-іхто відповів. Барабан йог револьвера повернувся, з короткого дула гримнув постріл. Один з нападаючих поточився і впав в улоговину.

Вождь перестав стріляти, одсунувся від дерева і втиснувся між двома забитими. Він лежав так, що один з мертвих індійців майже цілком закрив його. Свою корону з трави Токай-іхто зірвав і відкинув ясний кістяний лук, що його не так легко було впізнати.

З усіх боків уже натискувала юрба мисливців за скальпами. Знову з'явились живі тіні й утворили щільну стіну.

В той час, коли ті, що надходили, ще галасували, передні замовкли. Четверо чи п'ятеро нахилились і почали нишпорити поміж мертвими. Деякі, лаючись, підбирали безладно кинуту зброю. Передні — ті, що шукали, і ті, що підбирали здобич, — відштовхували ногами й ліктями свої товаришів, які без упину лізли уперед.

Десь далеко чувся стукіт копит кобили, що тікала, і тупіт переслідувачів. Буланий зник.

— Хто знайшов його, мусить сказати! — раптом сердито крикнув хтось у темряві. — Той негідник, який украв скальп, повинен зізнатись!

— Спокійно! — наказав інший. — Всі назад! Геть з ями! Ви топчетесь тут, наче табун ослів! Двоє залишіться, ми обшукаємо мертвих!

Токай-іхто видно було лише тінь того, хто говорив. Ц був високий чоловік з вузькою головою, з чітко окресленим носом і гострою борідкою. Він знаходився ще далеченько від вождя. Проте той обережно сховав колодочку ножа, зроблену у формі пташиної голівки. Чоловік з гострою борідкою, можливо, упізнав би цю зброю, бо він бачив Токай-іхто під час переговорів з Червоним Лисом.; Тепер, коли обшукувати мали усіх по черзі, дакота швидко і рішуче обміркував своє становище. Він не втратив спокою і вирішив діяти так, щоб у залежності від обставин; і від поведінки ворога домогтися успіху.

Один з супротивників нахилився, і вождь побачив свою прикрасу, яку той підніс високо вгору.

— Ми тут знімемо ще який-небудь чорний скальп! — вигукнув мисливець, що знайшов річ. — Обов'язково!

Він, здавалось, хотів одразу ж здійснити свій намір. Токай-іхто відчув, що його схопили за волосся.

— Ти зовсім мертвий, мій червоношкірий брате? — запитав хтось дружелюбно.

— Ні, — відповів вождь так, ніби він був індійський розвідник на службі у білих, поранений під час нападу. — Хай мій білий брат зараз же відпустить моє волосся, інакше я проколю йому руку. Токай-іхто уже тут немає… Він утік!

— Sacre mon! — Карл Великий знову повернув свою цапину борідку. — Sacre mon! Може, він і справді не мертвий… прослизнув униз до затоки, у кущі, засів там між вербами, бачить, як ми отут стоїмо вгорі, і стріляє… Каналія!

Із схилу, що вів до затоки, гримнув рушничний постріл. Карл Великий упав. Він був смертельно поранений.

Якусь мить після цього пострілу, що пролунав десь зблизька, запала тиша. Юрба мисливців за скальпами немов остовпіла. Та незабаром зчинився оглушливий лемент. Мисливці думали, що то стріляв Токай-іхто, утікаючи. Вони миттю помчали униз до затоки, щоб схопити зухвалого стрільця. З їхніх вигуків можна було зрозуміти, що вони гнались за індійцем, який тікав від них. Ніби стадо бізонів, з тупотом скакали вони схилом. Крики і прокляття заглушили тихе дзюрчання води. Дехто нахилявся і, здавалось, підбирав дорогою зброю убитих. Інші перечіплювались і падали або перескакували через супутників і бігли далі. Тріщало гілля, хлюпали калюжі на дні затоки. Юрба на вершині зовсім розсіялась. Останні подалися праворуч і ліворуч вниз у прерію, щоб там безперешкодно мчати вперед. Чим далі відбігали переслідувачі, тим помітнішою ставала різниця в швидкості їхнього бігу. Діставшись до затоки, мисливці за скальпами розсіялись і, нарешті, пірнули у туман, що стелився понад долиною річки.

Дакота лишився вгорі, де стало зовсім тихо й пусто, і звідти прислухався до погоні. Може, було б доцільніше побігти вниз по схилу разом з юрбою своїх переслідувачів і там, у долині, зникнути з їхніх очей? Але ноги зробилися млявими, як обвисла шкура бізона, і обриси вершини зливались в очах. Пов'язка наполовину зсунулася з голови, і з рани знову почала текти кров. Він сів, поправляючи ликовий бинт. Чи ж він тепер тут сам? Чи усі побігли вниз у долину? Справді всі?

Всі, крім одного. Вождь раптом помітив у темряві якусь тінь. Він не міг сказати, чи вона виросла з землі, чи прийшла десь збоку. Це змусило його знову напружити увагу, і він став здивовано і разом з тим недоброзичливо розглядати тінь. Постать чужака була худа й висока. Це був юнак, простоволосий і голий до пояса; в руці він тримав рушницю. Заплетене волосся звисало аж на спину.

Здавалось, він не звертав уваги на Токай-іхто, а лише пильно стежив за своїми супутниками. Тупіт ніг тих, що поспішали в долину, тепер майже затих і злився з рівномірним шумом ріки. Вождь помітив, що молодий воїн обернувся і глянув на нього. Токай-іхто відповів мовчазним поглядом і чекав, що той робитиме далі.

Молодий воїн заговорив.

— Вони всі дурні, — сказав він приємним голосом. — Один лише я пізнав тебе і хочу битися з тобою, щоб причепити твій скальп до свого пояса. Ти — Токай-іхто. Твій ніж виказав тебе.

— Ну що ж, — відповів вождь так само спокійно. — Спробуй напасти на мене. Але коли я переможу, тоді ти повинен будеш оженитися на дівчині на ім'я Медова Квітка.

— О! — вражено сказав молодий воїн. — Моє ім'я Шудегатша, я з племені понка, і я не бажаю женитися на твоїй дочці. Я хочу лише мати твій скальп, вождь дакотів!

— Ти можеш зняти його, Шудегатша. Він знаходиться на моїй голові і досить міцно приріс до неї. Ти надріжеш і потім здереш його.

— Авжеж! — роздратовано вигукнув молодий індієць. — Я так і зроблю! Чого ти глузуєш з мене? Ти гадаєш, лезо мого томагавка затупилось?

— Ні, я цього не думаю. Сокира твоя гостра, і міркуєш ти розумно. Тепер ти дістанеш скальп Токай-іхто. Токай-іхто поранений і, мабуть, не має вже сили боротись. Спробуй. Якщо ти знімеш мій скальп, вони дадуть тобі двісті доларів, і ти матимеш змогу поїхати у Вашінгтон, один лише ти, тому що твої білі й червоношкірі брати повтікали геть. Ти недаремно зробиш такий сміливий вчинок, Шудегатша, тобі добре заплатять, синові понки, так само, як тому зрадникові, що вбив Понтіака.

Молодий воїн зневажливо свиснув.

— Я не поїду у Вашінгтон, Токай-іхто, сину Маттотаупи, і мені не потрібні двісті доларів. Я не біла людина, що має борги у хутряній компанії і хоче їх заплатити твоїм волоссям. Я також і не червоношкірий, який п'є таємничу воду і потребує грошей для цього. Я зніму скальп з Токай-іхто, аби прославити своє ім'я у своїх таборах. Твої батьки вбивали моїх батьків. Ви, дакоти, переслідували нас, доки були сильними, як вовки дичину.

— Люди з племені понка вдирались в наші мисливські угіддя, ти знаєш це, Шудегатша!

— Хуг, я знаю це. Стада бізонів покинули наші прерії багато літ і зим тому, і наші жінки й діти голодували. Ми змушені були шукати бізонів на ваших мисливських угіддях.

— А хто ж примусив воїнів племені дакота і воїнів племені понка лише полювати на бізонів, хто забрав у нас іншу їжу — дичину в лісі і землю, на якій росте маїс?

Понка якусь мить помовчав.

— Це були білі люди, — нарешті сказав він. — Але ти хочеш виправдатися білими людьми, Токай-іхто? Ти боїшся боротися зі мною?

Токай-іхто підійшов до понки. Поранений вождь не мав сили бігти вниз до затоки, щоб утекти. Але тепер він виступив уперед. Токай-іхто був вищий від свого противника на ширину лоба. Як тільки останнє слово злетіло з уст понки, кулак вождя опустився на нього. Понка впав на землю. Токай-іхто став на нього коліньми і зв'язав його. Але не вбив.

Тим часом рушничні постріли внизу, в долині припинились. Далекий стукіт копит долинав на вершину крізь шум води. Якщо Токай-іхто не помилявся, великий кінний загін мчав галопом вздовж річки. Мисливці за скальпами побігли до своїх коней, яких заховали звечора в долині, посідали на них і помчали геть. Кого вони шукали біля річки? Ще й досі того невідомого, який стріляв у вирішальний момент і відтягнув переслідувачів од Токай-іхто на себе?

Вождь став шукати рушниці, з яких стріляв, револьвери і свій лук, але нічого не знайшов. Мисливці забрали усю його зброю.

З долини повівало вогкою прохолодою. Пораненого мучила спрага. Вода з його мішків витекла. Він залишив улоговину і поповз униз, так обережно, ніби там був ворог, що стежив за ним. Запах води все сильніше вабив його до себе, а інстинкт прискорював рухи. Коли дакота відчув вологу, рот його жадібно потягнувся до неї, і він довгими ковтками почав пити каламутну воду. В голові в нього знову запаморочилось. Рана була тяжчою, ніж він гадав.

Він протиснувся поміж верби і лишився лежати біля калюжі.

Звідси йому було видно вгору аж до вершини.

Внизу, в долині, безперервно шуміла річка.

Дакота відчув воду і мокру землю, вітер охолоджував його обличчя. Він попив ще трохи. Більше він не міг боротись з утомою. Його очі заплющились, і він заснув між вербами.

Коли до вождя знову повернулась свідомість, він відчув ясне мерехтіння. Токай-іхто примусив себе розтулити повіки і побачив, що зійшов місяць. За звичкою, дакота зразу спробував визначити, де він знаходиться. Він лежав у затінку, між «кущем і принесеним повіддю деревом; схованка, вибрана ним кілька годин тому, була непогана. Вождь поступово усвідомив, що мусить повзти на висоту. Адже там, на вершині, залишився полонений!

Дакота висунувся з-за куща і поліз схилом на вершину повз те місце, де раніше був табір для жінок і дітей. Він видряпався на височину до «бізонячої купелі», де пробув два дні й три ночі. Зв'язаний понка лежав на тому самому місці. Токай-іхто пильно дивився вдалину. Навкруги було самотньо й тихо. Скоро вийдуть на пошуки їжі вовки і налетять коршаки, і жодного сліду не лишиться від того, що тут відбувалось. Токай-іхто побачив біля себе в улоговині рушницю Червоного Лиса з розбитим прикладом і взяв її. Ложе він прилаштує дома в наметі.

Вождь продовжував оглядати місцевість. Його буланого і гнідої кобили ніде не було видно. Але Токай-іхто чекав ще на щось, вірніше на когось. Чи стрілець, що вистрілив із затоки у Карла Великого, став жертвою мисливців за скальпами, чи йому пощастило втекти? Якщо він живий, він мусить з'явитись.

Токай-іхто знав, хто цей стрілець. Його кревний брат Гірський Грім, сітсікау. Йому доручили спостерігати боротьбу Токай-іхто і сповістити про все Ведмеже братство.

Коли небо почало світлішати, з трави на хребті звелась постать індійця, що, не криючись, крокував до вершини. Він був високий і прямий, як спис, вранішній вітер розвівав його волосся.

Токай-іхто також підвівся, і побратими обнялися.

— Білі гадають, що ти — Токай-іхто, — сказав вождь Гірському Громові. — Знають вони, що ти залишився живий?

— Не знають. Вони думають, що я смертельно поранений. Я плигнув у Мулисту воду, потім нишком виліз із неї і стежив за білими. Вони узяли з собою твої прикраси і скальп червоношкірого розвідника, якого я застрелив, коли вороги гнались за мною. Тепер вони цей скальп разом з прикрасами продадуть як твій. Вони поїхали задоволені.

— Тут, — Токай-іхто показав на полоненого понку, — тут єдиний наш ворог, який знає, що Токай-іхто ще живий. Він не повинен виказати мене. Для уатшітшун Токай-іхто мертвий і таким мусить залишитись.

— Треба, щоб він став німим?

— У нього є вибір: або померти, або жити з Ведмежим братством.

Дакота глянув у вічі полоненому. На обличчі молодого індійця відбивались різні почуття, що боролися в ньому: то впертість і ненависть, то роздум.

— Ти прийшов з своїх наметів чи служиш у мілаганська? — запитав його Токай-іхто.

— Наметів понки більше немає, — з гіркотою відповів молодий індієць. — Дух хвороби, що його принесли нам білі люди, голод, а також стріли та кулі дакотів знищили наших воїнів. Ті, що не загинули, пішли у резервацію. Я сам залишився в прерії і разом з одним білим полював на бобрів.

— Хочеш піти до табору Ведмежого братства й разом з нами розводити плямистих бізонів і вирощувати зерно?

— Маїс?

— Так, може, й маїс.

— У резервації?

— Ні, на власній землі. Тут грунт родючий. — Токай-іхто поглянув на луки, порослі соковитою травою, і на червоні глинясті пагорби. — Нам більше не доведеться голодувати і вбивати один одного.

— Це непогано, я згоден.

— Понка належить до великого племені сіу, до якого належать і дакоти. Ми завжди були братами, ми й зараз є ними. Хуг. Мій молодий брат побіжить до Лісистих гір і повідомить, що Токай-іхто і Гірський Грім скоро будуть у таборі.

Шудегатшу-Дим розв'язали, і він одразу ж вирушив у дорогу. З дивовижною швидкістю помчав він униз, у долину, і вождям на вершині було видно, як понка переплив річку і досяг північної прерії.

Токай-іхто дивився йому вслід. По той бік долини, в якій клубочився вранішній туман, за широкою горбистою прерією здіймався на обрії гірський масив. Він здавався темним, тому що гори були вкриті лісом. Токай-іхто знав ці гори. Туди він і мав прямувати, щоб досягти своїх наметів. Тіпі Ведмежого братства стояли тепер там, десь між луками й лісом, над чистим струмком: посередині, як завжди, великі тіпі Токай-іхто і Четансапи, а також чарівний намет Гавандшіти. Уже напнуті шкіряні стіни, палає вогонь, і на ньому гріється сніданок. Коні пасуться, навколо нишпорять голодні собаки.

На обличчі Токай-іхто з'явився проблиск радості повернення до рідних. Жодний ворог не стоїть більше між ним і Ведмежим братством. Жодний з уатшітшун не турбуватиме більше маленьку купку людей. Скінчиться влада Великого Батька з Вашингтона над їхнім життям і долею, а по той бік Міссурі ніхто й не знатиме, що ця влада існувала. Сховавшись від усіх, Токай-іхто разом із своїми одноплемінниками зможе почати нове життя, а не витрачати свої сили у марній боротьбі. Ще в ніч поразки і втечі його народу йому вже було ясно, що настане новий день.

Рішуче і сміливо лунала пісня Унтшіди, справжньої матері, що могла тепер вирушити з вождями в путь до рідних наметів.

Рівнина далеко простяглася перед ними, вони йшли невтомно разом з сонцем, з ранку до вечора, і з вечора до ранку. Знову настала та година, коли сонце мало з'явитись на небі й глянути у вічі людям і тваринам Північної Америки.

Коли світло залляло землю, люди також повиходили з своїх жител. Спершу відкрився намет Четансапи, і з-під шкіряної покрівлі до виходу прослизнуло двоє хлопців. Худіший з них зняв сьогодні ликову пов'язку, і на його чолі видно було шрам. Обидва пішли до струмка, викупались і натерли мазями своє тіло, особливо ноги, потім привели до ладу волосся.

Сонце тепер яскраво палало на небі, інші намети також почали відкриватись. Собаки гавкали, худоба ревла і сердито наставляла роги, коли до неї наближались напівголодні собаки. Огітіки сьогодні у зграї не було, це одразу помітили Ведмежі хлопці.

З намету Чотанки витягли зв'язаного молодого індійця і прив'язали його до дерева на узліссі.

Гапеда і Часке дивилися на нього. Юнак наморщив лоба І кусав губи. Коли полонений лишився сам біля дерева, хлопці підійшли до понки.

— Шудегатша з племені понка, — сказав Гапеда, — ми хочемо сказати, що віримо тобі. Ми не воїни, ми лише діти, а ти, мабуть, не відповіси нам так само, як не відповів нічого нашому батькові Четансапі. Було б краще, якби ти заговорив з ним. Але твоя гордість велить тобі мовчати. Тепер тебе хочуть убити. Чоловіки з племені дакота кажуть, що ти збрехав, бо Токай-іхто не повернувся до нас. Але я і Часке й досі віримо, що ти сказав правду і що Токай-іхто живий. Ми будемо висівати насіння і розводити плямистих бізонів. Ти допомагатимеш нам і повинен стати нашим братом. Розкажи про все нашому батькові Четансапі.

— Молоді койоти з племені брехливих дакотів, — відповів полонений, — я попався у вашу пастку, і ви вб'єте мене, як убили моїх батьків і братів. Але ви даремно чекаєте, що я проситиму вас і скиглитиму.

Хлопці трохи помовчали. Потім Гапеда потяг брата Часке у ліс, звідки долинав стукіт Адамсової сокири. Вони знайшли білого на галявині, де той працював. Адамс привітався, кивнувши головою, і заходивсь обрубувати дерево, яке щойно звалив.

— Адамсе! — сказав Гапеда.

Білий відчув, що хлопці мають повідомити йому щось важливе, перестав працювати і чекав, тримаючи в руках сокиру.

— Адамсе, що нам робити? — спитав Гапеда. — Ведмеже братство держить у полоні посланця Токай-іхто, на ім'я Шудегатша, і хоче його сьогодні вбити. Наші люди думають, що він бреше. Токай-іхто не повернувся вчора зі сходом сонця. Але ми обидва віримо, що, незважаючи на це, Шудегатша говорить правду. Ми не хочемо, щоб він помер. Це по-перше. Але є ще одне важливе питання. Наші розвідники вистежили бізонів, і воїни збираються полювати на них.

— Нехай собі полюють. Я теж не від того, щоб роздобути печені, — відповів Адамс і знову почав працювати.

— Це зовсім інша справа, — заперечив Гапеда. — Чому б це білій людині Адамсові, який уміє орати землю, доїти корів і будувати дім, не полювати час від часу на бізонів? Але чоловіки з Ведмежого братства, що гуртуються навколо Чотанки, хочуть довести цим полюванням, що краще забивати диких бізонів, ніж розводити приручених. Ось у чім справа.

— Вам слід поговорити про це з батьком. Я ж іще не прийнятий радою Ведмежого братства до племені.

— Значить, Адамс вважає, що ми мусимо самі собі давати раду? — сказав Часке. — Адже наш батько не дуже балакучий, а чоловіки не хочуть зважати на те, що вії каже їм про полювання на бізонів.

— Отож, здається, не так легко полишити свій промисел. Чи, може, у мене невірне уявлення про те, що ж ви, власне, втратили, крім небезпеки і голодних днів навесні. Але перш за все потурбуйтесь про Шефа де Лю. Інакше він загине.

— Ми носили йому їсти, — повідомив Часке.

— Це ж просто божевілля… Якби тільки повернувся Токай-іхто. Я теж скоро втрачу останню надію. Чи послали розвідника на Міссурі?

— Авжеж, послали. Але Токай-іхто там уже немає.

Хлопці пішли від Адамса, так і не одержавши слушної поради. Тут було важко чимось допомогти.

Найважливішим тепер було те, що Молоді Собаки знайшли правильне рішення, і Гапеда та Часке мали відповідати за його виконання.

— Ми скличемо Молодих Собак! — прийшли до висновку обидва ватажки.

Коли вони повернулись у табір, там панував неспокій. Кілька чоловік стояли біля понки, прив'язаного до дерева, і жорстоко глумилися з нього. Інші порались біля мисливських коней і чекали, що Четансапа нарешті дасть наказ вирушати, бо кожен з них знав, що розвідники сповістили про стадо диких бізонів. Хлопці також трималися поблизу коней і полоненого, очікуючи, що буде далі. Гапеді й Часке не довелось довго шукати друзів.

Вони свиснули, як малі вожді, й побігли до гурту.

Дуже обережно вони скликали всіх на вільне місце перед деревом, до котрого був прив'язаний полонений понка. Хлопці хотіли одвернути від нього увагу чоловіків і скерувати її на свої збори. Це були не звичайні збори. Те, що Гапеда і Часке мали сказати, їм самим здавалось нечуваним, і їм треба було зібрати усю свою мужність.

Але вони мали завдання від Токай-іхто. «Ви, діти, повинні допомогти мені», — сказав вождь у Ведмежій печері.

Тепер Токай-іхто далеко і хлопці мусили відстоювати його рішення, і не раз, а щогодини.

Молоді Собаки збіглися і стали в коло.

Гапеда і Часке вийшли наперед. Вони користувалися серед підлітків дуже великою повагою від того часу, як перемогли фальшивих духів Гавандшіти.

Спочатку говорив Часке. Спершу його слухали лише хлопці, та згодом стали уважно прислухатись і чоловіки, бо ж сказане ним було чимось новим. І те, що Часке-Широконогий виголошував промову, теж було новиною. Червоношкірі чоловіки схильні до красномовства, і хоч вони в особистих розмовах не витрачають зайвих слів, проте високо цінують хороших промовців на радах за їх уміння доходити загальних висновків. Тим-то червоношкірі і полюбляють хороші промови. Але Часке, розумний Часке, з його стійкою вдачею, до цього часу не виявляв особливих здібностей в цій галузі. Він уперше наважився так багато і так докладно промовляти. Хлопець, певно, дуже близько приймав до серця справу, про яку говорив.

— Хлопці дакотів із союзу Молодих Собак! — почав він. — За старих часів, коли вождем Ведмежого братства був син Великої Ведмедиці, червоношкірим належала вся країна, починаючи від великого. моря, з-за якого сходить сонце, і до великого моря, за яким воно заходить. Після смерті Великої Ведмедиці країна більше не належить червоношкірим, її забрали білі люди. Ведмеже братство було замкнуте уатшітшун у резервації. Але воно втекло і здолало важкий шлях. Старий Крук мертвий. Гавандшіта також. Татанка-йотанку зрадили. Багато наших батьків, матерів і дітей померли у снігу. Та не здались. Ми боролися і перемогли. Ми мусимо битись, але зброя наша погана. Ми будемо боротись і далі, але з допомогою іншої, кращої зброї.

Часке зробив паузу. Молоді Собаки схвалювали його слова, дорослі теж не йшли зі зборів і поглядали на нього без презирства. Вони, здавалось, були здивовані, що Часке не лише добре впорядкував свої думки, а й упевнено і ясно висловлює їх. Деякі жінки також підійшли до дерева, де був прив'язаний понка, зайняли вільні місця і стали слухати промовця. Між ними була й Уїнона, біля неї стояла Сітопанакі, а трохи далі Грозова Хмара і Ящірка з подругами. Навіть Монгшонгша вийшла з намету, побачивши, що обидва її сини привернули увагу всього табору.

— Чоловіки з племені дакота багато тисяч років жили однаково, — знову почав Часке. — Тому старі воїни мали завжди найбільший досвід. Тепер ми повинні почати нове життя, якого ще ніхто з нас не знає. Тому навіть хлопець мусить сам міркувати й говорити. Ви всі бачили наше ведмежа, що його Велика Ведмедиця віддала Токай-іхто. Воно; ще дуже мале і мусить учитися робити перші кроки. Так само й ми повинні вчитися робити перші, нові кроки, здобувати нову їжу, вести нову боротьбу в нашій країні. Токай-іхто як великий чаклун буде навчати усіх нас. Так само, як ми завжди складали план полювання на бізонів, план наших воєн і план розташування наших наметів, так будемо, ми складати план наших нових дій, і не повинні бігати той-туди, де доїться корова, а той туди, де полюють на бізонів, не зустрівшись перед цим на раді й не прийнявши загального рішення. Ми мусимо спільно навчитись тому, що вміють білі люди, запам'ятати і вивчити те, чого вони не вміють!

Часке знову зробив паузу. Навколо панувала цілковита мовчанка.

— Я хочу сказати вам… — мовив хлопець далі, й навкруги запала така очікувальна тиша, що в Часке перехопило дух. Він вдихнув повітря, і колишня невпевненість раптом знову охопила його. — Я хочу, щоб Гапеда розповів вам, що саме ми повинні вивчати і як ми будемо це робити.

Часке відступив назад, а замість нього став говорити Гапеда.

— Хлопці з союзу Молодих Собак! — сказав він. — Ми повинні навчитись читати розмовляючі папери білих людей і писати. Міс Кет, що залишилася з нами, навчатиме нас. Нам також потрібно вміти вирощувати плоди. Наші брати й сестри з племені дакота, які втекли сюди п'ятнадцять великих сонць тому, вже вміють це, і наші предки також вміли. Цього нічого соромитись. Ми мусимо також навчитись пити біле молоко плямистих корів.

Дехто з хлопців і чоловіків нишком, а то навіть й відверто сплюнули.

— Боягузи! — гнівно вигукнув Гапеда і подав умовний знак Томасу і Тео. Пастухи підійшли і поставили перед Гапедою дійницю з молоком.

— Ось! — вигукнув хлопець. — Хіба мало дакотів під час «танцю собачих печінок» змагались, хто більше з'їсть печінок? А тепер вони втечуть від дійниці з молоком? Ганьба тим, хто щойно плювався.

Гапеда взяв миску, налив молока і, не відриваючись, випив.

— Хіба ви не можете перебороти себе так само, як я? Посоромтесь малих дівчат — Грозової Хмари і Ящірки. Вони уже кілька днів п'ють молоко, хоч спершу їх нудило так само, як і нас з Часке!

Вибухнув сміх, доброзичливий, співчутливий, але дещо глузливий. Часке знову змінив Гапеду.

— Ми повинні заснувати нові союзи! — сміливо заговорив він. — їх у червоношкірих завжди було багато. Ми більше не хочемо мати такого союзу, щоб убивати інших людей… І ми також не хочемо, щоб убили нашого брата з племені понка, якого тут прив'язано до дерева.

Тепер голови здивовано піднялись, і чоловіки підійшли ближче до дітей, що стояли колом. Що ці хлопці забрали собі в голову? Порушують питання, яке вирішив вождь Четансапа, їх батько, і яке змінити могла тільки рада? Часке помітив, яке здивування викликали його слова, але це не збило хлопця з пантелику.

— Чому дакоти і понки повинні убивати одне одного? Тому, що вони внаслідок грабіжництва білих не мають вдосталь угідь для полювання. Ми всі повинні розводити бізонів, тоді нам вистачить їжі й можна буде жити між собою в злагоді й мирі. Понка приніс добру і правдиву звістку від Токай-іхто, коли сказав, що ми повинні обробляти поля, як наші предки. З цієї звістки ми довідались, що він таки говорив з Токай-іхто і бачив його живим! Тому що це заповідь Токай-іхто: він довірив нам її у Ведмежій печері! Ми не хочемо більше вбивати чесного червоношкірого і жодної хорошої білої людини! Ми залишимо наш союз Тих, Що Говорять Правду, і він повинен стати союзом миру, союзом наших найхоробріших і наймудріших чоловіків. А союз Молодих Собак стане союзом Розмовляючих Паперів. До нього приєднаються всі ті, хто хоче вчитись писати і читати розмовляючі папери, як уатшітшун. У цих паперах записані всі таємниці уатшітшун! Ми володітимемо ними і навчимося краще застосовувати їх. Хто збагнув у моїх словах заповіт Великої Ведмедиці, той зараз вийде і вип'є молока. Це буде знак, що він хоче пересилити себе!

Останні слова Часке викликали неспокій, але уже зовсім інший. Хлопці й чоловіки спрямували погляд до лісу, жінки також повернули туди голови, на всіх обличчях засяяла велика радість, і здивованому Часке довелось прикласти чимало зусиль, щоб закінчити промову. Він не думав, що ця радість викликана кого словами. Отже, на узліссі мусить бути щось зовсім особливе. Часке не міг глянути туди до кінця своєї важливої промови. Закінчивши, він обернувся і лише тепер побачив те, на що дивились усі.

З-за дерев вийшов чоловік, високий і стрункий. Від нього пахло скипілою кров'ю і потом, а в руках він тримав рушницю з розтрощеним прикладом. Повискуючи від радості, Огітіка терся біля його колін.

Хлопці хотіли крикнути, але неспроможні були вимовити й слова, так само, як і інші жителі табору.

Токай-іхто повагом попрямував лугом до хлопців, і тепер слідом за ним вийшли з лісу Гірський Грім — сітсікау і Унтшіда — мати Маттотаупи.

Вождь зупинився біля Гапеди і Часке, по обличчю його промайнула усмішка.

— Мене мучить спрага, — сказав він. — Ми дуже швидко бігли.

Він узяв миску, з якої пив Гапеда, зачерпнув молока й випив. Потім дав миску Гірському Громові, що також напився.

Діти, чоловіки і жінки стояли навкруги здивовані, занімілі.

— Чоловіки, жінки, діти! — пролунав голос Токай-іхто серед урочистої мовчанки. — Часке і Гапеда дуже добре говорили, але ви ще не можете збагнути усього того, що вони вам сказали. Тепер ми звільнимо цього юнака з племені понка, адже ви бачите, що він сказав правду: я живий.

Токай-іхто підійшов і розв'язав вірьовку на полоненому, потім знову ступив у коло своїх одноплемінників.

— Червоний Лис мертвий, я помстився за Маттотаупу! — сказав він і підняв угору рушницю з розтрощеним прикладом.

Залунали радісні вигуки.

Найповажніші чоловіки і друзі Токай-іхто підійшли до нього, а хлопці не зводили з вождя очей. Він знову з ними!

Адамс також підійшов ближче, і вождь по-дружньому і шанобливо привітався з ним. Білий лишився разом з іншими стояти біля Токай-іхто, і всім стало ясно, що тепер він є рівноправним членом Ведмежого братства. Адамс перший у час цієї радісної зустрічі згадав про Шефа де Лю. Він назвав його ім'я, і Четансапа коротко розповів вождеві про все, що сталося тієї страшної ночі. — Я приведу його, — вирішив Токай-іхто. Четансапа мовчки кивнув і разом з вождем пішов стежкою в ліс. Ведмежі хлопці дуже зраділи, бо ж вони бачили Шефа де Лю, коли носили йому їсти, і знали, що він помирав від суму і самокатування. Єдиним, хто міг повернути його до життя, був сам Токай-іхто.

Залишившись на деякий час знову без вождя, чоловіки, з Ведмежого братства зійшлися докупи і почали розмовляти. Звільнений понка сидів під деревом, до якого був раніше прив'язаний, і уважно спостерігав своїми чорними очима за всім, що відбувалося. Молоді Собаки підходили один по одному до дійниці й пили молоко. Токай-іхто також пив, і вони хотіли показати, що можуть володіти собою не гірше за нього. Хлопці тепер більше, ніж будь-коли, пишалися своїми ватажками. Часке і Гапеда добре говорили. Це слова Токай-іхто, що переміг Червоного Лиса і помстився за Маттотаупу.

Та Гапеду й Часке непокоїло тепер інше, чого вони ніяк не могли зрозуміти. Понка розраховував, що Токай-іхто прибуде на день раніше. Але Токай-іхто сказав, що він з Гірським Громом і Унтшідою бігли дуже швидко. Значить, вони зробили коло. Навіщо? Куди?

Невідома також думка Токай-іхто про полювання на бізонів, якого чекала більшість чоловіків, хоч не усі відверто говорили про це.

Минула майже година, поки повернулись Токай-іхто з Четансапою. Вони вдвох вели делавара, підтримуючи його, щоб він тримався прямо, незважаючи на виснаження і рану, яку сам собі заподіяв. Шеф де Лю ні на кого не дивився — погляд його був спрямований в далечінь. Токай-іхто повів його у своє тіпі, і делавар, мабуть, згадав про той вечір біля Кінського потоку, коли вождь уперше запросив його як гостя до свого намету. Він видужав там, і відтоді почалася його дружба з вождем. Тепер знову, як і тоді, Уїнона та Унтшіда послали постіль пораненому, а дружба з Токай-іхто лишилася, як і раніше, міцною і надійною.

Вождь знову вийшов з намету до одноплемінників, і ті зустріли його поглядами, сповненими чекання. Четансапа, мабуть, уже розповів Токай-іхто про повідомлення розвідників. Вождь, певно, вже знав, що час вирушати на полювання! На його губах грала усмішка, значення якої неважко було зрозуміти.

— Бізони! — сказав він лише одне слово, але воно висловило думку усіх присутніх. — Лаштуйтеся в дорогу! Будемо полювати! А по закінченні цього полювання скличемо велику раду. Це буде найважливіша і найсерйозніша рада з усіх, які скликали дакоти протягом багатьох сотень великих сонць.

Залунали радісні вигуки.

За мить чоловіки були вже на своїх мисливських конях. Гапеда й Часке знаходились також поміж мисливців, і їх ніхто не проганяв звідти. Коли вершники, вишикувавшись в ряд, понеслись галопом під керівництвом Токай-іхто, багато хто з них згадав останнє велике полювання на бізонів біля Кінського, потоку. Тоді за вождем мчало близько сотні мисливців. Тепер їх було не більше десятка. Раз по раз глухо лунали мисливські вигуки дакотів, як і раніше, радісні й войовничі. Здавалось, що з глибини горлянки велетенських бізонів здіймалося ревіння. Це був звук, що роздирав вуха і стрясав тепле повітря. У Гапеди і Часке у думці жевріло неясне, але вірне відчуття, що вони розгадали увесь план вождя. Токай-іхто біг швидко і зробив коло. Може, він уже бачив стадо, про яке сповістили розвідники?

Вони галопом скакали вперед, вітер обвівав голі плечі. Індійці були мов сп'янілі. Їхали уже довго, але бізони ще далеко — не чути було шуму, що звичайно виникає в такому великому стаді.

Через луг простягся ряд пагорбів. Вони виднілись здалеку, а поблизу них, за повідомленням розвідників, з'юрмилося стадо бізонів. Як шалені, мчали індійці, що вже давно не посилали у бізона стріл і давно не їли соковитої бізонячої поребрини. Неслися, як завжди у минулі весни, після голодних зимових місяців. Так само, як мчали завжди після того, що днями і тижнями танцювали танець бізонів і просили удачі в полюванні у добрих духів. Це було велике щастя, що стадо не вистежило якесь інше плем'я. Вони боялися кожної хвилини запізнення, щоб їх, бува, хтось не випередив, а в душі повставали проти Четансапи, що не дав одразу ж наказ виїжджати на полювання. Проте після того як духи висловились проти Гавандшіти за Четансапу і його синів, не послухати його вони не посміли. Але тепер дакоти ніби вирвались з полону. Їх вів на полювання сам Токай-іхто; великий мисливець, непереможний вождь, який убив Червоного Лиса і втік від ворогів. Бізони! Бізони! Бізони!

Загін досяг пагорбів. Щоб вибратись на них, мустанги змушені були перейти на повільну ходу. Довгий ряд вершників дерся крутим схилом, і кожний сподівався побачити з вершини стадо. Але й досі не було чути ревіння бізонів. Тварини, мабуть, відійшли далі, бо ж минув час, відтоді як про них сповістили розвідники.

Нарешті мисливці досягли вершини. Вони глянули згори на рівнинні луки і на маленьку річечку, обличчя їхні застигли.

Унизу лежали забиті бізони — один біля одного, з жовтим хутром, з довгими чорними гривами і короткими рогами. Вони були розкидані скрізь, ніби на полі бою.

З деяких уже знята шкура. Вовки, що гасали поміж ними, кинулись навтікача; вони вже наїлись досхочу. Дрібні койоти задзявкали, підібгали хвости і також побігли геть. Чоловіки з Ведмежого братства довго стояли мовчки. Що сталось з цими бізонами? Хто полював на них? Хто лишив м'ясо без охорони? Хіба це можливо вбити зразу так багато бізонів на такій малій території? Де сліди мисливців? А коли дакоти найшли їх, то визначили, що навколо стада проїхало не більше трьох коней. Чапа спішився і уважно розглянув найближчий слід — він був залишений підкованим мустангом. Полювали тут білі люди.

Токай-іхто зіскочив з коня, підійшов до вбитого бізона і розкрив йому рота. Язик був вирізаний. Вождь кивнув і вказав на це мисливцям, що швидко йшли слідом за ним.

— Облава, — пояснив він. — Облава з вогнестрільною зброєю. Вони забирають лише шкури і язики — їх легко перевозити, і за них можна одержати чималі гроші. Все інше лишають гнити. Скоро в прерії не лишиться жодного бізона. Закон про бізонів, який зараз діє, призвів до винищення чотирьох тисяч голів.

Мисливці розбрелись по полю, обстежуючи забитих тварин. Потім знову вернулися до Токай-іхто, що мовчки чекав на них.

— Що ж робити? — спитав Четансапа. — Чи можна безперешкодно забрати м'ясо?

— Можна, Чорний Соколе, син Сонячного Дощу. Нам можна взяти те, що не потрібне «сильним вовкам» з білих людей, бо за це мало платять. Ми можемо використати те, що вони залишили пропадати. Нам вистачить м'яса на кілька місяців, Білі покинули також купу шкур, які вони, встигли уже здерти. Вони втекли, побачивши нас з Гірським Громом. Ми наштовхнулися на них, коли бігли від Міссурі до своїх наметів. Почувши постріли, ми поспішили сюди.

Токай-іхто і Четансапа дивились на трьох воїнів, що метрів за сто від них оглядали шкури, про які йшла мова.

— Завтра вранці жінки перетаскають здобич до наметів, — вів далі Токай-іхто. — Ми не будемо переносити табір, бо місце на узліссі дуже вигідне. Коли ми переправимо здобич туди, нам ніхто не стане на заваді. А тепер тут треба залишити кілька вартових, щоб відганяли вовків.

— Хуг. Я бачу, скоро всі дикі бізони будуть забиті білими. Часке і Гапеда говорили правду. Нам треба навчатись розводити плямистих бізонів. Це тепер зрозуміє кожний, навіть Чотанка, що й досі тримає намет на протилежному березі струмка.

Чотанка, про якого йшла мова, поволі наближався до них. Він попросив Токай-іхто пояснити, у чім справа, похмуро глянув навкруги і сказав:

— Тепер я бачу, що дух дикого бізона, якого закликав Гавандшіта, не має вже ніякої сили. Уатшітшун перемогли дикого бізона. Він помер. Якщо ми також не хочемо померти, то мусимо вчитись чогось нового.

Три вожді спільно обрали вартових.

Мисливці вертались до табору протверезілі, закусивши; губи. Звістка про вбивство бізонів швидко облетіла весь табір. Мовчки, не чекаючи розпорядження, Чотанка і всі, хто напнув намети на тому березі струмка, перенесли їх, і таким чином утворився спільний табір, як це велося здавна. Не нап'яли тільки чарівного намету із зміями ї, громовими птахами — у ньому не було господаря.

Токай-іхто запросив друзів на маленький бенкет.

Як колись на Кінському потоці, Уїнона й Унтшіда поставили миски і розклали рогожі. В гості прийшли Четансапа, Чапа, й Чотанка, були тут також і молоді Круки, Ігасапа та Шеф де Лю. Згодом з'явився Гірський Грім.

Поруч Уїнони сиділа її сестра Сітопанакі, біля ніг якої лежало ведмежа. Ввійшли у намет Адаме, Томас і Тео й, нарешті, прослизнули Гапеда, Часке та Грозова Хмара. Їжі вистачило усім: Уїнона закип'ятила великий горщик молока; його розливали тепер у череп'яні миски, як колись суп із бізонячого м'яса, і гості їли з них роговими ложками. Після молока подали печеню з бізонячого м'яса. Гості аж засміялися від задоволення, такою смачною вона їм здалась. Після обіду чоловіки з насолодою запалили люльки. Бобер сів коло понки.

— То як, — запитав він, — хочеш залишитись у нас і оженитись на дівчині, яку звуть Медова Квітка? Ти можеш збудувати собі намет. Дерева в лісі досить, а ми тобі дамо бізонячих шкур. Ми сьогодні чимало їх привезли.

Шудегатша погодився. Всі раділи, що турботи хороброго Хитрого Бобра про жінок з його намету зрештою так вдало кінчились.

— Щоправда, ви погано повелися зі мною, — сказав понка. — Я гадав, ви дуже зрадієте, коли до вас прийде посланець Токай-іхто.

Вождь зачув ці слова і обернувся до молодого воїна.

— Ти мене швидше зрозумів, понка, ніж дехто з моїх воїнів, це робить тобі честь. Але зваж на те, що я не доручав тобі переказувати Ведмежому братству, коли я прийду, або розповідати про вирощування маїсу. Ти мав лише повідомити, що я живий.

Шудегатша опустив очі.

— Це правда, я багато плескав язиком. Тобі, певно, не потрібні такі балакуни.

— Ти залишишся в нас, як я обіцяв тобі на Міні-Сосе. Ще не раз трапиться нагода випробувати твою мужність і витриманість, мій молодший брате. Ти припав до серця мені й моїм людям.

— Хуг! — вигукнув Бобер, і інші приєдналися до нього. — Але, — продовжував він, — але мені теж треба підшукати якусь жінку для свого намету. Не можу ж я завжди сам кип'ятити молоко!

Всі присутні вибухнули реготом, і сам Бобер теж розсміявся.

— Так, — вів він далі, — я, певно, візьму собі оту кирпату вдову чорноногого. Вона хазяйновита жінка і завжди в доброму гуморі.

Воїн, здавалось, знову замислився.

— В чому справа? — запитав Четансапа, якого ця розмова, очевидно, тішила.

Бобер наморщив носа.

— Однієї жінки замало в наметі.

— Візьми двох, — порадив Шеф де Лю, що досі мовчав. — Може, тобі подобається котрась із ассінібсіїнів! У наших наметах тепер досить їжі, й немає потреби хвилюватись, чи прийде стадо бізонів. Ми тепер маємо власне стадо біля наметів.

Бобер добродушно пробурмотів:

— Це ще побачимо!

Перед наметом Огітіка трощив бізонячі ребра.

Коли гості вийшли з вождевого тіпі, вже сутеніло.

Цього вечора Ведмеже братство скликало раду, найважливішу з усіх, які пам'ятали його члени. Великий намет ради був відкритий. Всупереч звичаю, вождь через герольда запрошував на раду всіх членів братства, всіх, хто згодився на втечу з резервації, всіх, хто пройшов цей важкий шлях, всіх, хто хоче почати тепер нове життя і сміливо боротись за нього. Всіх запросили послухати слово вождя — чоловіків, жінок і дітей.

Адаме, Тео, Томас і Кет також прийшли. Плямистих бізонів у цей час охороняв лише хтось із хлоп'ят.

Токай-іхто виступив перед одноплемінниками, прикрашений орлиними перами.

— Чоловіки, жінки, хлопці й дівчата! — почав вождь. — Як Велика Ведмедиця є матір'ю молодого ведмежати, що супроводжувало нас через Міні-Сосе, так стародавнє велике плем'я дакотів і стародавнє Ведмеже братство є нашою матір'ю. А молодий ведмідь — це вже нове життя, так само і ми — нове покоління. До нього належать сини й дочки Ведмежого братства, а також Адамс, Томас, Тео, Кет, Шудегатша й Чапа, син Георга. Ми — червоношкірі, чорношкірі й білі люди, ми хочемо добувати собі їжу в інший спосіб, ніж досі. Адамс виміняв нам плямистих бізонів. Вони такі ж корисні, як і дикі бізони, хоч і мають інший запах. У них є шкура, у них є м'ясо, у них є жили, у них є кістки — це ясно для всіх нас. Нас перемогли, бо ми не знали таємниць білих. Ми тепер вивчимо їх. Але ми не забудемо і таємниць наших червоношкірих предків і станемо сильнішими від великих вовків серед уатшітшун. Ми будемо спільно володіти землею, спільно пасти на ній бізонів, а згодом спільно сіяти і збирати врожай. Жоден червоношкірий не був ніколи слугою іншого червоношкірого. Ми теж не будемо вчитись у них поневолювати одне одного. Ми завжди були братами й сестрами і завжди ними залишимось. Ми мусили щоранку вимолювати у Великої Таємниці миру і їжі. Ми знаємо тепер, як здобувати мир і їжу та як захищати їх. І ми робитимемо це самовіддано й мужньо.

Декілька сот великих сонць тому в Америку приїхало одне-однісіньке судно, повне білих людей, а сотні тисяч червоношкірих воїнів і гадки не мали про це. Незважаючи на таку потайність, чи, може, саме через неї, білі перемогли. Хоч нас було більше, ми не вигнали їх, і тому вони мали змогу перевозити сюди силу-силенну білих з того боку великої води, з далеких країв.

Сьогодні серед червоношкірих чоловіків і жінок є мало таких, хто хоче починати нове життя. Білі про нас нічого не знають. Вони думають, що ми п'ємо таємничу воду, танцюємо й помираємо або стаємо в їхніх школах білими людьми. Багато наших червоношкірих братів потомились від такого життя. А червоношкірі зрадники дали осліпити себе доларами уатшітшун. Вони не бачать світанку майбутнього дня. Тому ми повинні працювати потай. У нас буде великий досвід, який ми передамо нашим червоношкірим братам і сестрам і хорошим білим людям. Ми не самі в оточенні ворогів. У наших братів з племені сітсікау є також великий план. Вони добувають із землі чорну таємницю уатшітшун, за допомогою якої ті примушують бігти вогненного коня, і винайшли уже знаряддя для цього. Сміливі нараї на Півдні хочуть спільно розводити овець і коней та обробляти свою суху землю; вони також хочуть залишитись червоношкірими. Ми повинні показати, що й наші думки сягають далеко і наші руки не менш спритні. Наш брат Адамс розповів, що поміж бідними білими людьми існують таємні союзи, які хочуть миру і справедливості. Настане день, коли ми зійдемось з ними. Ми змушені будемо довго і вперто боротись за свою їжу і мир. Коли наші діти або діти наших дітей об'єднаються в один великий загін з червоношкірими і з білими, які хочуть того ж, що й ми, тоді ми переможемо. Але ми не можемо вбити усіх наших ворогів, як думав Гавандшіта. Духи обманули старого чаклуна, а він обманув нас. Він мусив зрозуміти, що чоловіки і жінки з племені дакотів повинні залишити мисливські угіддя. Спокутуючи свою провину, Гавандшіта добровільно помер на вогнищі. Коли наші сини й дочки переможуть, молоді чоловіки не вестимуть воєн заради здобичі, як це робили чоловіки Червоного Оленя, бо ж вони відчуватимуть себе сильними і ситими. Наші сини і дочки здобудуть їжу й переможуть голод, вони казатимуть правду і переможуть брехню; вони здобудуть мир, і жодна чесна людина не буде більше вбивати іншу. Наше життя міцне, як життя молодого ведмедя, а надія наша могутня. Тварини — також наші брати, і ми не розучимось розмовляти з пилком квітів на світанку, з дощовим вітром і з ставками на зелених луках. Для сильних вовків з білих людей вся країна — лише золото й влада. Ми ж її любимо, як сестру. Ми завжди любитимемо свою країну, тварин і всіх мирних братів і завжди будемо готові віддати за них свою кров. Наші діди вчили нас, що громовий птах, птах неба, не народжується і не помирає, його життя не має ні початку, ні кінця. Життя сильніше від смерті. Ми йдемо в це життя з нашою новою таємницею. Хуг.

Чоловіки, жінки й діти своїм «так» схвалили слова вождя і стали радитись про те, що кожен з них робитиме у майбутньому. Токай-іхто, який досі був воєнним вождем, обрали мирним.

Коли опівночі намет ради спорожнів, Адамс і Кет пішли до своєї дерев'яної хатини. Зорі мерехтіли у нічному небі.

— Хочеш жити так, як вони житимуть? — запитав Адамс свою молоду дружину.

— Так, Адамсе, ми житимемо тут. Тому що тепер ми не самі. Тепер ми знайшли людей, які хочуть жити мирно, як брати. Все скінчилось добре, Адамсе.

— Так, це правда, але це тільки початок.

ЗАКЛЮЧНЕ СЛОВО

Це було влітку 1926 року. П'ятдесят років минуло з того часу, коли дакоти, зазнавши поразки через нестачу боєприпасів, були загнані до резервації і лише окремі відважні далекозорі сім'ї перейшли жити у Канаду. Останні сили опору в резервації були розбиті під час спроб повстати у 1890 році, коли розгорнувся рух так званого танцю духів, а Відпочиваючий Бізон був убитий п'яними індійськими поліцаями при таборі. Дакоти, що втекли у Канаду, зникли з поля зору політики й ділового світу.

У червні 1926 року, напередодні п'ятдесятої річниці битви під Литл Біггорн, останньої великої битви індійців, на колишньому полі бою було влаштовано свято примирення між білими й червоношкірими. Були запрошені вчені-історики й вожді дакотів з резервації. На залізницях усім роздавали Недорогі «квитки генерала Кастера». З Канади на свято запросили також онука Відпочиваючого Бізона. Відпочиваючий Бізон особисто не брав участі в битві, але був душею руху опору. Якийсь професор історії виголосив промову перед білими і прикрашеними орлиними перами вождями дакотів з резервації, що з'явилися на свято. Він зазначив, що найцікавіше було б, коли б внук Відпочиваючого Бізона розповів деякі подробиці битви, про які дакоти вперто мовчать до сьогодні.

Потім на трибуну зійшов дакота з Канади. Спритні розпорядники непомітно підсунули внукові Відпочиваючого Бізона купку доларів. Вони думали, що грошима можна схилити індійця до примирення.

Дакота поклав долари на трибуну і сказав:

— Білі люди, що запросили мене сюди, запропонували мені сказати кілька слів примирення. Але вони повинні зрозуміти, що долари, які лежать тут, ображають мене і що за гроші я не буду говорити жодного слова примирення. Я б заплямував цим пам'ять мого діда. Я повертаю гроші назад. Ось вони лежать. Хто хоче, може їх взяти. Так говорить вільний дакота, що живе у Канаді і власними руками заробляє собі на прожиття. Хуг!

На цьому промова дакоти закінчилась.

Повідомлення про цю подію було надруковано у «Фелькіше цейтунг» в 1926 році в Берліні. Свято примирення закінчилось катастрофою для тих, хто гадав мати з нього зиск, але не зламало волі до справжнього примирення між червоношкірими і білими.

ІСТОРИЧНІ ПРИМІТКИ

Дослідники і в Америці шукають у стародавніх кам'яних пластах кістки людей і тварин, а також рештки знарядь і зброї. За останні десятиліття в різних місцях знайдено кістки та кам'яну зброю. На підставі цих знахідок можна зробити висновок, що протягом мільйонів років в Америці не було людей і заселяли її лише тварини. Предки сьогоднішніх індійців відкрили Америку десь п'ятнадцять-двадцять тисяч років тому. В той час на півночі Сибір і Аляску ще з'єднувала смужка землі, що пізніше була розірвана на безліч островів. По цій смужці переходили величезні стада диких тварин: бізони, дикі коні, мамонти і схожі на слонів мастодонти. Під час останнього льодовикового періоду мисливці пішли з Сибіру слідом за дичиною і через вільну від криги Юконгську долину досягли внутрішньої Америки. Вони проникли у Південну Америку і осіли в цій великій частині світу. На півночі вони були найдовше зв'язані із своєю азіатською батьківщиною. Все нові й нові переселенці переходили з Сибіру в Америку. Вони розсіювались по всій величезній країні, оселялися в ній, і внаслідок цього тут з'явились різні типи людей. Але усі вони мали коричневу шкіру, чорне волосся і багато інших спільних ознак. Ми називаємо цих перших жителів Америки індійцями.

Переселяючись в Америку, вони вже володіли камінним знаряддям і зброєю. На новому місці проживання вони поступово розвивали і вдосконалювали свою техніку так само, як і жителі Азії, Африки і Європи. Деякі в індійських народів вже обробляли золото, срібло й мідь. Вони стали землеробами й скотарями, виготовляли красиві гончарські і ткацькі вироби. Найвищого розквіту досягла культура в Південній і Середній Америці, а також у Мексіці — в інків, майя та ацтеків. Ці індійські народи споруджували храми, засновували міста й зналися на зрошувальній системі. Із скель вони висікали величні храми й статуї; це мистецтво було їм так само відоме, як і стародавнім китайцям, індусам та єгиптянам. Археологічні знахідки дозволяють зробити припущення, що індійці вели у той час морську торгівлю з Китаєм та Індією.

На землях, що належать тепер Сполученим Штатам і Канаді, індійці також вели осіле життя, займаючись землеробством і скотарством. На північному сході, біля океану, жили ірокези. Учені Морган і Енгельс вивчали життя цього племені, що було найкращим зразком життя людей за родового ладу. В ірокезів родові збори могли обирати і скидати вождів. У цих зборах чоловіки і жінки брали участь на рівних правах. Ірокези будували собі довгі дерев'яні будинки, в яких жило разом» багато сімей. Маїсові поля були спільною власністю.

У родючих областях біля Міссісіпі та її приток стояло безліч селищ сіу і мускогів. Мова цих племен була подібна. До сіу належали дакоти, до мускогів — семіноли. Вони будували з глини храми й укріплення, вирощували маїс і тютюн, розводили індиків, мали собак. Вони займалися полюванням і ловили рибу, а також вміли плести корзини, були майстрами різьблення і ткацтва. Племена вели між собою жваву торгівлю. Лісовими стежками вони зв'язувались одно з одним і плавали по річках на своїх кану. Сіу одного разу навіть спробували переплисти Атлантичний океан.

Мускоги спорудили найбільші за стародавніх часів глиняні піраміди. Ці піраміди були прямокутні, побудовані у формі сходів і мали в основі 71 400 квадратних метрів.

Із тварин стародавнього світу мастодонти, мамонти і дикі коні тепер вимерли. Причини цього вимирання ще не досліджені. Залишились тільки бізони. Вони паслися величезними стадами, що сягали мільйона голів, на соковитих лугах у басейні річки Міссісіпі й у західних преріях. Земля була така родюча, що людям майже не доводилось турбуватись про їжу.

В індійців вистачало часу для різноманітних спільних свят та ігор. Мирний вождь племені мав значно більшу владу, ніж воєнний вождь. Індійський народ, що населяв Північну Америку, був веселим, чесним, сміливим, волелюбним народом.

Індійці вже понад 15 000 років заселяли і обробляли свої землі, коли з'явилися нові відкривачі Америки. Цього разу вони прийшли не з Східної Азії, а із західного узбережжя великого європейського континенту. Першими з них були вікінги. Але їх поселення скоро занепали. Лише коли турки у 1453 році захопили Константинополь, Передумови для нового захоплення Америки набули всесвітнього значення. Турки перерізали європейським купцям шлях до Індії і Китаю і стали на заваді надзвичайно вигідній торгівлі європейців із Східною Азією. Тому європейські торговці й можновладці почали наполегливо шукати іншого шляху в Індію, який би не знаходився під контролем турків. Намагаючись знайти цей шлях, Колумб в 1492 році пристав до середньоамериканських островів. Він думав, що відкрив Індію, і тому назвав людей, яких побачив, індійцями. Але незабаром виявилось, що відкрита ним країна — не Індія. Різні ділки й авантюристи і далі намагалися якось дістатися до Індії. У своїх подорожах вони увесь час відкривали нові землі американського материка. Можновладцям і купцям Західної Європи все більше припадала до смаку родюча і багата на золото земля.

Іспанія, яка в шістнадцятому столітті була світовою державою, підкорила Південну й Середню Америку та Мексіку й зазіхала на всю західну частину Північної Америки. Іспанці знищили високу культуру інків, майя і ацтеків, зруйнували їхні храми і міста. Всі золоті і срібні скарби, які їм тільки пощастило здобути, були вивезені до Іспанії.

Англійці заснували свої колонії на східному узбережжі Північної Америки; французи проникли до Міссісіпі. Індійці, що їх вони зустрічали, мали звичай розмальовувати свою шкіру червоною фарбою — під колір крові, яку вважали символом життя. Тому за ними укоренилася назва — червоношкірі.

Як тільки найдоступніша частина Америки була захоплена, колонізатори почали сперечатись між собою. Разом з тим колонії повстали проти метрополій. Англія приєднала до себе французьку Канаду. Сполучені Штати здобули собі незалежність від Англії. Наполеон переміг Іспанію і оволодів західною частиною Північної Америки. Але сам він не міг ні використовувати, ні захищати ці землі й тому подарував їх молодим Сполученим Штатам. Цим він хотів завдати шкоди своєму головному ворогові — Англії.

Ведучи між собою боротьбу, англійці та французи шукали союзників серед індійців, і їм завжди вдавалося знаходити племена, ладні проливати свою кров за англійців чи французів. Але індійців завжди обдурювали. Коли кінчалась війна, білі союзники проганяли їх.

Разом з розвитком промисловості в дев'ятнадцятому столітті швидкими темпами відбувалась колонізація Північної Америки. Фермерів-піонерів, які ще обробляли землю десь у глушині, виганяли так само, як і індійців. Вони мусили відступати перед «акулами» — перед великими земельними компаніями. Їхній опір був потоплений у крові, їхні прокляття відлунали, ніким не почуті.

Північну Америку від східного до західного узбережжя перерізали довгі залізниці. Виникли величезні міста. Промисловці північних штатів підкорили собі плантаторів південних штатів. В двадцятому столітті Сполучені Штати стали світовою державою. Південна Америка опинилась у політичній і економічній залежності від них. Аляска, що спершу належала Росії, у 1867 році була продана царем Сполученим Штатам.

Індійці спочатку зустріли переселенців дружелюбно. Їхньою гостинністю не зловживали. Французькі торговці — вояжери — принаймні дивились на індійців, як на людей. Вони часто гостювали в їхніх племенах. Індійці не знали ніякої расової зарозумілості. Їх лише цікавило, щоб людина була чесна й смілива.

Квакер Вільям Пен уклав у 1647 році мирний договір з індійцями, і обидві сторони точно дотримувались його. Під час численних індійських воєн квакер ніколи не вбивав індійця, а індієць не вбивав квакера.

Але, як правило, проти індійців велась кривава і підступна боротьба. Білі боролись з індійцями не лише за допомогою зброї. Вони заносили заразні хвороби, споювали індійців горілкою. На договори з індійцями уже через кілька років після їх укладення дивились, як на клапоть паперу, що не має ніякої законної сили. І якщо боротьба між білими й червоношкірими у Північній Америці набрала такої страшної і жорстокої форми, то до цього перш за все призвели вчинки так званих отців-пілігримів. Вони прибули в Америку у 1620 році на судні «Мейфлауер», тому що в Англії їх переслідували за їхні пуританські переконання. Ці отці-пілігрими діяли з фанатичним запалом. Вони пригноблювали всіх, хто підлягав їм, вимагали, щоб усі жили простим, суворим життям. Їх надихала віра в те, що благополуччя на цьому світі забезпечить їм після смерті вічне блаженство. Тому вони всіма засобами поліпшували своє господарство. На індійців білі дивились, як на язичників, яких треба винищити. Прибувши в Америку, отці-пілігрими поклялися поважати права й свободу. Але ця демократія стосувалась лише самих пілігримів. Індійці ж не мали ніяких людських прав. Пілігрими скальпували індійських чоловіків, жінок і дітей, оцінювали скальпи і навіть публікували список на них. Цим вони дуже відрізнялися від мирних християн-квакерів.

В оборонній війні проти загарбників індійці спочатку мали успіхи. Завдяки гострому розуму, розвинутому ще змалку, вони вміли краще використовувати всі переваги місцевості.

Загальновідома поразка англійського генерала Бредока. В супроводі величезного обозу і музик повів він своїх 1400 солдатів у прадавні ліси. Він не зважав на застереження офіцера міліції Джорджа Вашінгтона, майбутнього президента США, ані на поради такого досвідченого слідопита, як Данієль Бун.

Вождь оттавів Понтіак з шістьмастами індійців зненацька напав на військовий загін Бредока. Білі зазнали цілковитої поразки. Гармати і вантаж залишилися в руках індійців, більшість солдатів загинуло, сам генерал Бредок наклав головою. Рештки його загону врятувалися нестримною втечею.

Якщо зважити на співвідношення сил у цій битві, то стане зрозумілим, чому дакоти не вважали заслугою убити білого. «Білі дуже легко дозволяють себе вбивати», — казали воїни-дакоти. Але все зростаюча кількість білих і їхня зброя, що була кращою за індійську, набули вирішального значення. Білі перемогли і вигнали індійців.

Після того як землі навколо Великих озер і на східному узбережжі Північної Америки були захоплені, білі проникли у райони річки Огайо, теперішньої Кентуккі. Ця місцевість за свою красу і родючість була названа першими поселенцями «божим садом». Наступні поселенці перетворили її в «темну і криваву долину». Потім кордон між білими та індійцями був пересунутий за Міссісіпі. Зрештою почалася боротьба за останнє пристановище індійців, за Далекий Захід — суворі, безлісні прерії.

Там білі загарбники наштовхнулися на могутнє і волелюбне плем'я тетон-дакота. За минулих століть воно жило разом з великим родом сіу-дакотів у родючому й багатому дичиною басейні Міссісіпі. Коли ж інші племена під тиском білих змушені були відійти зі сходу, вони, в свою чергу, відтиснули з їх рідних місць тетон-дакотів. Останні змушені були податися в незаселені досі західні прерії, щоб там вести кочове життя за звичаями своїх предків і жити з мисливства. Це стало можливим, тому що білі знову завезли сюди коней, які в Америці повимирали. Коні розбіглися по преріях і невдовзі становили вже величезні табуни. Тетон-дакоти та інші племена прерій ловили здичавілих тварин, приручали і об'їжджали їх для полювання на бізонів. Бізони було основною їжею для племен, що жили в преріях. Коли б їх не стало, почався б страшний голод, бо між племенами знялись суперечки за райони полювання. Тетон-дакоти принесли з собою у прерії багато культурних навиків з свого землеробського життя. Як і раніше, вони підтримували зв'язки з осілими червоношкірими народами. Цим і пояснюється те, що білі зустріли в преріях мисливське плем'я з на диво високим культурним рівнем. Але, у протилежність ірокезам, тетон-дакоти не надавали жінці рівних прав з чоловіком. Причина цього полягала в зміні способу життя. В родючих районах жінка обробляла маїсове поле і цим добувала їжу. Тепер їжу для сім'ї повинен був добувати лише чоловік, що полював. Колишнє ставлення до жінки виявлялось лише в повазі до так званих «таємничих жінок». Вони володіли медичними знаннями, а індійці вбачали в цьому магічні здібності.

Східні племена дакотів, які ще займалися землеробством, у 1862 році після жорстокої боротьби було відкинуто в штат Міннесоту. Найсміливіші втекли в Канаду. Коли перша Тихоокеанська залізниця перетнула Америку і коли в Чорних горах знайшли золото, почався великий наступ на західних дакотів.

Спалахнула остання індійська війна. Тетон-дакоти розбили двох генералів з їхнім військом. Слава непереможних дакотських вождів Відпочиваючого Бізона і Буйного Коня докотилася аж до Європи. В 1876 році дакоти оточили кінноту генерала Кастера, а сам Кастер загинув у бою.

Але й поміж дакотів знайшлися зрадники, що за хабар відмовилися од своєї країни. В 1877 році дакоти змушені були просити миру, бо в них не вистачало зброї. Кам'яно-бронзова культура індійців була остаточно переможена залізним віком — віком машин. Після майже двадцятирічної боротьби тетон-дакоти склали зброю. Військові загони влаштували серед беззбройних чоловіків, жінок і дітей криваву різню. Тетон-дакотам не лишалось нічого іншого, як піти у резервацію, де індійців тримали, як полонених. Невелика кількість дакотів утекла в Канаду. Навіть ціле селище зняло вночі свої намети і перейшло кордон резервації, що погано охоронявся. В Канаді ці нечисленні втікачі могли вільно жити і вільно працювати. Але великі канадські племена чорноногих і ассінібойнів були також обмежені резервацією. Дакоти спробували знову повстати в резерваціях. Це повстання відоме під назвою «танцю духів». Воно було придушене. П'яні індійські поліцаї, які були на службі в управлінні резерваціями, вбили героя індійського народу Відпочиваючого Бізона.

Семіноли, що чинили впертий опір на Півдні, вже в 1842 році були підкорені після чотирирічної боротьби. Переможці зрадою захопили їхнього вождя Оцеолу і до смерті тримали його ув'язненим у форті.

Індійські війни закінчились. У 1878 році, коли відбувались події, змальовані в цій книзі, п'ятдесят воїнів-шайєнів разом з своїми жінками і дітьми втекли з оклахомської резервації, де їх чекала вірна смерть, на Північ. Проти цих п'ятдесяти воїнів було кинуто не менше 12 000 — дванадцяти тисяч! — солдатів. Це свідчить про те, чого досягли індійці своєю. особистою хоробрістю і стратегічним мистецтвом у війнах, що тривали протягом сторіч.

У боротьбі білих загарбників проти індійців сформувався особливий тип людей — прикордонний житель. Він кочував разом з кордоном, що пересувався з сходу на захід, — як мисливець, слідопит (скаут), ловець звірів, шукач золота, лісоруб, торговець, ковбой, фермер. Найчастіше він був запеклим ворогом індійців, що ладен заколоти кожного «червоношкірого» з першого-ліпшого приводу. Серед прикордонних жителів східної частини Міссісіпі вирізнялась постать Данієля Буна, що став прототипом для «оповідань про Шкіряну панчоху». Своєю вірністю слову, чесністю і волелюбністю він не поступався перед індійцями. Бун відкрив Кентуккі, але знищення в ньому лісів і дичини вважав злочином. «Акули» двічі виганяли його з ферми. На старість Бун оселився на Далекому Заході. Лише слава і загін сильних друзів врятували його від того, щоб його земля не була втрете захоплена ділками.

Серед загарбників прерій набув слави Буффало Білл. Це був сміливий авантюрист. За півтора року він сам забив своєю вогнестрільною зброєю чотири тисячі бізонів. Після закінчення індійських воєн і винищення бізонів Буффало Білл повіз кількох своїх червоношкірих друзів на показ у Європу. На цьому він заробив багато грошей. Різниця між цими двома «прикордонними жителями», Данієлем Буном і Буффало Біллом, є показовою для історії Америки. Спекулянт і ділок переміг у боротьбі за існування. Але серед американського народу є також люди, схожі на скромного, справедливого Данієля Буна, на миролюбного квакера Вільяма Пеиа і на Брюле — француза, що відзначався своєю рицарською поведінкою.

Стародавні жителі Америки, за винятком небагатьох індійців, що живуть у незайманих лісах Південної Америки, були підкорені.

Білі переможці спробували примусити їх працювати, як рабів. Індійці, яким приготували таку долю, не мали змоги чинити активний опір і цілими масами вимирали. Вони не могли забезпечити білих рабською працею. За порадою ченця Лас Каза на їх місце почали ввозити рабів-негрів.

Індійське населення Америки в 1940 році налічувало тридцять-сорок мільйонів, а разом з метисами — сімдесят-вісімдесят мільйонів. Індійці Південної Америки і Мексіки ведуть пролетарське існування. Формально вони вільні, але перебувають в економічній залежності від експлуататорів, внаслідок чого приречені жити у злиднях і темряві. Багато індійців гинуть від алкоголю. Проте вони ще не забули своїх національних традицій і починають приєднуватися до національного і пролетарського руху. Індійці Мексіки ще й сьогодні розмовляють своєю індійською мовою, переважно мовою ацтеків.

Ще тяжче становище індійців у Сполучених Штатах і в Канаді. Всі разом вони не налічують навіть мільйона чоловік і знаходяться перед безпосередньою загрозою вимирання. Вони розсіяні по країні і відрізані від великої маси індійського народу в Південній та Центральній Америці і в Мексіці. Білі переможці замкнули їх у так звані резервації. Лише небагатьом з них пощастило уникнути цієї долі і після поразки самостійно побудувати нове життя. В південних штатах США проти кольорових, в тому числі і проти індійців, застосовуються спеціальні закони. Вони не мають права відвідувати школи білих, одружуватися з білими, їх виборче право також обмежене. В Канаді все ж більше простору, а в уявленнях канадців — більше терпимості. Три покоління канадських індійців користувалися цією перевагою і це далося взнаки. Втеча окремих груп різних племен — шагаптінів, дакотів і шайєнів — в Канаду із Сполучених Штатів, що коштувала їм неймовірних зусиль і величезних жертв, виявилась недаремною. Сьогоднішній національний рух серед північноамериканських індійців через нечисленність цих племен не набув такої масовості, як у Південній Америці і Мексіці. Проте і серед колишніх індійців прерій з новою силою розгортається рух опору. Вони вперто намагаються дотримуватись свого первісного комунізму, який для них означає також і національну єдність. Але більшість з них перетворились на дрібних бідних землевласників або на пролетарів.

Важливим є те, що індійці всієї Америки налагодили зв'язок між собою. В 1940 році в Пацкуаро у Мексіці відбулася всеіндійська конференція.

Газети і журнали весь час намагаються змалювати північноамериканських індійців як всім задоволений, розжирілий експонат виставки у резерваціях. Такі елементи серед них е, але правда про життя всього індійського народу в США і Канаді є дещо іншою. Резервації скидаються на тюрму, що стає все тіснішою. Неродючі райони, де містяться резервації, з десятиліття в десятиліття аж до сьогоднішнього дня, весь час зменшуються і переміщуються. Ніхто не має туди доступу, і до 1924 року жодна червоношкіра людина не мала права залишити резервацію. З 1924 року тільки одному індійцеві вдалося втекти з резервації. Але завдяки цьому він втратив безпосередній зв'язок із своїм плем'ям, тому що всьому племені, звичайно, не дозволили переселитися в інше місце.

Начальниками резервації, так званими агентами резервацій, спочатку були здебільшого офіцери у відставці. Багато з них не жили самі в резервації, а лишали там свого заступника. Через нечесність заступників пайок, що мав видаватися індійцям, значно зменшувався. Худоба, яку привозили у резервацію на м'ясо, була в жалюгідному стані. Неполадки скоро набули такого розміру, що агентів зобов'язали законом жити в резерваціях. Навіть добре господарюючи, індійці на відведених для них територіях не могли забезпечити себе їжею. Їх підтримували додатковими асигнуваннями, рентою. Ця залежність і відокремленість резервацій призвела до того, що багато індійців жили марними спогадами про втрачену волю і не прилучалися до загального розвитку племені, так само як не розвивали своїх власних думок і здібностей. Індійці жили ще первісними об'єднаннями, в них не було ні приватної власності на землю, ні поділу на класи. В резерваціях їх примусили поділити землю і віддати її у власність окремим сім ям. Спершу це зустріло загальний опір. В 1887 році виданий «Акт генерала Елотмена». За цим законом індійці повинні були взяти наділи. Але там, де зв'язок між племенами залишився міцним, індійці ще й дотепер спільно обробляють свою землю. Опіка над індійцями сягала так далеко, що їх дітям заборонено було ходити в школу із заплетеним, за індійським звичаєм, в коси волоссям — вони мусили його підстригати. А ті, хто бажав висловити свій протест, ходили з непричесаним волоссям. Тисячі індійців були споєні, обдурені і померли жебраками. Інші за огорожею резервації перетворилися на ледарів, байдужих навіть до власного майбутнього. Проте воля до опору обдарованого народу цим не була зломлена. Ще був живий дух героїв, яких оспівували поети і чиї подвиги викликали захоплення у жителів американських і європейських країн. Ще живий був той талант, що створив на волі села, міста, поля, сади і чудові твори мистецтва. Ті червоношкірі жінки і чоловіки, що їхнім предкам пощастило втекти з резерваційного ув'язнення, в економічному та ідейному відношенні пішли далеко вперед. Почалися деякі зрушення також і в резерваціях. Серед канадських племен, що за загальним рішенням без боротьби пішли в ув'язнення, було багато обдарованих людей. Наполегливо, вперто працюють вони для майбутнього. Індійці брали участь в європейських війнах так само, як американські і канадські солдати. Вони добре знали всі негативні риси американсько-європейської культури. Багато визначних індійців а племен дакотів і чорноногих опубліковували свої спогади про часи волі і про рабство, що прийшло їм на зміну, і таким чином найкраще розповіли нам про свій власний народ. З цих творів ми знаємо про індійців, про їх щоденне життя, їх долю, їх сподівання і муки. Вони не можуть вільно писати про все, тому що змушені видавати свої книги у білих переможців. Однак, незважаючи на це, їм удалось розповісти тим, хто хотів їх зрозуміти, про свої прагнення до кращого майбутнього.

Взаємини між червоношкірими ще дуже схожі на взаємини в первісній общині. Багато з них перебувають ще в полоні старих магічних, забобонних вірувань. Часто це саме ті, хто намагається ствердити культурну самобутність індійців і не має іншого світогляду, що допомагав би їм чинити опір гнобителям. Всі вони мусять ще багато чого надолужувати, щоб розвинути свої здібності відповідно до сьогоднішнього рівня науки і техніки. Але в одному індійці, що знають життя первісної общини з досвіду своїх предків, випередили нас: це їхня колективна свідомість. В первісній общині стосунки між людьми базувалися на загальній рівноправності, взаємодопомозі і чесності. Індійцям, які ще недавно жили таким життям, ці почуття доступніші, ніж нам: тут вони можуть бути нашими вчителями. Вони могли і можуть ще й тепер, незважаючи на несприятливі умови життя, самостійно виробляти погляди, тісно зв'язані з нашими вимогами. Сьогодні ми можемо собі уявити на основі власного досвіду, що означало для племені степових мисливців те, що найобдарованіші з-поміж них організували з допомогою винайдених ними самими знарядь розробку вугільного родовища. В індійців з племені чорноногих це був перехід кількісних результатів тисячолітнього розвитку в нову якість. Ці люди, які так ясно усвідомлюють мету майбутнього, мають до того ж політичну мужність. Недавно вождь племені гопі прийшов до одного з урядовців і сказав: «Ви робите за свої гроші атомні бомби. Ми не хочемо мати справу з такими грошима і не будемо більше брати від вас ренту».

На одному з засідань Організації Об'єднаних Націй в Лейк-Саксес шість вождів ірокезів подали скаргу на Канаду і Сполучені Штати за порушення прав національних меншостей. Вони принесли з собою згорток з текстом договору від 1705 року. В такому ж дусі говорив тетон-дакота з Канади, який у 1926 році прилюдно відмовився виголосити за долари «промову примирення». Він закінчив словами: «Це каже дакота, який заробляє собі на прожиття працею своїх рук!»

Думка про те, що індійці зараз існують тільки як експонати для виставки у своєрідних заповідниках і поволі вимирають, не підтверджується. Індійці не бажають бути музейними експонатами, вони — живі люди, що розвиваються. Щоправда, смертність у резерваціях ще й тепер надзвичайно велика, особливо серед дітей. Багато дорослих гине від туберкульозу. Медичний догляд у резерваціях дуже незадовільний і аж ніяк не поліпшується. Тисячу сімсот індійців племені сіу обслуговує лише одна медсестра, і це в окружності в тисячу п'ятсот кілометрів! Лікарня для індійців племені навахи міститься в одному наметі. Район, відведений для цього племені, малий і неродючий. Як тільки наглядач у резервації визначає, що навахи розвели «надто багато» овець і коней, він без будь-якого відшкодування забирає їх або вбиває. І все ж, незважаючи на таку політику і на смертність від голоду і хвороб, на сьогодні навахи мають приріст населення.

Тим часом про безмежні зелені прерії, останню батьківщину вільних індійців, піклуються не більше, ніж про самих індійців. Цю землю довгий час використовували лише для скотарства. Але коли три десятиліття тому ціни на пшеницю зросли, дерен повикорчовували і землі переорали. На цьому надзвичайно родючому грунті захвилювалися лани пшениці. Зернові компанії одержували нечувані; Прибутки з нового «золота» Заходу. Коли через десять років почалася велика економічна криза, зернові компанії перестали обробляти поля. Це був час, коли пшеницю використовували замість палива.

Саме тоді над занедбаними полями пронеслась страшна природна катастрофа; ліси на схилах гір були вирубані, і рівень підґрунтової води через це знизився. Коли почалася засуха, чорна, родюча, багата на гумус земля на величезних просторах від Техасу до Дакоти обернулась на порох. Як і раніш, шаленіли бурі над рівниною, але тепер вони здіймали хмари пилу, на які перетворювався незахищений гумусний грунт, і мчали ці хмари аж до Бостона і Вашінгтона. Десята частина земель у преріях була остаточно зіпсована, а решта не давала ніякого прибутку. Після кількох років спокою сили природи знову почали свою винищувальну роботу над земельними масивами, що лишилися без природного захисту. Там, де раніше простягалися спочатку зелені луки, а потім жовті лани пшениці, виник страшний «басейн пилу». Індійці могли б жити в цих преріях на волі ще тисячі років, годуючись тим, що давала їм природа.

На цій історичній основі побудовано наш роман. Давніше відомі твори про індійців змальовували їх лише як розбійників і вбивць або як вимираючих «червоношкірих джентльменів». Найчастіше противників білих загарбників зображували як розбійників і вбивць, а їх друзів як джентльменів. Колишній індієць прерій, що усвідомлював майбутнє, не був, проте, ні розбійником, ні вимираючою людиною. Про цього індійця ми досі майже нічого не знали, і багато хто через це незнання взагалі не вірив у його існування. Завдання цього роману — відкрити його для нас, зрозуміти його сувору внутрішню і зовнішню боротьбу, простежити за нею. В основу сюжету роману покладено історичні події 1876–1878 рр. Не всі епізоди відбувалися саме так і саме тоді, але всі вони мали місце в історії індійців, майже всі — безліч разів, а деякі сотні і тисячі разів: страшний вплив горілки на індійців, нещадна боротьба за золото, обман і зруйнування форту, доля «бідних» білих, прийняття індійським плем'ям негра, що втік із рабства, дії контрабандистів зброєю, одчайдушно відважні і разом з тим смішні пригоди під час полювання на бізонів, підступне взяття в полон вождя, втеча окремих індійців і цілих родів з резервації, виснажливий похід взимку і переслідування солдатів, пісня сміливості, що її співала день і ніч індійська мати своєму синові, оточеному кільцем ворогів, укладення миру між усіма червоношкірими і, нарешті, рішення небагатьох сміливців після поразки піти власним шляхом і таким чином подолати поразку. Навколо цього рішення серед розбитих, вигнаних з батьківщини дакотів точилися гострі внутрішні суперечки. Як завжди в історії, тут також знайшлися елементи, що не зупинилися навіть перед зрадою та вбивством. Втома і фанатизм змагалися між собою. Навіть свідомі своєї відповідальності люди вагалися у виборі вірного шляху. Але ті, хто дивився в майбутнє, не втратили спокою і впевненості. Терплячи нечувані страждання і труднощі, вони кинули клич: «Індієць вмирає лише тоді, коли він хоче цього!» А вони не хотіли вмирати.

Тяжкі бої і страждання, які випали на долю індійців, не є обов'язковими супутниками сутички між цивілізованими і ще не цивілізованими людьми. Практично цілком можливо, що який-небудь високоорганізований народ може допомогти менш розвинутому народові, не зазіхаючи на його волю і незалежність.

Багато індійців уже знають це і беруть участь у загальній боротьбі за мир і справедливість.

Ми сумуємо разом з ними з приводу того, що знищено ліси і прерії, пролито кров. Ми сумуємо з приводу того, що культуру індійців зруйновано. Але наш сум не є якимсь сентиментальним скиглінням, його перемагає впевненість, що кращі представники цього переслідуваного і пригноблюваного народу з'єднають свої зусилля з нашими. Борючись за мир, хліб і свободу, ми боремось також за дітей і внуків тих чоловіків, жінок, про яких ідеться в книзі. Серед американського народу у нас є теж численні союзники у цій справедливій боротьбі: люди з білою і люди з чорною шкірою.

Не відвоюванням Америки назад, про що мріють деякі доведені до розпачу індійці, цей народ позбудеться своїх страждань. Поліпшення життєвих умов дозволить покінчити в майбутньому з вбивствами і гнобленням одного народу іншим, і для індійців всієї Америки будуть створені необхідні умови для мирного розвитку.

СПИСОК НАЗВ ПЛЕМЕН І ПЕРСОНАЖІВ

НАЗВИ ПЛЕМЕН

Сіу — великий союз племен, до якого належали численні групи племен і окремі роди. Сіу — це скорочення слова «надовесіу», що означає «змії». Так називали оджібви, з якими французькі торговці хутром насамперед мали справу, своїх ворогів-сусідів. Білі запозичили цю назву, але скоротили її до останнього складу.

Дакоти — «сім вогнищ ради» — найзначніша група племен серед сіу.

Тетон — «селище в прерії» — одне з семи племен дакотів.

Оглала — можливо, це призвісько, що означає «люди, які розтринькують своє майно». Рід племені тетон.

В той час, про який іде мова в творі, почався дальший розпад племен на дрібні й найдрібніші групи. В цих рамках і розповідається про Ведмеже братство, що, як тоді часто траплялось, носило просто ім'я вождя, який його очолював.

Понка — маленьке плем'я з союзу сіу.

Делавари — самі себе називали ленапами, білі ж іменували їх по назві річки делаварами.

Сітсікау — «чорноногі».

Ассінібойни — «кам'яновари», спочатку належали до сіу.

Навахи — плем'я з Півдня Сполучених Штатів, яке тепер живе в Новій Мексіці й Арізоні на дуже неродючих землях, займаючись переважно вівчарством. Вислів їхнього вождя, що є епіграфом до книги, взято з журналу «Америка в образах і словах» за 1951 рік.

ПЕРСОНАЖІ

а) Члени Ведмежого братства:

Маттотаупа — «Чотири Ведмеді», вождь.

Токай-іхто — «Камінь з рогами», його син.

Унтшіда — «Бабуня», мати Маттотаупи.

Уїнона — «Дочка-первістка»; дочка Маттотаупи.

Гавандшіта — «Черепашка», чародій, чаклун.

Назва «лікар» виникла внаслідок нерозуміння значення слова білими. Дакоти не називали своїх чаклунів лікарями, навпаки, лікарів білих вони називали чаклунами.

Четансапа — «Чорний Сокіл», молодий вождь, ватажок союзу Червоних Оленів (за індійським порядком слів, спершу ставиться іменник, а тоді прикметник. Отже, Четансапа в дослівному перекладі означає «Сокіл Чорний»).

Монгшонгша — «Гнучка Верба», його дружина.

Гапеда — «Гребінник», Ведмежий хлопець — одинадцятирічний син Четансапи. Перший ватажок союзу Молодих Собак.

Часке — «Широконогий», Ведмежий хлопець — небіж воїна Шонки, якого усиновив Четансапа. Другий ватажок Молодих Собак.

Чапа — «Хитрий Бобер», або просто Бобер — син негра, що втік з рабства, і жінки з Ведмежого братства.

Ряба Корова — Боброва бабка.

Медова Квітка — Боброва небога.

Грозова Хмара — Боброва небога.

Ящірка — подруга Грозової Хмари.

Чотанка — «Флейта», літній шанований воїн.

Старий Крук — воїн.

Молоді Круки — його сини.

Шонка — «Собака», воїн.

Татокано — «Антилопа», розвідник і бігун, згодом — Генерал.

Ігасапа — «Чорна Скеля», молодий воїн і розвідник.

Огітіка — «Жахливий», вовкодав.

б) Інші дакоти:

Татанка-йотанка — «Відпочиваючий Бізон», найвпливовіший чаклун з племені тетон-дакота.

Кривавий Томагавк — начальник табірної поліції в резервації.

в) Індійці з інших племен:

Тобіас — відомий ще як Шеф де Лю (Вовчий Вождь) або Шунктокеча (Вовк), делавар, розвідник американської армії.

Гірський Грім — ватажок загону сітсікау, що зробив наскок на володіння дакотів.

Сітопанакі — «Ноги якої співають, коли вона йде», сестра Гірського Грома.

Шудегатша — «Дим», понка.

г) Білі:

Адамс — син фермера, раурайтер.

Томас і Тео — пастухи (ковбої), згодом — раурайтери.

Фред, або Фредді Кларк, прозваний Червоним Лисом, — шукач золота, мисливець, розвідник, контрабандист, довірений полковника Джекмана.

Пако Бакеріко, відомий під прізвиськом Моніто («Мавпочка»«), король контрабандистів.

Беззубий Бен — торговець хутром і трактирник.

Великий Джонні — трактирник.

Майор Самуїл Сміт — комендант передового форту.

Кет — його дочка.

Антоні Роуч — лейтенант, згодом капітан.

Полковник Джекман.

ЛІЗЕЛОТТА ВЕЛЬСКОПФ-ГЕНРІХ ТА ЇЇ РОМАН «СИНИ ВЕЛИКОЇ ВЕДМЕДИЦІ»

Лізелотта Вельскопф-Генріх народилася 15 вересня 1901 року в Мюнхені, в родині адвоката. Діставши у рідному місті вищу економічну й історико-філософську освіту, вона цілком присвячує себе літературній діяльності, яку розпочала ще у студентські роки. Та на перешкоді її широким творчим задумам став фашистський державний переворот 1933 року. Бути підспівувачем у гітлерівців письменниця не хотіла і стала на шлях активної політичної боротьби у лавах бійців руху Опору. Антифашистська діяльність її спочатку проходила в провінції, а з 1943 до 1945 року — у самому Берліні. Після розгрому фашизму Лізелотта Вельскопф-Генріх активно включилась в адміністративно-господарську та громадську роботу в Німецькій Демократичній Республіці.

З 1949 року вона — науковий співробітник університету імені Гумбольдта, а з 1960 року — професор стародавньої історії того ж університету.

Лізелотта Вельскопф внесла вагомий вклад у становлення нової літератури в Німецькій Демократичній Республіці. Першим визначним твором її був роман «Сини Великої Ведмедиці» (1951), широко відомий тепер не тільки на батьківщині письменниці, а й за межами Німеччини. Інтерес читачів до цієї книги пояснюється гарячою симпатією Вельскопф до справедливої боротьби індійців у Сполучених Штатах Америки проти колонізаторів. Увагу письменниці приваблювала також доля робітничого класу Німеччини у часи Веймарської буржуазно-демократичної республіки і в жорстокі часи фашизму. Цій темі Лізелотта Вельскопф присвятила трилогію «Двоє друзів» («Двоє друзів», «Шляхи розійшлися», «Побачення знову»). Це зворушлива історія життя двох інтелігентів протягом 1928–1945 років. Трилогія, написана в 1956 році, викликала чималий інтерес у німецьких читачів і була предметом досить великої дискусії в критиці Німецької Демократичної Республіки.

Нашу увагу в даному разі привертає роман «Сини Великої Ведмедиці». Тема життя, побуту, довготривалої і запеклої боротьби американських індійців проти колонізаторів цікавила літературних діячів різних країн ще тоді, як європейці познайомилися з Америкою. Це питання вивчали філологи, етнографи, фольклористи. Отже, тепер наука досить переконливо довела, звідки походять американські індійці.

Загальновживане слово «індійці» на означення первісного населення Америки помилкове. Помилка ця дуже давня, ще з кінця XV століття, з часу відкриття Америки Колумбом. Колумб, шукаючи нового шляху в Індію, поплив з Європи на захід. Він був упевнений, що приїде в Індію зі сходу, і не знав, що на його шляху лежить великий континент, доти невідомий. Тому й група Антільських островів, на яку натрапив Колумб, і досі зветься Вест-Індією, тобто Західною Індією. Відтоді первісні жителі Америки й стали зватися американськими індійцями, хоча вони нічого спільного не мають з індійцями, що населяють Індію — велику країну Азії. Згідно з останніми досить імовірними науковими гіпотезами, Америка з давніх-давен заселена вихідцями з Азії, які переселилися туди ще тоді, коли Америка з'єднувалася з Азією.

Нині переважна більшість американських індійців живе в країнах Латинської Америки. Компактні групи їх живуть у Мексіці, Чілі; а в Гватемалі, Перу, Болівії й Еквадорі вони становлять основну частину населення. Історія свідчить, що саме територію Латинської Америки населяли племена індійців, які ще задовго до приходу європейських завойовників мали оригінальну і на той час високу культуру. Це племена ацтеків у сучасній Мексіці, інків у сучасному Перу, майя — на півострові Юкатан, у південно-східній Мексіці, Гватемалі й Гондурасі. Ацтеки та інки з часом були підкорені іспанськими конквістадорами. Фрідріх Енгельс у своїй праці «Походження сім'ї, приватної власності й держави» писав про згубність появи європейських колонізаторів для культури індійців; у ацтеків, як він зазначав, «іспанське завоювання обірвало всякий дальший самостійний розвиток»[20].

Високу культуру розвинули й племена майя — найстійкіші з усіх тогочасних племен в обороні своєї незалежності. Завойовники не могли їх підкорити протягом півтораста років (1527–1697).

За переписом 1947 року, індійців племені майя нараховується понад два мільйони чоловік. Якщо в Латинській Америці незначна кількість індійців ще збереглася, то в Сполучених Штатах і в Канаді європейська колонізація за чотири століття фактично майже повністю знищила їх. Це було або фізичне винищення зброєю, або вимирання від алкоголю і хвороб, занесених колонізаторами, або асиміляція індійців з іншими європейськими народами. Жалюгідні рештки їх (щось біля трьохсот тисяч чоловік) були загнані в так звані резервації, створені урядом Сполучених Штатів Америки на малопридатних для життя землях.

Оскільки індійці чинили сильний опір намаганням колонізаторів повернути їх у рабство й примусити працювати на плантаціях, плантатори ще з XVI століття почали привозити в Америку негрів з різних країн Африки. Відомо, що вперше негрів привезли на острів Сан-Домінго в 1502 році. Винищувати рабів-негрів було явно невигідно для плантаторів. Зате вони повною мірою застосували геноцид до «червоношкірих», як називали американських індійців за червонястий відтінок шкіри. Це й призвело до того, що тепер загальна кількість індійців становить лише половину тієї, яка була наприкінці XV століття.

Мільйони безземельних переселенців з Європи в Америку бачили там, як писав Карл Маркс, «обітовану землю». На цій «обітованій землі» панували колонізатори. Вони, вважаючи себе повними господарями, відтісняли корінне населення все далі й далі на захід, за так званий фронтир (кордон), або просто винищували. Це нагадує програму завоювання «життєвого простору», яку намагалися здійснити німецькі фашисти у середині нашого століття. То була програма колонізаторів, що нею керувалися урядові кола Сполучених Штатів Америки, хоч і лицемірно проголошували волелюбні, демократичні декларації.

Великим лихом індійців була відсутність такої зброї, якою володіли завойовники, та відсутність єдності, хоч кількісно вони у перші часи після відкриття Америки переважали колонізаторів. Філологи нараховують понад сто двадцять груп індійських діалектів, а це означає, що не менше було й окремих племен. Ці племена часто ворогували поміж собою за володіння пасовищами та просторами для полювання, нерідко виступали на боці війська тієї чи іншої європейської країни-поневолювачки проти своїх же земляків. Отим розбратом, тією неорганізованістю і скористалися колонізатори на шкоду для всіх індійців. Це дуже стара тактика, відома ще з часів стародавнього Риму: «Divide et impera»[21]. Саме її застосовують сучасні імперіалісти у країнах, що або вже визволилися від колоніального ярма, або ще борються за свободу і повну незалежність.

Інтерес до життя й побуту американських індійців виник у літературі ще у європейських поселенців в Америці в XVII столітті. Так, наприклад, капітан Джон Сміт опублікував у 1624 році книгу «Загальна історія Вірджінії й Нової Англії», де описує історію взаємовідносин білих з індійцями, посилаючись на особистий досвід і спостереження.

В історичній послідовності слід згадати англійського письменника-просвітителя XVIII століття Данієля Дефо (1661–1731), що уперше в англійській і взагалі європейській літературі змалював образ американського індійця П'ятниці у пригодницькому романі «Робінзон Крузо» (1719) як об'єкт цивілізаторського впливу з боку європейця-колонізатора Робінзона Крузо.

Трохи пізніше французький романтик Франсуа-Рене Шатобріан (1768–1848), побувавши в Америці, виступив з романтичними поемами у прозі — «Атала» (1801) і «Рене» (1802); пізніше він включив їх у повість «Натчези» (1826). Але Шатобріан віддав аж надто велику данину екзотиці та романтичному коханню героїв, отож у «Натчезах» читач мало побачив справжнього життя індійців з племені натчезів.

Американські романтики першої половини XIX століття також шукали натхнення в цілинних лісах і преріях Америки, у вдачі та звичаях індійців, що ще довго залишалися «людьми в природі», як назвав їх Жан-Жак Руссо. Цим письменникам пощастило не тільки полонити читача романтизацією цієї американської цілини, а й досить критично показати зворотний бік насаджуваної серед індійців «цивілізації». Так, наприклад, Вашінгтон Ірвінг (1783–1859) у гумористичній «Історії Нью-Йорка» (1809) гостроіронічно оцінює згубну роль колонізаторів у житті й долі індійців. У книзі «Асторія» (1836) Ірвінг, торкаючись факту швидкого вимирання індійців, також суворо ганьбить хижацькі методи загарбання землі колонізаторами й їхнє жорстоке поводження з індійцями.

Найширше життя індійців змалював Джемс-Фенімор Купер (1789–1851). Цій темі він присвятив відому серію романів про «Шкіряну панчоху», в яку входять: «Піонери» (1823), «Останній з могікан» (1826), «Прерія» (1827), «Слідопит» (1840) і «Звіробій» (1841). Сюжетна лінія цієї пенталогії розвивається, правда, в іншій послідовності, ніж хронологія їх виходу в світ, і охоплює п'ять періодів у житті центрального її героя Натанієля Бумпо протягом другої половини XVIII і початку XIX століття. Взявши собі за прототип реального мисливця Данієля Буна, друга індійців і хороброго вояка, Купер через його світосприймання піддає критиці буржуазну цивілізацію і заходи буржуазного суспільства, спрямовані на промислове, прозаїчне освоєння цілинної природи і підкорення волелюбних індійців. Купер зробив самого Натанієля Бумпо противником цих заходів, хоч той і належить до білих. Як вірно постеріг Оноре де Бальзак, у Купера Бумпо — «глибокомеланхолійний», «напівдикий, напівцивілізований». Купер торкається теми індійців і їхніх взаємин з білими і в трилогії на захист земельної ренти, написаній у формі родинної хроніки Літтлпейджа. Це романи: «Чортів палець» (1845), «Землемір» (1845) і «Червоношкірі» (1846). Купер, обороняючи природу Америки й індійців як дітей природи від наступу капіталізму, однак обстоює велику земельну власність як підставу цивілізації, в умовах якої він сам був вихований. Купер змальовує індійців з явною тенденційністю патріота Сполучених Штатів. Він ділить їх на союзників та противників янкі. До перших у нього симпатії, до других, які допомагають французьким колонізаторам, — явна неприязнь. Янкі у нього мудріші й гуманніші до індійців, аніж французи. Це, безперечно, характеризує слабку сторону романів Купера.

Пізніший американський романтик Генрі-Уодсуорт Лонгфелло (1807–1882) хотів створити американський епос, відмінний од європейського. Змістом такого епосу, за його задумом, мав бути фольклор племені ірокезів. Найвидатнішим пам'ятником цього епосу стала його поема «Пісня про Гайавату» (1855). Лонгфелло, наслідуючи Ірокезький фольклор, ідилічним тоном розповідає про індійців перед та під час появи перших європейських колонізаторів на індійських землях. Поет-учений оспівує приєднання «ідолян-індійців» до «християнської цивілізації», яку несуть, мов великі святоші, білі гості. Напівлегендарний Гайавата, герой поеми, ірокез XV століття, закликає своїх земляків гостинно прийняти «старших білих братів». Наскільки «ідилічні» були відносини між колонізаторами та їхніми «молодшими братами» — індійцями, свідчить безстороння історія, небезпідставно звинувачуючи «старших братів» у добре організованому розбої й винищуванні майже беззбройних людей.

Зовсім інші ноти звучать у романах англійського письменника Томаса-Майна Ріда (1818–1883), ірландця з походження й виразно окресленого ірландського патріота. Майна Ріда цілком справедливо можна вважати об'єктивним критиком американського колоніалізму і його практичної діяльності в індійському питанні. Як учасник американо-іспанської війни 1846–1848 років, письменник був свідком невпинної боротьби індійців з колонізаторами. Тому й присвятив він ряд своїх творів зображенню цього народу. Поруч з цікавими пригодами Майн Рід змалював у своїх романах («Мисливець за скальпами», «Білий вождь», «Квартеронка», «Оцеола, вождь семінолів», «Вершник без голови») чудові постаті волелюбних і сміливих індійців. Особливо треба відзначити роман «Оцеола, вождь семінолів». У ньому розповідається про події 30-х і початку 40-х років минулого століття на Флоріді, де Сполучені Штати Америки вели рішучий наступ на плем'я семінолів, на чолі якого тоді був вождь Оцеола. Зрада деяких старійшин племені, прийняття ними кабальних умов уряду США допомогли колонізаторам добитися успіхів. Але на ці умови не пристав Оцеола, вождь племені. Він продовжував боротьбу, і колонізатори перемогли лише тоді, коли їм пошпетило заманити Оцеолу для так званих «переговорів». Давши лицемірні гарантії особистої безпеки, вони схопили Оцеолу й кинули до в'язниці, де він і помер.

В романі «Оцеола, вождь семінолів» Майн Рід виступив не тільки як обвинувач Сполучених Штатів Америки, а й як ірландський патріот, обвинувач англійського уряду і його політики в Ірландії.

Цій же події присвятив свій вірш «Оцеола» (1890) великий американський поет-демократ Уолт Уїтмен (1819–1892), який був щирим другом поневолених індійців і негрів.

Можна було б назвати ще багато творів художньої літератури, присвячених темі американських індійців. Але тема ця ще далеко не вичерпана. Над нею працюють і письменники нашого часу.

Лізелотта Вельскопф-Генріх у романі «Сини Великої Ведмедиці» поставила собі завдання по-новому висвітлити питання взаємин між американськими індійцями та білими колонізаторами й потомками тих і других. Письменниця прагне американського індійця «відкрити для нас, зрозуміти його сувору внутрішню й зовнішню боротьбу, простежити за нею». І це їй вдалося. З позицій марксизму, в популярній формі Лізелотта Вельскопф зображує події 1878 року. Її роман можна розглядати як до певної міри історичний, бо в ньому аналізуються важливі процеси епохи запеклої боротьби індійців за свободу в часи примусового поселення їх у резервації. Правда, з історичних осіб у романі лише епізодично згаданий індійський вождь Відпочиваючий Бізон, інші персонажі — результат творчого вимислу автора за аналогією до характерних історичних осіб тих часів. Розповідаючи про події 1878 року на території штатів Кентуккі та Міннесота, в басейні великих рік Міссісіпі та Міссурі, письменниця зосереджує увагу читачів навколо долі племені тетон-дакота, що змушене було посуватися під натиском інших племен, у свою чергу відтиснутих білими, далі на захід, на гірші землі, аж поки дакотів не поселили примусово в резервацію, звідки вони тікають у Канаду.

Головне і часом єдине джерело існування індійців, полювання на бізонів, іноді спричинялось до воєн між окремими племенами, чим користувались колонізатори, які тіснили усіх індійців на пустельні землі американського Заходу. Індійці, що займалися землеробством, під натиском хижих колонізаторів також були змушені покинути свої землі, переселитись у західні прерії і там вести кочовий спосіб життя, полюючи на бізонів.

Епоха грюндерства після закінчення громадянської війни 1861–1865 років викликала піднесення промисловості, побудову нових шляхів, більш удосконалених, ніж попередні. З'явилася Тихоокеанська залізниця, збудована коштом акціонерного товариства. На вимогу Тихоокеанського акціонерного товариства уряд змусив індійські племена, що жили поблизу залізниці, покинути обжиті ними землі. Крім того, як постеріг один з персонажів роману Адамс, «уже давненько не видно жодного бізона, бо, мабуть, усіх розігнала Тихоокеанська залізниця».

Промисловий розвиток країни і в тому числі побудування цієї залізниці зачепили своїм економічним впливом також і частину білих землеробів, потомків піонерів. Вони раніше вільно займали собі родючі землі, вирубували ліси, орали степову цілину. Але їхні землі, добре оброблені й придатні для ведення культурного землеробства, конфіскував уряд, передавши їх акціонерному товариству. Трудівники-хлібороби потрапляли в кабальні умови землекористування, бо цілком залежали від цих товариств і змушені були нерідко зовсім залишати оброблену землю, не одержавши матеріальної компенсації. В романі це показано на прикладі недавнього фермера Адамса, доля якого була майже такою ж, як і доля червоношкірого, хоч батько його спершу вважав себе вищим за індійців і цілковито схвалював політику уряду, поки вона не торкнулась його самого. Він заплатив за землю дакотам, але після видання закону «Про поселення» повинен був купувати її ще раз, але вже у держави. Державу ж представляло акціонерне товариство, яке купило землю у держави й тепер перепродувало з надвишкою тим же фермерам, що досі володіли нею. Не маючи змоги заплатити за землю ще раз, Адамс покинув її й пішов шукати іншої роботи.

Лізелотта Вельскопф-Генріх зачепила ту ж тему землі, якій Купер присвятив романи «Чортів палець», «Землемір» і «Червоношкірі». Але вона на прикладі долі Адамса змалювала зовсім іншу сторону справи. Купер обстоював велику земельну власність, а Вельскопф-Генріх пише про фермерів-трудівників, яким несила було змагатись з капіталістами-акулами. Адже останні мали вплив на державну політику в земельній справі. Письменниця доводить свого героя до усвідомлення того факту, що доля його однакова з долею індійдів, хоч він і білий. Тому Адамс у ході оповідання стає другом індійців і їхнього вождя Токай-іхто. Разом з ними він покидав Сполучені Штати Америки, шукаючи щастя в Канаді. Письменниця, правда, не сказала, чи знайде він щастя в Канаді, чи знайдуть його Токай-іхто та інші втікачі з резервації.

На землях американського Заходу в середині минулого століття знайдено було золото. Це викликало ажіотаж у шукачів легкої наживи, для яких золото — мета життя. Вони йшли на все, аби дізнатися про місця, де його можна знайти. Вони споювали індійців «вогненною водою» (горілкою), вдавалися до підкупів індійських вождів, не спинялись навіть перед відвертими убивствами. У романі показаний один з таких хижих золотошукачів в особі Фреда Кларка, прозваного серед індійців Червоним Лисом. Він грає в романі якусь демонічну роль. Це жорстокий і хижий бандит, хоч і вважав себе джентльменом. Він споїв вождя племені дакотів Маттотаупу, дискредитував його серед племені й врешті убив, як підлий бандит. Ніхто не переслідує злочинця, бо ж він урядовий агент. Над ним, правда, помстився Гаррі, син убитого, прозваний Токай-іхто.

Токай-іхто — послідовний і безкомпромісний оборонець народу, спритний у володінні зброєю, вправний у верховій їзді, обдарований фізичною силою й мудрістю. Тому-то його обирають вождем племені. Про дивовижні й просто неймовірні, майже фантастичні, подвиги молодого Токай-іхто захоплено розповідала письменниця. Токай-іхто від імені свого племені веде переговори з полковником Джекманом, представником військової влади. Ці переговори були лише короткою й жорстокою розправою з тими, хто не бажав коритися диктатові безсовісних шахраїв і грабіжників. Уповноважених, обраних від племені для ведення переговорів, просто вбили при спробі чинити опір брутальному насильству. А Токай-іхто, впливу якого на плем'я боялись колонізатори і не наважились його вбити, ув'язнили в кайданах у сирому льоху. Його звільнили через довгий час тільки тоді, коли плем'я дакота, позбавлене керівництва, переможене великою військовою силою (щось біля дванадцяти тисяч чоловік регулярного війська), змушене було здатися білим на їхніх умовах капітуляції й переселитися в резервацію під нагляд поліції, навербованої, до речі, з нестійких і просто продажних елементів індійського походження. Таким був, наприклад, Шонка.

У боротьбі проти індійців та їх волелюбних прагнень колонізатори не гребували послугами провокаторів з індійців. У такій ролі в романі «Сини Великої Ведмедиці» зображений поліцай Шонка і ще в більшій мірі — чаклун Гавандшіта. Гавандшіта спочатку має репутацію противника колонізаторів, а далі, підкуплений Червоним Лисом, став провокатором і ворогом Токай-іхто. Але марні були надії Червоного Лиса на авторитет Гавандшіти серед забобонних людей: свідоміша від стариків молодь, керована вождем Токай-іхто, викрила махінації чаклуна й зовсім ізолювала його; він змушений був сам себе спалити.

У романі зображені різні типи колонізаторів. Якщо Фред Кларк — спритний шахрай і бандит, то лейтенант Роуч — користолюбивий кар’єрист. Заради кар'єри дискредитує майора Сміта в очах представників військової влади, хоча не так давно мріяв одружитись з його дочкою Кет. Жорстокий колонізатор змальований в образі полковника Джекмана, своєрідного дипломата в переговорах з індійцями, здатного блискавично міняти тон дипломата на тон ката й поневолювача. В особі майора Сміта зображений сумлінний виконавець урядових наказів. Він не здатний на підступні й лицемірні вчинки, як його начальник Джекман. Він морально вищий від своїх колег, але це мало впливає на адміністрацію колонізаторів. Залишаються в пам'яті читача образи молоді, що самовіддано підтримує всього вождя Токай-іхто, вірить у свої сили в боротьбі з ворогами, з надією дивиться в майбутнє.

К. С. Забарило

Примітки

1

Раурайтери — кінна охорона, що її вербували колонізатори з місцевого населення для боротьби проти індійців.

2

Індіанка Північної Америки (англ.).

3

Дівчина-ковбой (англ.).

4

Кінський потік (англ.).

5

Вовчий вождь (франц.).

6

Уатшітшун — білі люди (інд.).

7

Маніатанка-вакпала — Ніобрара (інд.).

8

Мазавак — рушниця (інд.).

9

Гамбузінос — шукачі золота (інд.).

10

Ведмежий струмок (англ.).

11

Бешкетники (англ.).

12

Дитина (франц.).

13

Mій боже (франц.).

14

Так? (Франц.)

15

Пан (франц.).

16

Хоробрість (франц.).

17

Прокляття! (Франц.).

18

Сонце — день; велике сонце — рік.

19

Березень.

20

К. Маркс і Ф. Енгельс, Твори, том XXI, стор 30.

21

Розділяй і пануй (лат.).

Content

Вельскопф-Генріх Лізелотта Сини Великої Ведмедиці

Лізелотта Вельскопф-Генріх СИНИ ВЕЛИКОЇ ВЕДМЕДИЦІ Роман

Частина перша БОРОТЬБА ДВОХ СВІТІВ

ШУКАЧІ ЗОЛОТА Й ІНДІЙЦІ

РАУРАЙТЕР АДАМС

«МОЇ ОЧІ БАЧАТЬ БУРИХ БІЗОНІВ…»

СЕЛИЩЕ У ПРЕРІЇ

В ЗГУБНИХ ЛАБЕТАХ ЛИХВАРСТВА

Частина друга ПЕРЕМОЖЕНІ

ТОКАЙ-ІХТО УСВІДОМЛЮЄ ПРАВДУ

У РЕЗЕРВАЦІЇ

Частина третя НОВИЙ ШЛЯХ

СИНИ ВЕДМЕЖОГО БРАТСТВА УЗНАЮТЬ ПРАВДУ

ВІЙСЬКОВЕ МИСТЕЦТВО ІНДІЙЦІВ

ОСТАННЯ БРАТОВБИВЧА ВІЙНА

«ВИ НЕ СМІЄТЕ ВМЕРТИ!»

БОРОТЬБА ІЗ ЗАЧАРОВАНИМ БІЗОНОМ

ВЕЛИКЕ РІШЕННЯ

ЗАКЛЮЧНЕ СЛОВО

ІСТОРИЧНІ ПРИМІТКИ

СПИСОК НАЗВ ПЛЕМЕН І ПЕРСОНАЖІВ

ЛІЗЕЛОТТА ВЕЛЬСКОПФ-ГЕНРІХ ТА ЇЇ РОМАН «СИНИ ВЕЛИКОЇ ВЕДМЕДИЦІ»

Примітки