Джон Вердън

Не дърпай дявола за опашката

На Наоми

книга трета от поредицата Дейв Гърни

ЧАСТ ПЪРВА

СИРАЦИ НА УБИЙСТВАТА

Пролог

Трябваше да я спре.

Намеците не бяха свършили работа. Фините знаци бяха игнорирани. Трябваше да се предприемат по-решителни действия. Нещо показно и недвусмислено, придружено от ясно обяснение.

Яснотата бе от ключово значение. Не биваше да остава място за съмнения, нито за въпроси. Полицията, медиите и тя – тази малка наивна досадница, трябваше да схванат посланието му и да са наясно със значимостта му.

Вгледа се замислено в жълтия бележник пред себе си и започна да пише:

Незабавно трябва да прекратиш болестотворния си проект. Онова, което планираш, не може да бъде толерирано. То величае най-разрушителните хора на света. То е подигравка с моя стремеж за справедливост, защото възхвалява престъпниците, които съм екзекутирал. То предизвиква незаслужено съчувствие към най-долните и презрените. Това не може да се случи. Аз няма да го позволя. В продължение на десет години спях спокойно, защото бях постигнал целта си, спях в мир, защото бях предал посланието си на света, бях наложил своето правосъдие. Принудиш ли ме отново да грабна оръжието, цената ще бъде ужасяваща.

Прочете написаното и бавно поклати глава. Не беше доволен от тона. Откъсна страницата от бележника и я пъхна в машината за рязане на хартия до стола си. После започна да пише на нова страница:

Спри с онова, което правиш. Спри веднага и се оттегли. Иначе отново ще се лее кръв. И още кръв след нея. Считай се за предупредена! Не нарушавай моя мир!

Така беше по-добре. Но все още имаше какво да се желае.

Трябваше да поработи върху него. Да подсили внушението. Да не оставя място за съмнения. Да го изпипа до съвършенство.

А имаше толкова малко време.

Глава 1

Пролет

Френските прозорци бяха отворени. От мястото си до малката маса за закуска Дейв Гърни виждаше последните остатъци от зимния сняг. Вече бяха отстъпили – неохотно и бавно като глетчери – от откритата част на ливадата и сега се гушеха единствено в далечните ѝ краища, под сенките на близката гора.

В голямата кухня на къщата нахлу богатият аромат на току-що оголената земя и неприбраното сено от предното лято. Някога тези миризми притежаваха силата да го омайват. Днес едва успяваха да го докоснат.

– Трябва да излезеш навън – предложи Мадлин, докато миеше купата от зърнената си закуска. – Излез малко на слънце. Наистина е прекрасно.

– Да, виждам – отвърна той, без да помръдва.

– Седни на някой от дървените столове навън и си изпий кафето там – продължи тя, докато наместваше купата върху сушилника на плота. – Малко слънце ще ти дойде добре.

– Хммм – кимна разсеяно той и отново отпи от чашата, която държеше. – Това същото кафе ли е, което пием обикновено?

– Какво му има?

– Не съм казал, че му има нещо.

– Да, същото е.

Той въздъхна:

– Струва ми се, че съм пипнал някаква настинка. През последните два дни не усещам никакъв вкус.

Тя подпря длани отстрани на мивката и впери поглед в него:

– Трябва да излизаш повече. Да правиш нещо.

– Аха.

– Говоря сериозно. Не можеш по цял ден да стоиш в къщата и да зяпаш стената. Това ще те разболее. Вече те разболява. Обади ли се на Кони Кларк?

– Ще го направя.

– Кога?

– Когато ми се прииска.

Не смяташе, че има шанс подобно нещо да му се прииска в обозримо бъдеще. Просто през последните дни се чувстваше така – всъщност през последните шест месеца. Сякаш след раната, която бе получил в края на странния случай с убийството на Джилиан Пери, се беше отдръпнал от всичко, свързано с обикновения живот: ежедневните задачи, плановете, хората, телефонните обаждания, всички ангажименти и задължения. Стигнал бе дотам да мечтае страниците в месечния му бележник да са абсолютно празни – без никакви уговорки и никакви обещания. Беше започнал да поставя знак на равенство между оттеглянето от света и свободата.

Същевременно беше достатъчно обективен, за да е наясно, че случващото се не е добро, че в свободата му липсва спокойствие. Беше враждебен, не умиротворен.

До известна степен разбираше странната ентропия, която разплиташе нишките, изтъкали живота му, и го изолираше от всички и всичко. Или най-малкото можеше да изброи причините за нея. Най-отгоре в списъка би поставил пищенето в ушите, което го измъчваше, откакто излезе от комата. Всъщност, ако трябваше да е напълно обективен, вероятно бе започнало две седмици по-рано, когато в една малка стаичка срещу него бяха изстреляни три куршума, при това почти от упор.

Упоритият шум в ушите (който, както му беше обяснил един специалист уши-нос-гърло, не беше истински звук, а неврална аномалия, която мозъкът погрешно възприема като звук) беше доста труден за описване. Беше във високия регистър, но звучеше приглушено; а цялостният тембър приличаше на музикална нота, просъскана тихо. Феноменът, който често се срещаше сред рок музикантите и военните ветерани, беше абсолютна мистерия от анатомична гледна точка и – с изключение на някои редки случаи на спонтанна ремисия – бе нелечим.

„Честно казано, детектив Гърни – беше заключил лекарят накрая, – като се има предвид какво сте преживели, като се имат предвид травмите и изпадането ви в кома, да се отървете само с леко звънтене в ушите си е истински късмет!“

Беше заключение, което Дейв нямаше как да оспори. Но това не означаваше, че му е по-лесно да свикне със слабия вой, който го обгръщаше, когато всичко останало тъне в тишина. Особено трудно му бе през нощта. Това, което на дневна светлина звучеше като безобидното свистене на чайник в някоя отдалечена стая, нощем се превръщаше в зловещо присъствие, в някаква студена, метална атмосфера, която го притискаше от всички страни.

После идваха сънищата – клаустрофобични кошмари, които го връщаха към дните в болницата, към спомените за гипса, обездвижващ ръката му, за това колко трудно му беше да диша... – сънища, които го държаха в паника дълго след като се е събудил.

Все още имаше едно безчувствено място в дясната ръка – там, където първият куршум на нападателя бе разтрошил костта на китка. Често проверяваше мястото (понякога на всеки час) с надежда, че чувствителността му се е върнала – или пък, в по-мрачните си дни, със страх, че площта е започнала да се увеличава. Усещаше и онази спорадична, непредвидима и пронизваща болка отстрани – там, където през тялото му бе преминал вторият куршум. А в средата на главата, по линията, разделяща на път косата му, където третият куршум бе пукнал черепа, се появяваше периодично дразнене – като сърбеж, който не минава, колкото и да го чешеш.

Може би най-тежкото последствие от раняването бе внезапно появилата се необходимост да е постоянно въоръжен. Като полицай носеше пистолет, защото правилникът го изискваше. За разлика от повечето ченгета обаче не харесваше огнестрелните оръжия. Затова, когато напусна отдела след двайсет и пет години служба, заедно със златната детективска значка остави зад гърба си и нуждата да носи пистолет.

Докато не го простреляха.

Сега всяка сутрин, след като се облечеше, задължително слагаше на глезена си малък кобур с 32-калиброва „Берета“. Мразеше емоционалната си нужда да го носи. Ненавиждаше промяната в себе си, която му налагаше проклетото оръжие. Надяваше се тази потребност постепенно да отшуми, но засега не се бе случило.

На всичкото отгоре му се струваше, че през последните седмици Мадлин го наблюдава с нова тревога в очите – не беше онази смесица от болка и паника, която беше забелязал в болницата; нито надеждата и безпокойството, които се сменяха на лицето ѝ в началото на възстановяването му; беше нещо по-кротко и по-дълбоко – полуприкрит хроничен страх, сякаш е безмълвен свидетел на ужасяващо събитие.

Без да помръдва от мястото си на масата за закуска, той изпи остатъка от кафето на две големи глътки. После отнесе чашата до мивката и я изплакна с гореща вода. Чуваше Мадлин, която чистеше тоалетната на котката в малкото килерче до входната врата. Въпросната котка бе причислена към домакинството наскоро по инициатива на Мадлин. Гърни се чудеше каква е причината. Дали котката трябваше да го ободри? Да го накара да се ангажира с живота на някое друго същество? Ако наистина това беше целта, не се получаваше. Котката изобщо не го интересуваше, както впрочем и всичко останало.

– Отивам да си взема душ – съобщи той.

Мадлин му отговори нещо от килерчето, може би „Добре“. Не беше сигурен, че именно това е казала, но не виждаше и смисъл да я пита. Влезе в банята и пусна топлата вода.

Продължителният горещ душ – енергичните струи обливаха гърба му отново и отново, от тила надолу по гръбнака, отпускаха мускулите, помагаха на капилярите да се отворят, прочистваха ума и синусите му – извика у него усещане за блаженство, едновременно прекрасно и краткотрайно.

Когато се облече и се върна до френските прозорци, неприятното чувство на дразнеща тревожност вече бе започнало да се завръща. Мадлин беше излязла навън, на покрития с плочи от пясъчник вътрешен двор. Оттатък него се простираше неголям участък от някогашното пасище, който, след две години редовно косене, бе започнал да прилича на истинска тревна поляна край къща. Облечена в грубо работно яке, оранжев анцуг и зелени гумени ботуши, Мадлин се местеше по плочите и ентусиазирано забиваше лопатата на всеки петнайсетина сантиметра, оформяйки ясна линия от отскубнатите коренчета на пълзящите към плочките треви. Погледна към него – в очите ѝ първоначално сякаш имаше покана да се присъедини към начинанието, а после – разочарование от явното му нежелание да го направи.

Подразнен, той нарочно се обърна настрани. Погледът му се зарея надолу по склона на хълма и спря върху зеления трактор, паркиран край плевнята.

Мадлин го проследи и попита:

– Чудех се дали не можеш да използваш трактора, за да изравниш браздите?

– Браздите ли?

– Коловозите, които станаха от гумите там, където паркираме колите.

– Става – отвърна той колебливо. – Предполагам.

– Не е нужно да го правиш още на минутата.

– Хммм.

Сега вече спокойствието, което го бе обзело под душа, напълно изчезна. Умът му се насочи към онзи странен проблем с трактора, който бе открил преди около месец и който като цяло бе изхвърлил от съзнанието си – с изключение на параноичните мигове, когато направо го побъркваше.

Мадлин го изучаваше съсредоточено. После се усмихна, остави лопатата и тръгна към страничната врата. Вероятно смяташе да свали ботушите си в килерчето до входа, преди да влезе в кухнята.

Той си пое дълбоко въздух и се втренчи в трактора. За двайсети път се зачуди на какво се дължи мистериозната повреда в спирачките. В този миг, сякаш подчинявайки се на законите на някаква зловредна хармония, един тъмен облак закри слънцето. Пролетта, изглежда, бе дошла и си беше отишла.

Глава 2

Голяма услуга за Кони Кларк

Имотът на Гърни се намираше в края на селски път, на една седловина сред планините Кeтскил, близо до село Уолнът Кросинг. Старата фермерска къща беше разположена на по-полегатия южен склон на седловината. Обрасло с бурени пасбище я отделяше от голямата червена плевня и дълбокото езеро, оградено с папур и върби. Зад тях растяха букови, кленови и черешови дървета. На север пък, по протежение на хребета, се простираше второ пасбище. То стигаше до борова гора и върволица от изоставени каменни кариери, които гледаха към долината от другата страна на рида.

Времето беше претърпяло една от онези резки промени, които бяха много по-характерни за планините Кeтскил, отколкото за Ню Йорк, откъдето идваха Дейв и Мадлин. Небето приличаше на тъмносиво одеяло, проснато върху хълмовете. Температурата сякаш беше паднала с поне два-три градуса за последните десет минути.

Започваше да вали много ситна суграшица. Гърни затвори прозорците. Когато ги придърпа плътно, за да спусне райберите, усети пронизваща болка в дясната част на стомаха. Миг по-късно го преряза втора. Вече бе свикнал с това – три ибупрофена и се оправяше. Насочи се към аптечката в банята, замислен, че най-лошото в тази ситуация не е физическият дискомфорт. Най-лошо беше чувството за уязвимост и разбирането, че единствената причина да е жив е късметът му.

Самата идея за късмет не му допадаше. Струваше му се, че с него глупците просто оправдават липсата на реални способности. Спасил се бе в резултат на случайност, а случайността не беше съюзник, на когото можеш да разчиташ. Гърни познаваше по-млади мъже, които вярваха в добрия късмет, осланяха се на добрия късмет и си мислеха, че е нещо, което притежават. На четиридесет и осем години обаче Гърни беше наясно, че късметът си е просто късмет, а невидимата ръка, която подхвърля монетата, е студена като труп.

Болката, която бе изпитал преди малко, му напомни още нещо: че възнамерява да отмени предстоящия си час при невролога в Бингамтън. За последните четири месеца беше ходил при този лекар четири пъти, но посещенията му изглеждаха все по-безсмислени... освен ако смисълът им не бе в това да изпращат сметки на застрахователната компания на Гърни.

Държеше телефонния му номер заедно с тези на останалите лекари на бюрото си. Вместо да отиде в банята за ибупрофена, влезе в кабинета, за да се обади. Докато набираше номера, си представи доктора – разсеян мъж на трийсет и осем–трийсет и девет години, с тъмна, вече оредяваща, чуплива коса, малки очи, момичешка уста, слабохарактерна брадичка, гладки и меки като коприна ръце, маникюр, скъпи мокасини, надменно поведение и никакъв видим интерес към нещата, които Гърни мисли или изпитва. Трите жени, които обитаваха лъскавата му, модерно обзаведена приемна, изглеждаха непрекъснато объркани и изнервени от доктора, от пациентите му и от информацията на екраните.

Рецепционистката вдигна на четвъртото позвъняване. Гласът ѝ беше пълнен с раздразнение, граничещо с презрение:

– Кабинетът на доктор Хъфбаргър.

– Обажда се Дейвид Гърни. Имам записан час, който бих искал да...

Жената рязко го прекъсна:

– Изчакайте, моля.

На заден план се разнесе висок мъжки глас. За миг Гърни си помисли, че някой ядосан пациент продължително и настойчиво се оплаква от нещо. После обаче втори човек зададе въпрос, а след миг се включи трети със същата кавгаджийска интонация и бърза възмутена реч и Гърни осъзна, че слуша новинарския канал, заради който чакането в приемната на Хъфбаргър винаги му се струваше непоносимо.

– Ало? – обади се той с подчертано раздразнение. – Има ли някой? Ало?!

– Само минута, моля.

Продължаваше да чува като фон дразнещо празноглавите гласове от телевизора. Тъкмо се канеше да затвори, когато отново се включи рецепционистката.

– Кабинетът на доктор Хъфбаргър. С какво мога да ви помогна?

– Обажда се Дейвид Гърни. Имам час, който бих искал да отменя.

– Датата?

– Точно след седмица, в 11,40 сутринта.

– Кажете си името буква по буква, ако обичате.

Прииска му се да я попита точно колко души имат уговорка за въпросния ден и час, но вместо това си продиктува името.

– И за кога искате да преместите часа?

– Не искам. Просто го отменям.

– Трябва да определите нов час за посещение.

– Какво?

– Мога единствено да пренасроча часовете на доктор Хъфбаргър, но не и да ги отменя.

– Да, но всъщност...

Тя го прекъсна, вече сериозно ядосана:

– Вече насрочен преглед не може да бъде премахнат от системата, без да се пренасрочи за друг час. Такава е политиката на доктора.

Гърни усети, че устните му се изпъват от гняв, прекалено много гняв.

– Честно казано, изобщо не ме интересуват нито системата, нито политиката му – произнесе той бавно и сковано. – Считайте, че съм отменил часа си.

– Ще има такса за изпусната уговорка.

– Не, няма да има. И ако Хъфбаргър го сметне за проблем, му кажете да ми се обади!

С тези думи затвори, леко подразнен от детинския начин, по който се бе поддал на раздразнението.

Загледа се през прозореца на всекидневната към горната ливада, без да я вижда в действителност.

Какъв, по дяволите, ми е проблемът?

Болката, която го прониза отстрани, донякъде отговори на въпроса му. Освен това му припомни, че беше тръгнал към аптечката в банята, когато спря, за да отмени часа си.

Върна се и влезе в банята. Не му хареса как изглежда мъжът, който го гледаше от огледалната вратичка на шкафчето. Челото му бе набраздено от тревожни бръчки, кожата му беше бледа и обезцветена, очите – мътни и уморени.

Мили боже!

Знаеше, че трябва да се върне към ежедневния си режим от упражнения – комплекса от лицеви опори, набирания и коремни преси, който някога го поддържаше в по-добра форма от повечето мъже на половина от годините му. Сега обаче всичките му четиридесет и осем години ясно си личаха, а това не го правеше особено щастлив. Не беше щастлив от ежедневните знаци, с които собственото му тяло му напомняше, че е смъртен. Не беше щастлив от това, че типичната му интровертност се бе превърнала в пълна изолация. Не беше щастлив от... нищо.

Взе флакона с ибупрофен от лавицата, изтръска три малки кафяви хапченца на дланта си, намръщи им се и ги метна в устата си. Докато източваше водата, изчаквайки да се охлади, чу звъненето на телефона във всекидневната. Хъфбаргър, помисли си. Или рецепционистката от кабинета му. Не направи опит да вдигне. Да вървят по дяволите!

После чу стъпките на Мадлин, която слизаше от горния етаж. След няколко секунди тя вдигна телефона, точно когато обаждането се пренасочваше към древния им телефонен секретар. Гърни долавяше гласа ѝ, но не различаваше думите. Наля до половината една малка пластмасова чашка с вода и преглътна трите хапчета, които вече бяха започнали да се разтварят на езика му.

Предположи, че Мадлин ще се погрижи за проблема с Хъфбаргър. Нямаше нищо против. След малко обаче чу стъпките ѝ отново – прекоси коридора и влезе в спалнята. Прекрачи прага на отворената баня и му подаде телефонната слушалка.

– За теб е – заяви тя, връчи му телефона и излезе.

Очаквайки неприятен сблъсък с Хъфбаргър или с някоя от вечно недоволните му служителки, Гърни вдигна слушалката с отбранителен и остър тон:

– Да?

За кратко от другата страна на линията цареше мълчание.

– Дейвид? – Звънкият женски глас със сигурност му бе познат, но не успяваше да изрови от паметта си името и лицето, свързани с него.

– Да – каза отново, вече по-любезно. – Съжалявам, но не мога да се сетя...

– О, как можа да забравиш? О, наистина ме засегнахте, детектив Гърни! – възкликна жената с шеговито преувеличена обида и изведнъж звънливият, изпълнен със смях тембър и интонацията извикаха в ума му образа: стегната, умна, кипяща от енергия блондинка с акцент от Куинс и скули на фотомодел.

– Кони. Божичко! Кони Кларк. Отдавна не сме се чували.

– Шест години, ако трябва да сме точни.

– Шест години. Боже!

Цифрата не му говореше кой знае какво, нито пък го изненада, но не знаеше какво друго да каже.

Припомни си със смесени чувства онова, което ги свързваше. Кони Кларк беше журналистка на свободна практика, която написа хвалебствена статия в списание „Ню Йорк“, след като той разреши случая с прословутия сериен убиец Джейсън Стрънк, и то само три години, след като го бяха повишили в детектив първи клас за разрешаването на друг случай със сериен убиец, Джордж Кунзман. Всъщност въпросната статия беше твърде възторжена и се спираше твърде обстойно на рекордния му брой арести на убийци. Караше го да се чувства неловко. На всичкото отгоре в нея авторката го наричаше „Суперченгето“ – прозвище, на което по-остроумните му колеги измисляха най-разнообразни вариации.

– Е, как са нещата в Спокойните пенсионерски полета?

Усети усмивката в тона ѝ и предположи, че знае за неофициалното му участие в случаите „Мелъри“ и „Пери“.

– Понякога спокойни, друг път – не толкова.

– Дааа! Сигурно може и така да се каже. След двайсет и пет годишна служба се оттегляш от нюйоркската полиция, покриваш се в заспалите планини Кетскил и десет минути по-късно над главата ти започват да се ръсят случаи със серийни убийци. Все едно си магнит за тежки престъпления. Леле! Какво мисли Мадлин по въпроса?

– Току-що говори с нея. Трябваше да я питаш.

Кони се разсмя сякаш беше казал нещо особено духовито.

– А как прекарваш дните между два случая?

– Няма кой знае какво за разказване. Не правя нищо особено. Мадлин е по-заета от мен.

– Доста ми е трудно да си те представя като част от някаква излязла изпод четката на Норман Рокуел^1 Америка. Дейв прави кленов сироп! Дейв вари сайдер. Дейв събира яйцата от полога.

– Страхувам се, че не правя нищо подобно. Няма сироп, нито сайдер, нито яйца.

Всъщност той би описал събитията от последните шест месеца по съвсем друг начин: Дейв се прави на герой. Дейв получава куршум. Дейв се възстановява адски бавно. Дейв седи и се вслушва в звънтенето в ушите си. Дейв се депресира, озлобява, отчуждава. Дейв смята всяко предложено му занимание за грубо погазване на правото му да остане вцепенен от страх. Дейв не иска да има нищо общо с каквото и да било.

– Добре, а какво все пак ще правиш днес?

– Ако трябва да съм напълно честен, Кони, почти нищо. Най-много да обиколя ливадите, да събера клонките, които вятърът е навял през зимата... Да наторя малко лехите в градината. Такива неща.

– Не ми звучи никак зле. Познавам хора, които биха дали мило и драго да са на твое място.

Той не отговори и остави мълчанието да се проточи, надявайки се по този начин да я накара най-сетне да стигне до същинската цел на обаждането си. Трябваше да има някаква цел. Спомняше си Кони като сърдечна и разговорлива жена, която обаче винаги имаше нещо наум. Под развяваната от вятъра руса грива мозъкът ѝ винаги работеше.

– Чудиш се защо ти се обаждам – каза тя в същия миг. – Нали?

– Да, запитах се нещо такова.

– Звъня ти, защото искам да те помоля за услуга. Голяма услуга.

Гърни се замисли за миг, след което се разсмя.

– Нещо смешно ли казах? – попита тя, за миг изгубила нишката.

– Веднъж ми обясни, че е по-добре да искаш направо голяма услуга, защото на малките по-лесно се отказва.

– Не! Не мога да повярвам, че съм казала подобно нещо. Такова манипулиране! Направо ужасно! Измисляш си го, нали?

Думите ѝ бяха изпълнени с весело възмущение. Кони никога не се оставяше да я извадят от равновесие за дълго.

– Какво мога да направя за теб?

– Измислил си го! Знаех си!

– Както вече попитах, какво мога да направя за теб?

– Ами... Сега чак ми стана неудобно, но наистина става дума за голяма, направо огромна услуга. – Тя млъкна за миг. – Помниш ли Ким?

– Дъщеря ти ли?

– Дъщеря ми, която те обожава.

– Моля?

– Само не казвай, че нямаш представа!

– За какво говориш?

– О, Дейвид, Дейвид, Дейвид! Всички жени те обичат, а ти дори не забелязваш.

– Струва ми се, че съм виждал дъщеря ти един-единствен път. Тогава тя беше на... колко, може би на петнайсет?

В главата му се въртеше смътен спомен за красиво, но прекалено сериозно момиче, което бе присъствало на един обяд в дома на Кони. Докато той обядваше с майка ѝ, девойката бе следила разговора, почти без да взема участие.

– Всъщност беше на седемнайсет. И, добре, може би „обожава“ е прекалено силна дума, но тя смята, че си много, много умен, а според Ким това има огромно значение. Сега е на двайсет и три и все още има много високо мнение за Дейв Гърни, суперченгето.

– Това е много мило, но... нещо не откривам връзката.

– Естествено, че не я откриваш, защото те моля за тази огромна услуга по възможно най-объркания начин. Може би трябва да поседнеш, ще ми отнеме няколко минути да ти обясня.

Гърни все още стоеше до мивката в банята. Сега излезе, мина през спалнята и отиде във всекидневната. Нямаше особено желание да сяда. Вместо това застана до прозореца отзад.

– Добре, Кони, седнал съм – каза. – Какво става?

– Нищо лошо. Всъщност е дори много хубаво. На Ким ѝ се отвори невероятна възможност. Споменавала ли съм ти, че се интересува от журналистика?

– Следва стъпките на майка си?

– Божичко, никога не го казвай пред нея, веднага ще си смени професията! Струва ми се, че най-голямата ѝ цел е да е напълно независима от мен! А и тук въобще не говорим за стъпки. По-скоро се кани да направи грамаден скок. И така, минавам на въпроса, преди напълно да си изгубил интерес. В момента тя завършва магистратура по журналистика в университета в Сиракуза. Не е далече от вас, нали?

– Е, не е като да е в квартала. Приблизително час и четиридесет и пет минути път.

– Добре, не е много далече. Аз пътувам почти толкова до града всеки ден. Както и да е. За дипломната си работа избра да направи минисериал за жертвите на убийства – всъщност не точно за самите жертви, а за семействата и децата им. Иска да разгледа дългосрочните последствия за онези, чиито родители са били убити, а не е имало разрешение.

– Не е имало...

– Точно така, поредицата ще бъде за неразрешени случаи, при които убийците не са заловени. Така раните никога не зарастват. Независимо колко време е минало, това си остава най-разтърсващата емоция в живота на тези хора... могъща сила, която променя всичко завинаги. Ким е нарекла поредицата „Сираци на убийствата“. Не е ли страхотно?

– Идеята звучи интересно.

– Много интересно! Но още не съм стигнала до наистина сензационната част. Не става дума просто за идея, а за нещо, което действително ще се осъществи! Започна като университетска работа, но научният ѝ ръководител толкова се впечатли, че ѝ помогна да го развие в истински проект. Дори ѝ помогна да уговори някои от участниците да подпишат договори за ексклузивни права, така че интересите ѝ да са защитени. После изпратил предложението на един от продуцентите в РАМ ТВ. И знаеш ли какво? Онзи от РАМ го иска! За секунди от някаква си дипломна работа проектът ѝ се превърна в шанс, за който професионалисти с двайсетгодишен опит биха убили човек. РАМ в момента е най-популярната телевизия.

Според Гърни РАМ беше основният виновник за това традиционните новини да се превърнат в шумен, безвкусен, плиткоумен карнавал, пълен с жлъчни, едностранчиви мнения, създаващи излишна паника. Той обаче потисна желанието да изкаже мнението си по въпроса.

– Сега със сигурност се чудиш – продължи Кони въодушевено – какво общо има това с любимия ми детектив, нали?

– Чакам.

– Две неща. Първо, бих искала да я наглеждаш.

– В смисъл?

– Просто се срещни с нея! Запознай се отблизо с това, което прави! Прецени дали е близо до твоята гледна точка за жертвите на убийства. Сега е големият ѝ шанс. Ако не направи много грешки... възможностите пред нея са безкрайни.

– Хм!

– Това малко изръмжаване значи ли, че ще го направиш? Моля те, Дейвид!

– Кони, аз не знам нищо за журналистиката!

Онова, което знаеше, в по-голямата си час го отвращаваше, но отново предпочете да го премълчи.

– Тя си е изпипала журналистическата работа. Освен това е много умна. Но е просто дете.

– И с какво допринасям аз в такъв случай? С възраст?

– С връзка с реалността. Познания. Опит. Гледна точка. С невероятната мъдрост, придобита след... колко случая на разкрити убийства?

Въпросът прозвуча риторично, затова той не се и опита да отговори.

Кони продължи още по-настойчиво:

– Ким е изключително способна, но уменията не са равносилни на житейски опит. В момента тя интервюира хора, които са загубили свой родител или друг любим човек при убийство. За целта ѝ е необходима реалистична нагласа. Трябва ѝ някой с по-широк поглед върху нещата, разбираш ли ме? Май искам да кажа, че когато толкова много е заложено на карта, ѝ е нужно да знае възможно най-много.

Гърни въздъхна:

– Бог е свидетел, безброй неща са изписани за тъгата, смъртта, загубата на любим...

Тя рязко го прекъсна:

– Да, да, наясно съм, известните в популярната психология пет етапа на скръбта, дрън-дрън. Не от това има нужда тя. На Ким ѝ е необходимо да разговаря с някого, който знае какво представляват убийствата, който е виждал жертвите, разговарял е със семействата, вглеждал се е в очите им, познава ужаса... Човек, който знае, а не просто е написал някаква си тъпа книга! – Настъпи продължително мълчание. – Е, ще го направиш ли? Просто се виж с нея веднъж, хвърли един поглед на материалите и чуй какво иска да постигне. Прецени дали според теб има смисъл.

Гърни се загледа през прозореца към задната ливада. Идеята да се срещне с дъщерята на Кони и да прегледа входния ѝ билет за света на боклучавата жълта телевизия, му изглеждаше като най-неприятната перспектива на земята.

– Спомена, че има две неща, Кони. Какво е второто?

– Ами... – гласът ѝ заглъхна. – Възможно е да има проблем с бившия ѝ приятел.

– Какъв проблем?

– Именно това е въпросът. Ким обича да се прави на неуязвима, разбираш ли? Сякаш не се страхува от нищо и от никого.

– Но...?

– Но онзи задник ѝ върти гадни номерца... най-малкото.

– Като например?

– Като например да влезе в апартамента ѝ и да размества разни неща. Веднъж започна да ми обяснява как някакъв нож изчезнал и после се появил отново. Когато обаче се опитах да я разпитам за подробности, не пожела да каже нищо повече.

– В такъв случай защо изобщо е повдигнала въпроса?

– Може би иска помощ и едновременно с това не иска. И не успява да реши какво да прави.

– Въпросният задник има ли си име?

– Робърт Мийс е истинското. Той обаче се представя като Робърт Монтагю.

– Свързано ли е по някакъв начин с проекта ѝ за телевизията?

– Нямам представа. Просто имам такова усещане, че ситуацията е по-лоша, отколкото тя е склонна да признае. Или поне да признае пред мен. Затова... Дейвид, моля те! Моля те! Не знам към кого другиго да се обърна.

Когато той не реагира, Кони продължи:

– Може би преувеличавам нещата. Може би си въобразявам. Възможно е да няма никакъв проблем. Дори и да няма проблем, пак би било хубаво, ако я изслушаш. Нека ти разкаже за проекта си, за онези жертви на убийства и за семействата им. Наистина означава много за нея. Това е шансът в живота ѝ. Толкова е решителна, така уверена.

– Ти самата обаче звучиш леко разстроена.

– Не знам. Просто... просто съм загрижена.

– Заради проекта или заради бившия ѝ приятел?

– Може би и двете. От една страна, наистина е фантастично, нали? Същевременно сърцето ми се свива от това, че е толкова уверена и решителна, толкова независима, че може да се препъне и да загуби контрол над ситуацията, без да ми каже, и аз няма да успея да ѝ помогна. Божичко, Дейвид, нали имаш син? Знаеш как се чувствам?

Десет минути след края на разговора, Гърни все още стоеше пред големия прозорец с изглед на север във всекидневната. Опитваше се да проумее какво бе предизвикало нехарактерната разпиляност в изказа на Кони, чудеше се защо в крайна сметка се бе съгласил да поговори с Ким и защо цялата ситуация го кара да се чувства толкова неудобно.

Подозираше, че има някаква връзка с последната ѝ забележка, тази за сина му. Темата винаги е била деликатна, но точно сега не му се искаше да изследва причините.

Телефонът звънна. Гърни се изненада, че е забравил да остави слушалката – в разсеяността си продължаваше да я държи. Този път наистина ще е Хъфбаргър, помисли си, обажда се да защитава идиотската си политика за отмяна на часове. Изкуши се да остави Хъфбаргър да си звъни, да бъде прехвърлен на телефонния секретар, да чака. Същевременно обаче му се искаше да приключи с цялата тази работа, вместо да мисли само за нея. Натисна копчето:

– Дейв Гърни.

Гласът на жената от другата страна на линията беше младежки, ясен и чист:

– Дейв, толкова съм ти благодарна! Кони току-що ми се обади и спомена, че нямаш нищо против да разговаряш с мен.

За секунда той изпита объркване. Винаги му се струваше странно, когато някое дете нарича родителя си с малко име.

– Ким?

– Разбира се! Кой си мислеше, че е?

Тъй като той не отговори, тя забързано продължи:

– Слушай да ти кажа защо всичко се подрежда така добре. В момента пътувам към Сиракуза от града и съм на мястото, където шосе 17 пресича междущатската магистрала 81. Което значи, че мога да се прехвърля на 88 и да стигна до Уолнът Кросинг за трийсет и пет минути. Удобно ли ти е? Знам, че предизвестието е твърде кратко, но това е такова щастливо съвпадение! А и наистина изгарям от желание да те видя отново!

1 Норман Рокуел (1894 – 1978) – американски художник и илюстратор, известен най-вече с работата си за сп. „Сатърдей ивнинг поуст“, чиито корици илюстрира в продължение на четири десетилетия. – б. пр.

Глава 3

Ехото на едно убийство

Магистралите 17, 81 и 88 се пресичат в района на Бингамтън, на поне час път до Уолнът Кросинг. Гърни се зачуди дали оптимистичната преценка на Ким се дължи на недостатъчна информация или на прекаления ѝ ентусиазъм. Това обаче бе най-маловажният сред въпросите, които занимаваха ума му, докато наблюдаваше малката червена мазда „Миата“ жизнерадостно да пърпори по изровения коловоз през ливадата към къщата.

Той отвори страничната врата и излезе на покритото с утъпкана трева и чакъл място, където бе паркирано неговото субару „Аутбек“. Маздата спря до колата му и от нея слезе млада жена, която държеше малко куфарче за документи. Беше облечена с дънки, тениска и стилно спортно сако с навити нагоре ръкави.

– Щеше ли да ме познаеш – запита го с широка усмивка, – ако не бях предупредила, че идвам?

– Може би щях, ако разполагах с достатъчно време да разгледам чертите ти – отвърна Гърни, който правеше именно това: изучаваше лицето ѝ, оградено от мека, лъскава кестенява коса, разделена небрежно на път през средата. – Лицето е същото, но изглежда далеч по-свежо и по-щастливо, отколкото в деня, когато обядвах с теб и майка ти.

Тя се намръщи замислено за миг, после се разсмя:

– Не беше само в онзи ден, години наред беше така. Тогава наистина не бях щастлива. Отне ми дълго време да открия какво искам да правя с живота си.

– Изглежда, си го разбрала по-рано от повечето хора.

Ким сви рамене и огледа поляните и гората наоколо:

– Красиво е! Сигурно много ти харесва тук. Въздухът е толкова прохладен и чист.

– Може би твърде хладен за първата седмица на пролетта.

– Мили боже, прав си! Толкова много неща се случват, че започвам да забравям. Наистина, вече е пролет. Как не се сетих!

– Лесно се забравя – отвърна Гърни. – Хайде, да влезем вътре. В къщата е по-топло.

Половин час по-късно Ким и Дейв седяха един срещу друг на малката маса от борова дървесина в обособеното за закуска кътче край френските прозорци. Тъкмо довършваха омлетите, препечените филийки и кафето, които Мадлин бе настояла да приготви, след като разбра, че Ким е карала в продължение на три часа, без да хапне нищо. Мадлин беше приключила първа и сега разчистваше печката. Ким беше започнала да разказва своята история – историята, повод за посещението ѝ.

– Идеята ми се върти в главата от години – да изследвам ужаса от убийствата, като проуча въздействията им върху семейството на жертвата. Просто не знаех какво да правя с нея. Понякога я забравях за известно време, но тя винаги се връщаше, още по-упорита отпреди. Бях като обсебена и просто трябваше да направя нещо. Първоначално смятах, че ще се получи нещо научно, може би монография по социология или психология. Затова изпратих запитвания до много университетски издателства, но още не бях получила дори бакалавърска степен, така че не проявиха интерес към мен. Помислих си, че мога да я превърна в обикновена документална книга. За да издадеш такава обаче, ти трябва агент; последваха още писма със запитвания. И познай! Никакъв интерес. Все едно ми казваха, че след като съм на двайсет и една-две години, съм никоя. Какво друго съм написала досега? Къде са ми препоръките? С две думи, хлапе някакво. Всичко, което имам, е една идея. И в един момент ме озари. Бам! Това не е книга, това е телевизионно предаване! От този миг нататък нещата започнаха да се подреждат. Представях си го като поредица от задълбочени лични интервюта – риалити програма в най-добрия смисъл на думата, макар да осъзнавам, че напоследък терминът се възприема като нещо доста мръсно. Не е нужно да е така, не и ако се направи емоционално истинно!

Ким млъкна сякаш изведнъж бе усетила въздействието на собствените си думи. По лицето ѝ пробяга срамежлива усмивка, тя прочисти гърло и продължи:

– И така, събрах всичко на едно място, подготвих материалите под формата на подробен план за магистърската си теза и го предадох на доктор Уилсън, ръководителя ми. Той ми каза, че идеята е страхотна, че има истински потенциал. Помогна ми да я оформя по подходящ за телевизията начин, погрижи се поне в общи линии да съм защитена от правна гледна точка. А после направи нещо, което каза, че по принцип никога не прави – даде работата ми на един свой личен познат, изпълнителен продуцент в РАМ ТВ на име Руди Гец. А пък Гец се свърза с нас след седмица и каза „Добре, хайде да го направим“.

– Просто така? – зачуди се Гърни.

– И аз се изненадах. Гец обаче каза, че РАМ действат така. Няма да поставям методите им под въпрос. Самият факт, че мога да превърна тази идея в реалност, да изследвам темата... – Ким поклати глава, като че се опитваше да отхвърли някаква измамно непостоянна емоция.

Мадлин се върна при тях, седна на масата и зададе въпроса, който занимаваше и Гърни:

– Това е важно за теб, нали? Имам предвид наистина важно, не просто възможност за скок в кариерата.

– О, боже, да!

Мадлин меко се усмихна:

– А сърцевината на идеята... онази част, която е от такова значение за теб, е...

– Семействата, децата...

Ким отново замълча за секунда-две, сякаш разтърсена от образа, който собствената ѝ реч беше извикала в ума ѝ. След това плъзна стола назад, стана от масата и я заобиколи. Застана до френските прозорци, през които се виждаха вътрешният двор, ливадата и гората зад нея.

– Малко е глупаво, не мога да го обясня – произнесе тя с гръб към тях, – но ми е по-лесно да говоря за това права.

След това се прокашля два пъти и едва тогава продължи. Гласът ѝ едва се чуваше:

– Вярвам, че убийството променя всичко, завинаги. Ограбва нещо, което никога не може да бъде заместено. Последствията далеч надхвърлят случилото се с жертвата. Жертвата губи живота си и това е нещо ужасно, нечестно, но за този човек е край, финална точка. Отнето му е всичко, което би могло да му се случи, но той не го знае. Не изпитва чувство на загуба, нито си представя какво би могло да бъде.

Тя повдигна ръце и постави длани върху стъклото пред себе си – жест, който издаваше едновременно разтърсваща емоция и огромен опит за самоконтрол.

После продължи, вече малко по-високо:

– Жертвата не се буди в легло с една празна половина или пък в опустяла къща. Убитият не сънува, че е още жив; не той се буди с болка, осъзнал, че не е вярно. Той не изпитва гняв, от който да му прилошава, не усеща болезнената скръб от смъртта. Не гледа непрекъснато към празния стол на масата, не чува звуци, които да му напомнят за гласа му. Не гледа към гардероба, пълен с някогашните му дрехи... – Гласът ѝ ставаше все по-дрезгав и тя отново прочисти гърлото си. – Не преживява агонията... агонията да изтръгнат сърцевината на живота ти.

Подпря се на стъклото за няколко секунди, след което бавно се отблъсна от него. Обърна се към масата. По лицето ѝ се стичаха сълзи.

– Знаете ли какво представлява болката фантом? Феноменът, който се получава след ампутация? Да чувстваш болка на мястото, където преди са били ръката или кракът ти. Ето това е убийството за семейството на жертвата. Все едно ги боли несъществуващ крайник – непоносима болка на място, където няма нищо.

Известно време тя стоя напълно неподвижна, загледана в някакъв свой вътрешен пейзаж. После грубо изтри с длани лицето си. Когато ги свали, в очите и гласа ѝ личеше спокойна решителност.

– За да разбереш какво в действителност представлява убийството, трябва да разговаряш със семействата. Това е моята теория, това е проектът ми, моят план. Именно той развълнува толкова силно Руди Гец – Ким си пое дълбоко въздух и бавно го издиша. – Ако не е проблем, може ли да получа още една чаша кафе?

– Мисля, че можем да го уредим – Мадлин се усмихна любезно, отиде до плота с мивката и наля вода в кафе-машината.

Гърни се беше облегнал на стола със замислено събрани длани под брадичката. В продължение на минута-две никой не каза нищо. От машината се разнесе съскане.

Ким огледа голямата кухня.

– Много е хубаво тук – отбеляза. – Много уютно и приятно. Наистина е съвършено. Олицетворение на мечтата за провинциален дом.

След като Мадлин донесе кафето на Ким, Гърни се обади първи:

– Ясно е, че влагаш много страст в това, че означава страшно много за теб. Иска ми се да ми беше толкова ясно и как мога да ти помогна.

– Кони какво те помоли да направиш?

– Да те „наглеждам“, мисля, че това беше един от изразите, които използва.

– Не е споменавала за... за други проблеми?

На Гърни му се стори, че тя се опитва да накара въпроса да прозвучи небрежно по най-детския и прозрачен начин.

– Бившият ти приятел отговаря ли на определението „проблем“?

– Казала ти е за Роби?

– Спомена името Робърт Мийс... или Монтагю?

– Мийс. Онова за „Монтагю“ е... – гласът ѝ заглъхна и тя поклати глава. – Кони смята, че ми е нужна защита. Не е вярно. Роби е жалък и ужасно дразнещ, но мога да се справя с него.

– Свързан ли е по някакъв начин с проекта ти за телевизията?

– Вече не. Защо питаш?

– Просто любопитство.

Само че какво точно му е любопитното? В какво, по дяволите, се замесвам? Защо си правя труда да слушам някаква си превъзбудена, току-що завършила студентка, която има проблеми с откаченото си бивше гадже и е седнала да ми обяснява сантименталните си представи за убийството и какъв страхотен шанс за слава ѝ се предоставя в най-долнопробната телевизия в Америка? Време е да се отдръпна от плаващите пясъци.

Ким го гледаше така, сякаш притежава дарбата на Мадлин да чете мислите му:

– Не е чак толкова сложно. И след като така щедро си предложил да ми помогнеш, би трябвало да съм по-открита.

– Вече няколко пъти се споменава моята помощ, но не виждам как...

Мадлин, която изстискваше гъбата над мивката, след като беше измила чиниите от омлетите, меко се намеси:

– Защо просто не изслушаме онова, което Ким иска да каже?

Гърни кимна:

– Добра идея.

– За първи път срещнах Роби в театралния кръжок, преди малко по-малко от година. Спокойно може да се каже, че беше най-хубавият студент в университета. Копие на младия Джони Деп. Преди около шест месеца заживяхме заедно. За известно време се чувствах като най-щастливия човек на земята. Когато потънах в проекта си за убийствата, той ми оказа подкрепа. Всъщност, когато избирах семействата, които исках да интервюирам, той идваше с мен, участваше в разговорите и въобще във всичко. И тогава... точно тогава... се появи чудовището.

Тя замълча за миг и отпи от кафето.

– Когато Роби навлезе по-навътре в нещата, започна да поема контрола. Вече не ми помагаше за моя проект, стана нашият проект и после започна да се държи така, все едно е неговият проект. След среща с някое от семействата им подаваше своята визитна картичка и казваше, че могат да го открият на личния му телефон по всяко време. Всъщност точно така започна онази идиотска история с името Монтагю, когато си напечата картичките: „Робърт Монтагю. Документални продукции и творчески консултации“.

Гърни я изгледа скептично:

– Опитвал се е да те измести и да ти открадне проекта, така ли?

– По-зле. Роби Мийс изглежда като бог, но идва от ужасно семейство, в което са ставали отвратителни неща. Прекарал е по-голямата част от детството си в още по-ужасни приемни домове. Дълбоко в себе си е най-жалкият и несигурен човек, когото можеш да срещнеш. Някои от семействата, с които разговаряхме и се опитвахме да убедим за официални интервюта... Роби просто отчаяно искаше да ги впечатли. Струва ми се, че би направил всичко за одобрението им, за да го приемат. Да го харесат. Беше някак... отвратително.

– Ти какво направи?

– Първоначално нямах представа какво да сторя. После ножът опря до кокала, защото разбрах, че Роби неведнъж е разговарял – сам – с един от ключовите хора, мъж, когото наистина исках да убедя да участва. Когато поставих въпроса директно пред Роби, цялата история се раздуха и прерасна в скандал с крясъци. Именно тогава го изхвърлих от апартамента... от моя апартамент. И накарах адвоката на Кони да напише едно хубаво заплашително писмо, за да не припарва повече до проекта – моя проект.

– Той как го прие?

– Първоначално се държа много мило, чак мазно. Казах му да върви по дяволите. После започна да ми разправя, че ровенето в стари случаи на убийства може да се окаже рисковано, че трябва да внимавам... че може би не съм наясно с какво се захващам. Обаждаше се късно през нощта, оставяше съобщения на гласовата ми поща. Твърдеше, че може да ме защити и че много от хората, с които си имам работа, включително дипломният ми ръководител, не са такива, каквито изглеждат.

Гърни се поизправи на стола:

– После какво стана?

– После ли? Казах му, че ако не ме остави на мира, ще си извадя ограничителна заповед и ще накарам да го арестуват, защото ме преследва.

– И имаше ли ефект?

– Зависи какво разбираш под „ефект“. Обажданията спряха. После започнаха да стават странни неща.

Мадлин преустанови заниманието си край мивката и дойде до масата:

– Това започва да звучи сериозно. Нещо против да се присъединя към вас?

– Никакъв проблем – отвърна Ким.

Мадлин седна, а Ким продължи:

– Започнаха да изчезват кухненски ножове. Един ден се върнах от лекции и открих, че котката ми я няма. След известно време чух едно съвсем тихо „мяу“. Намерих животинката в един от шкафовете, вратата му беше затворена, а и беше шкаф, който никога не използвам. Имаше и един случай, в който се успах, защото будилникът беше нагласен да звъни в различен час.

– Дразнещо, но сравнително безобидно – отбеляза Гърни.

Изражението на Мадлин му подсказа, че тя категорично не е на същото мнение, затова побърза да добави:

– Не искам да омаловажавам въздействието, което могат да имат гадните шеги. Просто се замислих за степента на тормоз, която би наложила да се вземат мерки от гледна точка на закона.

Младата жена кимна:

– Ясно. Е, „шегите“ станаха по-гадни. Една вечер се прибрах вкъщи късно и видях на пода в банята капка кръв... с големината на монета от десет цента. А един от липсващите ми кухненски ножове лежеше до нея.

– Божичко! – възкликна Мадлин.

– След няколко дни започнах да чувам зловещи звуци нощем. Будех се от нещо, без да мога да определя точно от какво. После чувах скърцането на дъска, след това настъпваше тишина, после долавях нещо като дишане – и пак тишина.

На лицето на Мадлин се изписа ужас.

– За апартамент ли става дума? – попита Гърни.

– Малка къща, разделена на два апартамента – на първия и втория етаж. Има и мазе. В близост до университета има много подобни долнопробни и евтини квартири в малки сгради, които се дават под наем на студентите. В момента съм единственият наемател в моята.

– Живееш там сама? – Мадлин широко разтвори очи. – Значи си много по-смела от мен. Бих се изнесла толкова бързо, че...

В погледа на Ким проблесна гняв:

– Няма да бягам от този дребен нещастник!

– Нали си съобщила за тези случки на полицията?

Последва кратък горчив смях:

– Естествено. Кръвта, ножа, шумовете през нощта. Ченгетата идваха в къщата, оглеждаха, проверяваха прозорците. Личеше им, че са отегчени до смърт. Всеки път, когато им се обадя и им кажа името и адреса си, буквално виждам каква физиономия правят. Пределно ясно е, че ме смятат за параноична досадница. Маниачка, търсеща внимание. Онази откачена пикла, дето само преувеличава проблемите с приятеля си.

– Предполагам, че си сменила ключалките? – меко попита Гърни.

– Два пъти. Нищо не се промени.

– И смяташ, че Роби Мийс е виновен за цялото това... сплашване?

– Не смятам. Сигурна съм.

– И откъде си толкова сигурна?

– Само да го бяхте чули... Тонът му, обажданията, след като го изхвърлих... И как ме гледаше, когато се разминавахме в университета... Щяхте да ме разберете. Същото странно усещане. Не знам как да го обясня, но онези случки... И те бяха така зловещи и противни като самия Роби.

В настъпилата тишина Ким обви длани около чашата с кафе. На Гърни му се стори, че позата ѝ много напомня онази преди малко, когато бе застанала пред френските прозорци и бе опряла ръце на стъклото. Емоция и контрол.

Помисли си за темата на предаването ѝ, за акцента върху болката, която убийството предизвиква. В казаното от нея имаше истина. В някои случаи раната, нанесена от убиеца, беше като дупка, зейнала в семейството. Оставяше съпруга или съпругата, децата и родителите самотни и неутешими, изпълваше живота им с тъга и гняв.

В други случаи имаше твърде малко тъга или каквато и да било емоция. Гърни беше виждал много подобни случаи. Мъже, които живееха грозно и умираха грозно. Дилъри на наркотици, сводници, закоравели рецидивисти, подрастващи гангстери от улични банди, които си играеха на видеоигри с истински пистолети. Човешкото падение беше поразително. Понякога сънуваше сън, винаги един и същ, със сцена от концентрационните лагери. Булдозер, който избутва в широк изкоп приличащи на скелети тела. Изрива ги, все едно са пластмасови манекени. Все едно са чакъл.

Седеше, загледан в напрегнатата тъмноока млада жена, която се бе наклонила напред и все още стискаше изстиналата чаша, а лъскавата коса, закриваше голяма част от лицето ѝ.

После се извърна към Мадлин с въпросителен поглед.

Тя леко сви рамене, устните ѝ трепнаха в едва забележима усмивка. Сякаш го подканяше да действа.

Погледна отново към Ким:

– Добре. Хайде да се върнем към основния въпрос. С какво мога да ти помогна?

Глава 4

Като ковчег

Оказа се, че това, което иска Ким, е Гърни да я последва до апартамента ѝ в Сиракуза, където са всички материали, свързани с проекта. Идеята бе той да ги види лично: кореспонденцията с потенциалните кандидати, двете предварителни интервюта, които беше провела и предала като част от предложението си, плановете за предстоящите интервюта, договора с Руди Гец от РАМ ТВ, концепцията за общото позициониране и промоционалното копие на поредицата, които беше подготвила. Така той щеше да има възможност да разгледа всичко, да добие представа за проекта, да ѝ каже кое според него звучи истинно и кое – не.

Гърни не изпитваше почти никакво желание да шофира до Сиракуза, което впрочем важеше за повечето от нещата, които вършеше през последните месеци, не че вършеше много. Но си даде сметка, че това е най-бързият начин да се отърве от задължението си към Кони Кларк. Щеше да отиде, да хвърли едно око, да си каже мнението. Така дългът ще е изпълнен. „Голямата услуга“ към Кони ще е факт. А той ще може да пропълзи обратно в бърлогата си.

Гърни беше разпечатал от Google указания как да стигне до къщата на Ким, в случай че изгуби от поглед колата ѝ. Според тях разстоянието може да се вземе за час и четиридесет и девет минути, но по двете магистрали почти нямаше движение, а малката мазда пред него рядко намаляваше до допустимото ограничение.

Ако беше в по-добро настроение, Гърни сигурно щеше да се наслади на пътуването. Минаваха през хълмиста местност с множество ливади и горички, буйни потоци, наскоро разорани за пролетната сеитба полета, традиционни силози и боядисани в червено плевни. При състоянието му в момента тези пасторални гледки се сливаха във влажен и кален пейзаж – запустяла земеделска земя на фона на противното време. Първите впечатления от околностите на Сиракуза само подсилиха мрачните му мисли. Припомни си информация, която бе чел някъде – че градът е разположен в близост до езерото Онондага, известно като едно от най-замърсените в Америка. В ума му изскочи спомен от детството в Бронкс – спомен за Ийстчестър Бей, по чийто мрачен плавателен канал непрекъснато кръстосваха шлепове и влекачи. Заливът беше замърсено с мазут и нефтени петна продължение на Лонг Айлънд Саунд, където сякаш не можеше да вирее нищо освен гнусни водорасли и отвратителни кафяви раци – праисторически, черупчести, неядливи и щъкащи навсякъде същества, само при мисълта за които косъмчетата по ръцете му и до днес настръхваха.

Ким слезе от магистралата и Гърни я последва. Навлязоха в квартал със стари занемарени постройки, в който не се виждаха ясни маркировки за отделните зони и ограничения. Минаха покрай разнородна смесица от малки еднофамилни къщи; по-стари и просторни сгради, сега разделени на множество апартаменти; мрачни магазинчета и пустеещи открити пространства, оградени с мрежи.

На един ъгъл, където продаваха пица за вкъщи, маздата свърна в малка странична уличка и спря пред къща в стил „Арчи Бънкър“1, отделена от съседните две къщи от същия тип с неголеми алеи. Късчето земя пред нея, голямо колкото двоен гробищен парцел, спешно се нуждаеше от засаждане на цветя или трева. Гърни паркира зад Ким и проследи с поглед как тя излиза от малката си кола, заключва и проверява по два пъти и двете врати, преди да огледа къщата и алеята – предпазливо, както му се стори. Когато отиде при нея, му се усмихна нервно.

– Нещо не е наред ли? – попита я.

– Не, всичко... изглежда както трябва.

После изкачи трите стъпала до предната врата, която не беше заключена. От нея се влизаше само в малко предверие с други две врати. На тази вдясно се виждаха две здрави ключалки, които Ким отключи с отделни ключове. Преди да завърти дръжката на бравата, тя я дръпна здраво няколко пъти.

Отвори я и го преведе по коридора до първата стая вдясно – малка всекидневна, обзаведена само с най-необходимите мебели от ИКЕА: диван, масичка за кафе, две ниски дървени кресла с възглавници върху тях, два минималистични лампиона на стойки, поставени на пода, библиотека, метален шкаф с две чекмеджета, една по-голяма маса, която служеше за бюро, и обикновен стол с права облегалка. Подът беше покрит с поизбелял килим в земни тонове.

Гърни се усмихна любопитно:

– Какво беше това с дръжката на вратата?

– Ами... на няколко пъти ми остава в ръката, като дръпна.

– Имаш предвид, че нарочно е била отвита?

– О, да, определено! Два пъти. Първия път полицаите само хвърлиха по един поглед и решиха, че някой ми е изиграл шегичка, която не заслужава внимание. Втория път дори не си направиха труда да дойдат. На ченгето, което вдигна телефона, май му беше смешно.

– На мен не ми звучи никак смешно.

– Благодаря.

– Знам, че вече те питах, но...

– Отговорът е: „Да, сигурна съм, че е Роби“. И не, нямам доказателства. Но кой друг би могъл да бъде?

В този миг се разнесе сложна музикална мелодия – входният звънец.

– О, боже! Идеята е на майка ми. Даде ми го, когато се преместих тук. Преди имаше обикновен звънец, но тя го ненавиждаше. Само секунда.

И младата жена излезе от стаята, за да отвори вратата.

Минута по-късно се върна с голяма кутия пица и две диетични коли.

– Много са точни. Направих поръчката по мобилния телефон, докато пътувахме насам. Реших, че ще ни трябва нещо за хапване. Какво ще кажеш за пица?

– Звучи добре.

Тя постави кутията на масичката за кафе, отвори я и придърпа едно от леките кресла към масата. Гърни седна на дивана.

След като и двамата изядоха по едно парче пица и го прокараха с газираните напитки, Ким каза:

– Добре. Откъде искаш да започнем?

– Хрумнала ти е идеята да разговаряш със семействата на жертви на убийства. Така че, предполагам, първо е трябвало да прецениш кои убийства да избереш.

– Точно така – тя го наблюдаваше съсредоточено.

– Подобни случаи не липсват. Дори да си се ограничила само до щата Ню Йорк, дори да си се спряла само на една година, пак е имало стотици.

– Така е.

Той се наклони напред:

– Добре, как ги подбра? По какви критерии?

– Критериите се променяха в хода на работата. Първо исках да включа всякакви жертви, всякакви убийства, разнообразни семейства от различни раси и етнически произход, с различен период от извършване на престъплението до настоящето. Да е възможно най-многообразно. Доктор Уилсън все ми повтаряше: „Опростявай, опростявай“. Посъветва ме да не наблягам толкова на разнообразието, а да потърся „кукичка“ – нещо, което да помогне на зрителите по-лесно да разберат. „Колкото по-стеснен е фокусът, толкова по-ясно е внушението“ – каза ми го сигурно десет пъти, но накрая го разбрах. И всичко започна да се подрежда и да се навързва, докато накрая си казах: „Да! Това е! Знам точно какво ще направя!“.

Докато я слушаше, Гърни осъзна, че е странно трогнат от ентусиазма ѝ.

– И какъв се оказа крайният критерий?

– Общо взето всичко, което доктор Уилсън предложи. Изключи многообразието. Стесни фокуса. Открий „кукичка“. Веднага щом започнах да мисля по този начин, отговорът се появи от само себе си. Сетих се, че мога да съсредоточа целия проект върху жертвите на Добрия пастир.

– Онзи, който застреля няколко шофьора на мерцедеси преди осем-девет години?

– Десет. Точно преди десет години. Извърши всички нападения през пролетта на 2000 година.

Гърни се облегна назад на стола и започна да кима замислено, докато си припомняше шестте случая, заради които половината Североизток се страхуваше да излиза с кола през нощта.

– Интересно. Значи става дума за еднотипни престъпления, изминало е едно и също време от тях до настоящия момент, убиецът е един, с един и същ мотив и едно и също внимание към разследването от страна на полицията.

– Точно така! И един и същ провал в задачата да изправят убиеца пред правосъдието – една и съща липса на „разрешение“, една и съща отворена рана. Именно затова случаят с Добрия пастир е идеалният начин да се изследва как различните семейства реагират на една и съща катастрофа с течение на времето, как преживяват загубата, как се справят с несправедливостта, какво им причинява... най-вече какво причинява на децата. Една трагедия, различни последствия.

Младата жена се изправи и отиде до металния шкаф за документи, който се намираше до служещата ѝ за бюро маса. Извади от него лъскава синя папка и я подаде на Гърни. Отпред на корицата имаше етикет, на който с удебелени букви пишеше: Сираци на убийствата: Предложение за документална поредица от Ким Корасон.

Вероятно бе забелязала, че погледът му се е приковал в това „Корасон“, защото попита:

– Явно си мислел, че фамилията ми е Кларк.

Той си припомни времето, когато Кони го бе интервюирала за статията в списание „Ню Йорк“.

– Мисля, че единствената фамилия, която сте споменавали пред мен, е Кларк.

– Кларк е моминското име на Кони. Върна си го, след като се разведе с баща ми, още когато бях дете. Неговата фамилия беше... е... Корасон. Както и моята.

Под тънкото було на фактите в думите ѝ ясно се долавяше възмущение. Той се зачуди дали точно това възмущение не е причината за отказа ѝ да нарича Кони „мама“ или дори „майка“.

Гърни не изпитваше желание да изследва тази територия. Отвори папката и видя, че в нея има доста голям документ, над петдесет страници. На най-горната се повтаряше надписът от корицата. На втората беше написано съдържанието: Основна идея; Документални източници; Стил и методология; Критерии за подбор на случаите; Жертвите на Добрия пастир и обстоятелствата при извършване на убийствата; Интервюирани; Контакти и статус; Транскрипции на пилотните интервюта; ДПМН (Приложение).

Той прегледа още веднъж съдържанието, този път по-бавно.

– Ти ли го написа? Ти ли подреди точките?

– Да. Някакъв проблем ли има?

– Не, съвсем не.

– Какво тогава?

– Когато говореше за проекта, прояви силна страст. Подредбата на съдържанието показва много логика. – Всъщност си мислеше, че със страстта си Ким му напомня на Мадлин, а с логиката си – на него самия. – Това звучи като нещо, което бих написал аз.

Тя го погледна дяволито:

– Предполагам, че това е комплимент или?

Гърни се разсмя на глас за първи път през този ден, може би за първи път през последния месец. След кратко мълчание отново погледна към последната точка от съдържанието:

– Предполагам, че това „ДП“ означава „Добрия пастир“. А „МН“?

– А, това всъщност е истинското заглавие на обяснението от двайсет страници, което беше изпратил до медиите и полицията: „Меморандум за намерение“.

Гърни кимна:

– Сега си спомням. Медиите започнаха да го наричат „манифеста“ – същия етикет, който лепнаха на документа на Юнабомбъра^2 преди шест години.

Сега бе ред на Ким да кимне:

– Което всъщност ни води до един от въпросите, които исках да ти задам... става дума за цялата тази история със серийните убийци. Някак объркващо е... Юнабомбъра и Добрия пастир като че нямат кой знае колко общо с Джефри Дамър и Тед Бънди... нито с онези чудовища, които ти самият си арестувал като Питър Пигърт или оня – Сатанинския Дядо Коледа, дето изпращаше по пощата парчета от жертвите си на местните ченгета. Боже! Подобно поведение дори не е човешко! – По тялото ѝ премина ясно забележима тръпка. Тя разтри ръцете си, сякаш се опитваше да се стопли.

Някъде навън, в сивото небе над Сиракуза, Гърни чу звука от перките на хеликоптер, който първо се усили, след това отслабна и накрая напълно заглъхна.

– Някои учени вероятно много биха се подразнили от това мое твърдение – заяви той, – но цялата идея за серийния убиец, както впрочем и повечето понятия в тази сфера, е размита и неясна. Понякога си мисля, че тези „учени“ са просто сбирщина вторачени в себе си любители на етикетите, които са успели да си спретнат частен клуб за правене на пари. Провеждат твърде съмнителни проучвания, събират подобни характеристики или модели на поведение и ги наричат „синдром“, измислят някакво име с научно звучене, после организират курсове и раздават дипломи на тъпаци с подобно мислене, които наизустяват въпросните етикети, минават някакъв тест и стават членове на клуба.

Забеляза, че Ким го гледа с известна изненада.

Осъзна, че звучи сприхаво и че тази му сприхавост вероятно се дължи колкото на актуалното състояние на криминологията, толкова и на собственото му настроение в момента, и промени посоката:

– Краткият отговор на въпроса ти е следният: от гледна точка на очевидния мотив няма кой знае колко общо между канибал, който се възбужда от усещането за сила и контрол, и мъж, който твърди, че премахва социалните злини. В действителност може да се окаже, че са по-близки, отколкото смяташ.

Ким разтвори широко очи:

– Имаш предвид, че и двамата убиват хора? Смяташ, че това е единственото значимо, независимо как изглежда мотивът им на повърхността?

Гърни се слиса от енергията и силата, които бликаха от нея. Усмихна се:

– Юнабомбърът казваше, че се опитва да отстрани разрушителните последствия от технологиите върху света. Добрия пастир, ако си спомням правилно, твърдеше, че се опитва да премахне разрушителните последствия от алчността. Същевременно, независимо от демонстрираната в писмените им изявления интелигентност, и двамата избират абсолютно непродуктивни пътища към обявените цели. С убийства никога не биха могли да постигнат онова, което твърдят, че искат. Има само един вариант, при който тези пътища изглеждат смислени.

Почти можеше да види как препускат мислите ѝ:

– Имаш предвид, че пътят всъщност е бил целта.

– Точно така. Често разменяме местата им – на средствата и на крайния резултат. Действията на Юнабомбъра и на Добрия пастир са напълно логични, ако приемеш, че истинската цел са били самите убийства – емоционалната отплата, а така наречените манифести са оправдания, които им дават възможност да ги извършат.

Тя примигна. Сякаш проверяваше как точно се вписват тези заключения в проекта ѝ.

– Но какво значение има това... от гледна точка на жертвата?

– От гледна точка на жертвата – никакво. За жертвата мотивът не е важен. Особено когато липсва предишна лична връзка между убит и убиец. Куршум в главата, изстрелян от преминаваща по неосветеното шосе анонимна кола, си остава куршум в главата независимо от мотива.

– Ами семействата?

– А, семействата. Ами...

Гърни затвори очи и бавно започна да прехвърля в ума си онези тъжни разговори, един по един. Бяха толкова много през годините. В продължение на десетилетия. Родители. Съпруги. Любовници. Деца. Слисани, зашеметени изражения. Отказ да повярват на ужасната новина. Отчаяни въпроси. Писъци. Стенания. Плач. Гняв. Обвинения. Необуздани заплахи. Блъскане с юмруци по стени. Вторачени пиянски погледи. Безизразни погледи. Възрастни хора, които хлипат като деца. Мъж, който се препъва и залита назад, сякаш са го ударили. И най-лошите от всички – онези, които не показваха никаква реакция. Застинали лица, мъртви очи. Неразбиращи, безмълвни, безчувствени. Обръщат се настрани и палят цигара.

– Ами... – продължи той след малко, – винаги съм смятал, че е най-добре да се знае истината. Предполагам, че на оцелелите членове на семейството би им станало малко по-леко, ако имат ясна представа защо любимият им човек е бил убит. Искам обаче да запомниш това: аз не твърдя, че съм наясно защо Юнабомбъра и Добрия пастир са извършили убийствата. Вероятно и те самите не знаят. Сигурен съм само в едно: причината не е онази, която твърдят, че е...

Тя се вгледа в него над масичката за кафе и като че искаше да го попита още нещо, дори отвори уста, за да зададе въпроса, но в този миг някъде в горната част на къщата нещо изтропа приглушено. Тя млъкна и се заслуша, изпънала сковано гръб.

– Какво според теб беше това? – попита след няколко секунди и посочи към мястото, откъдето се бе разнесъл звукът.

– Нямам представа. Изпукала е някоя тръба за топлата вода?

– Така ли звучи?

Гърни сви рамене:

– Според теб какво е?

Ким не отговори, така че той запита:

– Кой живее отгоре?

– Никой. Или поне се предполага, че не живее никой. Изгониха последните наематели, после те се върнаха, ченгетата нахлуха в апартамента, ония се оказаха гадни наркопласьори и ги арестуваха до един, но сигурно вече са ги пуснали – така че кой знае?! Този град е пълен ужас.

– Значи горе не живее никой?

– Да. Поне би трябвало. – Тя се загледа в масичката и спря поглед върху отворената кутия с пицата. – Боже! Това изглежда отвратително. Да я претопля ли?

– За мен няма нужда.

Канеше се да добави, че трябва да тръгва, но осъзна, че изобщо не е стоял дълго. Притежаваше тази склонност и преди – желанието да прекарва възможно най-малко време с други хора, – но през последните шест месеца и тя, подобно на други негови склонности, се беше влошила.

Взе лъскавата синя папка и отбеляза:

– Не съм сигурен дали ще успея да прегледам всичко още сега. Струва ми се, че е доста подробно.

По лицето ѝ, подобно на облак в ясен ден, се мярна разочаровано изражение, което веднага изчезна.

– Може би довечера? Имам предвид, че можеш да я вземеш и да я погледнеш, когато ти остане време.

Реакцията ѝ му въздейства странно – единствената подходяща дума за състоянието му беше „трогнат“. По същия начин се бе почувствал и докато тя му разказваше как е стеснила фокуса и се е спряла на убийствата, извършени от Добрия пастир. Сега разбра на какво се дължи това усещане.

Беше предизвикано от факта, че е посветила на този проект цялото си сърце, от енергията, от вярата, от ярката ѝ, изпълнена с решителност младост. Както и от факта, че го прави сама. Сама в тази опасна къща, в отдалечен квартал, преследвана от някакъв подлец. Гърни предполагаше, че комбинацията от решителност и уязвимост в Ким разбужда закърнелите му бащински инстинкти.

– Ще го прегледам довечера – каза.

– Благодаря.

В далечината отново се разнесе глухо пърпорене от перките на хеликоптер, усили се, мина покрай тях, после пак затихна. Ким прочисти нервно гърлото си, стисна ръце в скута си и произнесе с очевидно затруднение:

– Исках да те попитам нещо. Нямам представа защо ми е толкова трудно.

После рязко тръсна глава, сякаш показваше неодобрение към собственото си объркване.

– Какво има?

Ким преглътна:

– Може ли да те наема? Пък било и само за ден?

– Да ме наемеш ли? За какво?

– Зная, че не звучи смислено. Ох, неудобно ми е – знам, че не би трябвало така да те притискам, но това е важно за мен.

– Какво искаш да направя?

– Утре... дали не би могъл случайно да дойдеш с мен? Не е нужно да правиш каквото и да било. Работата е там, че утре имам две срещи. Едната е с човек, когото бих искала да интервюирам, а другата – с Руди Гец. От теб искам единствено да бъдеш там – да ме чуеш, да чуеш и тях – а след това да ми кажеш какво ти подсказва инстинктът, да ме посъветваш... Не знам, просто... Не говоря много свързано, нали?

– Къде ще се състоят тези срещи? – попита я той.

– Ще го направиш ли? Ще дойдеш ли с мен? О, боже, благодаря ти, благодаря! Всъщност не са много далеч от дома ти – тоест, не са и особено близо, но не и твърде далеч. Първата е в Търнуел с Джими Брустър, който е син на една от жертвите. А пък Руди Гец живее на около петнайсет километра оттам, на планински връх, който гледа към язовира „Ашокан“. Първо ще се видим с Брустър в десет сутринта, което значи, че трябва да те взема около осем и трийсет. Става ли така?

Първата му автоматична реакция беше да откаже превоза и да вземе собствената си кола. Само че беше по-логично да се възползва от пътуването, за да ѝ зададе въпросите, които със сигурност щяха да му хрумнат междувременно. Да придобие по-добра представа за онова, в което се забърква.

– Добре – отвърна. – Няма проблем.

Вече съжаляваше за решението да се замеси, дори и само за ден, но не беше в състояние да откаже.

– В предварителния бюджет, който договорих с РАМ, има перо за консултантски разходи, така че мога да ти платя 750 долара за този един ден. Надявам се, това да е достатъчно.

Канеше се да ѝ каже, че не е необходимо да му плаща, че не го прави заради парите. Тонът ѝ обаче беше делови и сериозен и Гърни прецени, че тя явно иска нещата да станат по този начин.

– Добре – съгласи се отново. – Няма проблем.

Малко по-късно, след неособено свързан разговор за живота ѝ в университета и прословутия проблем с наркотиците в Сиракуза, Гърни се надигна от стола и повтори обещанието си да се видят на следващата сутрин.

Тя го изпрати до вратата, стисна здраво ръката му и отново му благодари.

Докато слизаше по стъпалата към напукания тротоар, зад гърба му се разнесе щракването на двете тежки ключалки. Огледа в двете посоки мрачната улица, която беше мръсна и покрита с нещо, прилично на сол. Предположи, че са засъхналите остатъци от онова, с което я бяха посипали, за да се стопи снегът от предната вечер. Във въздуха се усещаше парлива миризма.

Качи се в колата, завъртя ключа и включи джипиеса за упътване към дома. Измина приблизително една минута, докато устройството се свърже със сателита и започне да получава сигналите. Гърни тъкмо слушаше първите инструкции, когато чу трясък от отварянето на врата. Вдигна поглед и видя Ким, която се втурна през прага. На последното стъпало пред къщата младата жена политна и се просна на тротоара. Когато Гърни се добра до нея, тя вече се изправяше, използвайки близката кофа за боклук за опора.

– Добре ли си?

– Нямам представа... глезенът ми... – Ким дишаше тежко и явно бе уплашена.

Той я подхвана за раменете и се опита да ѝ помогне:

– Какво стана?

– Кръв... в кухнята.

– Какво?

– Кръв. На пода на кухнята.

– Има ли някой вътре?

– Не. Не знам. Не видях никого.

– Колко кръв?

– Нямам представа. Капки по пода. Като следа. Води до антрето отзад. Не съм сигурна.

– И не видя никого, не чу нищо, така ли?

– Не, мисля, че не.

– Добре. Сега си добре. В безопасност си.

Тя започна да примигва. В очите ѝ се виждаха сълзи.

– Всичко е наред – меко повтори той. – Добре си. В безопасност си.

Тя изтри сълзите си и се опита да се успокои.

– Добре. Сега съм добре.

Когато дишането ѝ започна да се нормализира, Гърни каза:

– Искам да седнеш в колата ми, можеш да заключиш вратата. Аз ще огледам апартамента.

– Идвам с теб.

– По-добре ще е да останеш в колата.

– Не! – Тя го погледна умолително. – Това е моят апартамент. Той няма да ме изгони от собствения ми апартамент!

Според нормалната полицейска практика при такива обстоятелства не беше прието цивилните да се връщат в помещенията, преди да са претърсени. Само че Гърни вече не беше полицай и правилникът и обичайната практика вече не бяха водещи в решенията му. Той прецени, че предвид състоянието ѝ, в момента ще е по-добре Ким да дойде с него, отколкото да остане в колата му – независимо дали автомобилът е заключен, или не.

– Добре – съгласи се той, след което извади беретата от кобура на глезена си и я пусна в джоба на якето. – Хайде да проверим.

Влезе първи в къщата, като остави и двете врати отворени зад гърба си. Спря пред всекидневната. Коридорът продължаваше право напред – беше приблизително шест метра дълъг и свършваше с арка, през която се влизаше в кухнята. От дясната му страна, между всекидневната и кухнята, имаше две отворени врати.

– Накъде водят тези?

– Първата е към спалнята ми. Втората – към банята.

– Ще огледам и двете. Ако чуеш нещо, което те притеснява, каквото и да било, или пък ако ме повикаш и не ти отговоря на мига, излез през входната врата по възможно най-бързия начин, заключи се в колата и се обади на 911. Разбираш ли?

– Да.

Той тръгна по коридора, надникна в първата стая, после влезе в нея и светна лампата. Вътре нямаше кой знае какво: едно легло, малка маса, огледало в цял ръст, два сгъваеми стола и разнебитен гардероб. Гърни погледна в гардероба и провери под леглото. После се върна в коридора и вдигна палец към Ким в знак, че всичко е наред. След това повтори процеса с банята.

Накрая дойде ред и на кухнята.

– Къде забеляза капките кръв? – попита.

– Започват пред хладилника и водят отзад в коридора.

Той влезе предпазливо в кухнята. За първи път от шест месеца насам се радваше, че е въоръжен. Помещението беше просторно, но оскъдно осветено. В срещуположния му край, пред прозореца, който гледаше към алеята за коли и съседната къща, имаше маса за хранене и два стола.

Пред Гърни беше разположен плот с шкафчета под него, мивка и хладилник. По средата имаше малък кухненски остров. А върху него – касапски сатър. Когато заобиколи масата, Гърни забеляза кръвта – диря от тъмни капки по покрития с износен линолеум под. Петната бяха с големината на монети от десет цента, разпръснати на всеки две-три крачки – започваха на пода пред хладилника, стигаха до задната врата на кухнята и се губеха в сенчестото пространство отвъд прага.

Изведнъж, без никакво предупреждение, зад гърба му се разнесе нечие дишане. Той се извъртя, като същевременно се приведе и измъкна беретата от джоба си. Беше Ким, застанала само на няколко крачки от него. Очите ѝ – точно според популярното клише – бяха разширени като на уплашена кошута и вторачени право в малкия 32-калибров пистолет в ръката му, устата ѝ беше отворена.

– Боже! – пророни той, пое си дъх и свали оръжието.

– Съжалявам. Опитвах се да пазя тишина. Искаш ли да светна лампата?

Той кимна. Ключът се намираше на стената над мивката. С него се пускаха две дълги флуоресцентни лампи, монтирани на тавана. На ярката светлина капките кръв по пода изглеждаха по-червени.

– Има ли ключ и за осветлението на задното антре?

– На стената вдясно от хладилника.

Той го откри, щракна го и мракът от другата страна на прага бе заменен от светлината на съскаща и примигваща флуоресцентна лампа, която сякаш всеки миг щеше да угасне окончателно. Гърни тръгна бавно към задната врата. Дулото на пистолета в ръката му беше насочено надолу.

В късия коридор нямаше почти нищо, само една голяма, зелена пластмасова кофа за боклук. Коридорът завършваше с масивна на вид външна врата с две стабилни ключалки. В тясното пространство бе сбутана още една врата, вдясно. Именно до нея водеха капките кръв.

Гърни стрелна Ким с поглед:

– Какво има зад тази врата?

– Стълби. Стълбището... към мазето. – В гласа ѝ отново се прокрадваше страх.

– Кога за последно си слизала в него?

– Долу ли... О, боже, не знам. Може би... може би преди година? Един електрически прекъсвач се беше изключил и хазяинът повика електротехник, който ми показа как да го пусна отново. – Тя тръсна глава, сякаш самата идея я разстройваше.

– Има ли друг начин да се влезе долу?

– Не.

– А прозорци?

– Малки са, на равнището на земята, но имат решетки.

– Къде е ключът за осветлението?

– Мисля, че е вътре, веднага след вратата.

Пред вратата имаше капка кръв. Гърни я прекрачи и, притиснат плътно до стената, завъртя кръглата дръжка и бързо я дръпна. Вратата се отвори и малкото антре се изпълни със застоял, миришещ на плесен въздух. Гърни изчака малко, ослушваше се. После хвърли поглед към стълбището. То беше слабо осветено от примигващата лампа в коридора зад него. На стената до себе си забеляза ключ. Щракна го и някъде в мазето светна крушка с бледа, жълтеникава светлина.

Каза на Ким да изключи флуоресцентната лампа в коридора, за да спре жуженето. След като тя изпълни искането му, Гърни отново внимателно се вслуша в продължение на минута. Тишина. Погледна надолу към стълбището. На всяко второ или трето стъпало се забелязваше тъмно петно.

– Какво има? Какво виждаш? – гласът на Ким сякаш всеки миг щеше да се скърши, толкова крехко звучеше.

– Още няколко капки – отвърна равно той. – Ще огледам по-отблизо. Остани, където си. Ако чуеш нещо, каквото и да било, хуквай с всички сили към външната врата, влез в колата ми...

Тя го прекъсна рязко:

– Няма начин! Оставам с теб!

Гърни притежаваше дарбата да излъчва спокойствие, което се увеличаваше правопропорционално на тревогата на околните.

– Добре. Но ще трябва да се уговорим нещо – да стоиш на два метра зад мен – той стисна по-здраво беретата. – Ако ми се наложи да се придвижа бързо, ще ми е необходимо пространство. Така става ли?

Ким кимна.

Той започна бавно да слиза по стълбитещето – скърцаща стара конструкция без перила. Когато стигна долу установи, че следата от тъмни петна продължава по прашния под на мазето към нещо като дълъг и нисък сандък в насрещния ъгъл. До едната стена беше поставен отоплителен котел и два резервоара за гориво. На съседната стена имаше електрическо табло, а в редица над него бяха разположени малки хоризонтални прозорци, които почти допираха издадените напречни греди на тавана. През мръсните им стъкла смътно се различаваха поставените отвън решетки. Слабата светлина идваше от една-единствена гола крушка, мърлява колкото прозорците.

Гърни отново насочи вниманието си към сандъка.

– Имам фенерче – разнесе се гласът на Ким от стълбището. – Искаш ли го?

Вдигна поглед към нея. Тя включи фенерчето и му го подаде. Беше малко фенерче „Мини Маглайт“. Батериите му очевидно бяха за смяна, но все пак беше по-добре от нищо.

– Какво виждаш? – попита Ким.

– Не съм съвсем сигурен. Когато слиза тук предния път, помниш ли до стената да е имало кашон или сандък?

– О, господи, нямам представа. Онзи майстор ми показваше нещата по таблото, превключвателите и още не знам какво. Какво виждаш?

– Ще ти кажа след минутка.

Тръгна, изпълнен с безпокойство, напред по кървавата диря към дългия нисък сандък.

От една страна, приличаше на много стара ракла за одеяла. От друга обаче, Гърни не можеше да се отърве от мелодраматичното усещане, че е точно с големината на ковчег.

– О, боже! Какво е това? – Ким го бе последвала и сега стоеше само на няколко крачки зад него. Говореше със снижен до шепот глас.

Гърни стисна със зъби фенерчето и го насочи надолу, към сандъка. Беретата беше в дясната му ръка, а с лявата предпазливо повдигна капака.

За секунда му се стори, че вътре няма нищо.

Едва след малко забеляза ножа, проблясващ меко на светлината на фенерчето.

Малък кухненски нож за белене. Дори на слабата светлина ясно се забелязваше, че острието е силно наточено и е необичайно тънко и остро. На върха му имаше малка капка кръв.

1 Препратка към двуетажната къща на герой от популярен американски сериал, известен с тесногръдието и не особено високия си интелект. – б. р.

2 Теодор Джон Качински, познат и като Юнабомбъра, е американски математик, анархист и социален критик, който извършва поредица от атентати с писма бомби в продължение на 20 години, при които убива трима и ранява 23 души – б. пр.

Глава 5

В трънено кълбо 1

Независимо от опитите на Гърни да я убеди, Ким отказа да повика полицията.

– Казах ти, че им звънях преди. Няма пак да го правя. Нищо не се случва. Не, по-зле е от нищо. Идват в апартамента, хвърлят по едно око на вратите и прозорците и ми казват, че няма следи от влизане с взлом. После ме питат дали някой е пострадал, дали има нещо откраднато или счупено. Все едно, ако проблемът не се вмества в някоя от тези категории, не е проблем. Миналия път, като им се обадих да съобщя за ножа в банята, загубиха интерес, след като разбраха, че е мой – въпреки че на няколко пъти им казах, че го е нямало в продължение на две седмици. Изстъргаха малката капка кръв, която беше на пода до него, взеха я, но не казаха дори дума за нея. Ако пак ще идват тук и ще ме гледат все едно съм някаква истеричка, дето просто им губи времето, най-добре да вървят по дяволите! Знаеш ли какво направи миналия път един полицай? Прозина се. Наистина, колкото и да не е за вярване, се прозина направо в лицето ми!

Гърни се замисли за това, за инстинктивния начин, по който всяко натоварено градско ченге сортира новите случаи, които кацнат на бюрото му. Сравняваше ги – с останалите случаи, които му бяха поверени, със спешните задачи за месеца, за седмицата, за конкретния ден. Припомни си един от партньорите в отдел „Убийства“ в нюйоркската полиция – мъж, който живееше в сънлив градец в западната част на Ню Джърси – място, до което почти не достигаха новини. Един ден въпросният колега донесе местния вестник. Голямата новина от първа страница беше за изчезнало от нечий заден двор басейнче за птици. По същото време в Ню Йорк се извършваха средно по двайсет убийства на седмица и повечето от тях получаваха само по един ред в градските вестници. Всичко зависеше от контекста. И макар да не го каза, Гърни чудесно разбираше как фактът, че е открила собствения си нож на пода в собствената си баня, не звучи като края на света за някой полицай, заринат със случаи на изнасилвания и убийства.

Също така разбираше колко е обезпокоена Ким. Освен това в действията на натрапника се забелязваше нещо злокобно, което притесняваше и него самия. Каза ѝ, че може би ще е добра идея за известно време да се махне от Сиракуза и да отиде в дома на майка си.

Предложението превърна страха ѝ в гняв.

– Това проклето копеле! – изсъска тя. – Ако смята, че ще спечели битката, значи не ме познава изобщо!

Гърни я изчака да се успокои, после я попита дали помни имената на детективите, които са отговорили на обажданията ѝ.

– Казах ти, повече няма да им звъня!

– Разбрах те. Но аз бих искал да поговоря с тях. Да проверя дали знаят нещо, което не ти казват.

– За какво?

– Може би за Роби Мийс. Кой знае? Няма как да знам, преди да поговоря с тях.

Ким внимателно се взря в него с тъмните си очи, после сви устни:

– Елууд Гейтс и Джеймс Шиф. Гейтс е ниският, а Шиф – високият. Едни и същи тъпанари, само телата са различни.

Детектив Джеймс Шиф въведе Гърни в една свободна стая за разпити, отдалечена с два коридора от приемната. Остави вратата отворена, не си взе стол и не предложи и на Гърни да седне. Покри лицето си с длани, опитвайки се да потисне прозявката, но изгуби битката.

– Дълъг ден?

– И така може да се каже. На работа съм от осемнайсет часа, остават ми още шест.

– Документация ли?

– И още как! Разбираш ли, приятелю, това управление е с грешни размери. Достатъчно голямо е, за да ни заринат с всички бюрократични глупости на големия град, а същевременно е твърде малко и няма къде да се скриеш. Снощи нахлухме в една изоставена къща, свърталище на наркомани, която се оказа неочаквано пренаселена. В резултат имам да напиша куп доклади за бездомниците и проститутките, а освен това трябва да заведа и веществените доказателства. Така че дай да минем на въпроса. Защо нюйоркският отдел „Убийства“ се интересува от Ким Корасон?

– Извинявай... вероятно не съм обяснил ясно положението си по телефона. Наистина бях в отдел „Убийства“, но се пенсионирах преди две години и половина.

– Пенсионер ли? Явно съм пропуснал тази информация. И какъв си сега? Частен детектив?

– По-скоро приятел на семейството. Майката на Ким е журналистка, доста статии е писала за ченгета. Пътищата ни се пресякоха, докато все още работех в полицията.

– Колко добре познаваш Ким?

– Не особено. Просто се опитвам да ѝ помогна с един журналистически проект, става дума за неразкрити убийства, но днес се сблъскахме с малко усложнение.

– Виж какво, нямам много време. Можеш ли да говориш по-конкретно?

– Някакъв тип преследва младата дама, при това не е никак приятен.

– Така ли?

– Не знаехте ли?

Погледът на Шиф стана мрачен:

– Нещо загубих логиката. Защо водим този разговор?

– Добър въпрос. Ще се изненадаш ли, ако ти кажа, че в момента в апартамента на Ким Корасон има скорошно доказателство за влизането на неупълномощено лице, както и доста неприятен вандализъм, извършен с явното намерение да я сплаши?

– Да се изненадам? Трудно ще стане. Вече няколко пъти минахме през това с госпожица Корасон.

– И?

– Има твърде много дупки.

– Не съм сигурен, че разбирам.

Шиф извади малко ушна кал от ухото си и я тръсна на пода.

– Каза ли ти кой според нея е отговорен?

– Бившият ѝ приятел, Роби Мийс.

– Говори ли с Мийс?

– Не. А ти?

– Да, разговарях с него – полицаят си погледна телефона. – Слушай, мога да ти отделя точно три минути. Услуга като за бивш колега. Впрочем, имаш ли някакъв документ за самоличност в себе си?

Гърни му показа картата си от полицейския синдикат и шофьорската си книжка.

– Добре, господин Нюйоркска полиция, кратко резюме, съвсем неофициално. В общи линии разказът на Мийс звучи толкова достоверно, колкото и този на момичето. И двамата твърдят, че другият е ядосан, неуравновесен и реагира зле на раздялата им. Тя настоява, че той е влизал в апартамента ѝ три или четири пъти. Някакви глупости – развинтени дръжки на вратите, преместени предмети, скрити вещи, взел ножовете, върнал ножовете...

Гърни го прекъсна:

– Имаш предвид, оставил нож на пода на банята ѝ, както и капка кръв. Не бих нарекъл това „върнал ножовете“. Не разбирам как може да пренебрегнеш...

– Ей! Никой нищо не е пренебрегвал. Първите неща – ония брави и другите подобни глупости – бяха поети от патрула. Дали сме отърчали да проверяваме бравите за отпечатъци? Би трябвало да сме луди, за да направим подобно нещо. Живеем в истински град, с истински проблеми. Но спазихме процедурите. В ей тая папка са докладите от инцидентите. За оплакването по повод капката кръв ни съобщиха пак патрулните. Заедно с партньора ми огледахма, взехме проби за лабораторията, отнесохме ножа за отпечатъци и така нататък. Оказа се, че единствените отпечатъци по ножа са от госпожица Корасон. Малката капка кръв на пода беше животинска, говежда. Нали се сещаш? Като от пържола.

– Разпитахте ли Мийс?

– Естествено, че го разпитахме.

– И?

– Не признава нищо, освен това няма никакви доказателства, че е замесен. Придържа се към историята си, че Корасон е отмъстителна кучка, която се опитва да му докара неприятности.

– В такъв случай каква ви е теорията? – попита недоверчиво Гърни. – Че Ким е достатъчно луда, за да върши тия неща сама? Така че да може да обвини бившия си приятел?

В погледа на Шиф се долавяше желание да повярва именно в това. После полицаят сви рамене:

– Или пък го прави някакво трето лице по все още неизвестни причини. – Отново погледна телефона си. – Трябва да тръгвам. Времето направо лети, когато се забавляваш.

И с тези думи се отправи към отворената врата на стаята.

– Защо няма камери? – попита Гърни.

– Я повтори?

– Логично би било в отговор на неколкократни оплаквания за нахлуване в чужда собственост и вандализъм в помещенията да се инсталират охранителни камери.

– Препоръчах подобна мярка на госпожица Корасон. Тя отказа. Окачестви идеята като недопустимо нарушение на личното ѝ пространство.

– Изненадан съм, че е реагирала така.

– Освен ако оплакванията ѝ не са били пълна глупост и камерата би го доказала.

Двамата мълчаливо се върнаха в чакалнята, минаха покрай дежурния сержант и отидоха до изхода. Гърни тъкмо се канеше да излезе, но Шиф го спря:

– Не спомена ли преди малко, че си открил ново доказателство в апартамента ѝ, за което трябва да знам?

– Да, така казах.

– Е? Какво беше?

– Сигурен ли си, че искаш да знаеш?

В очите на Шиф проблесна гняв:

– Да, бих искал да знам.

– Видях капки кръв, които водеха от кухнята до един сандък в мазето. В сандъка имаше малък остър нож. Но може би и това не е голяма работа, а? Може би Ким е изстискала кръвта от някоя пържола и е накапала по пода? Може би просто става все по-луда и отмъстителна с всяка изминала минута.

Пътуването на Гърни към дома не бе от най-приятните. Непрестанно чуваше ехото от саркастичните думи, които беше изстрелял към Шиф на раздяла. Колкото повече ги прехвърляше в ума си, толкова повече му се струваше, че се вписват в модела – модела на дребнаво заяждане, който владееше мислите и поведението му, откакто го бяха простреляли.

Винаги бе притежавал навика да оспорва очевидното във всяка ситуация, както и таланта да открива несъответствия. Сега обаче бавно осъзнаваше, че в него се случва и нещо друго, нещо по-малко обективно. Интелектуалната му склонност да подлага на съмнение логиката на всяко мнение, на всяко заключение, сега беше пропита от неприязън – неприязън, която варираше от раздразнително оспорване до нещо, граничещо с гняв.

Ставаше все по-изолиран, заемаше все по-отбранителна позиция и се противопоставяше все по-силно на всяка идея, която не е негова собствена. И беше убеден, че всичко това е започнало преди шест месеца с онези три куршума, които за малко да сложат край на живота му. Обективността, която някога приемаше за даденост, сега бе убягващо му качество, към което трябваше да се стреми. Знаеше обаче, че стремежът си струва усилията. Без обективност не притежаваше нищо.

Преди много време един терапевт му беше казал: „Когато изпитваш безпокойство, се опитай да откриеш страха под безпокойството. В основата винаги е страхът и ако не се изправим срещу него, обикновено постъпваме зле.“ Сега, като направи хладнокръвен опит да погледне обективно, Гърни се запита от какво го е страх. Този въпрос владееше съзнанието му през по-голямата част от пътуването. Най-точният отговор, до който успя да достигне, бе онзи, от който най-много се срамуваше.

Страхуваше се, че може да сбърка.

Паркира колата си до тази на Мадлин пред страничната врата на къщата. Планинският въздух беше леден. Гърни влезе вътре, закачи палтото си в килерчето, продължи към кухнята и подвикна:

– Прибрах се!

Не получи отговор. В къщата цареше неописуемо мъртвило – една особена пустота, която настъпваше само в отсъствието на Мадлин.

Трябваше да отиде до тоалетната и тръгна натам, после си спомни, че е забравил да вземе синята папка на Ким от колата. Върна се за нея, но преди да стигне до колата, нещо яркочервено привлече погледа му вдясно от мястото за паркиране. Бе по средата на лехата, в която Мадлин бе посадила цветя миналата година. Именно заради този факт първоначално Гърни реши, че нещото е разцъфнал цвят на върха на право стъбло. Секунда по-късно му хрумна, че по това време на годината не би могло да има цъфнали цветя. Въпреки това, когато се приближи към лехата и осъзна какво всъщност вижда пред себе си, истината не му изглеждаше по-логична от разцъфнала роза.

Правото „стебло“ се оказа тяло на стрела. Върхът ѝ беше забит във влажната почва, а „цветът“ бяха три алени пера, закачени в горния ѝ край, които блестяха ярко под косите лъчи на слънцето.

Гърни се вгледа замислено в стрелата. Дали Мадлин я бе поставила там? Само че откъде би могла да я вземе? Дали я използваше за някакъв маркер? Изглеждаше нова и лъскава, времето не ѝ бе повлияло, следователно не е възможно да е била под снега цялата зима. Но ако Мадлин не я бе забучила в лехата, кой би го сторил? Възможно ли беше изобщо да не е „поставена“, а някой да я е изстрелял с лък? Но за да се забие по този начин, би трябвало да е изстреляна почти вертикално във въздуха. Кога? Защо? От кого? Къде е стоял стрелецът?

Стъпи в лехата, хвана стрелата ниско долу и бавно я измъкна. Завършваше с ловен връх с четири остриета – стрела, с която някой по-умел ловец със сериозен лък би могъл да прониже сърна. Докато изучаваше смъртоносния предмет, не можеше да не мисли за невероятното съвпадение да попадне на две остри хладни оръжия, повдигащи притеснителни въпроси, в един и същи ден.

Естествено, възможно беше Мадлин да има някакво съвсем просто обяснение за стрелата. Взе я и я отнесе в кухнята, където грижливо я изми на мивката. Острието, изглежда, бе от въглеродна стомана, толкова наточено, че човек би могъл да се обръсне с него. Което отново му припомни ножа в мазето на Ким, което пък го подсети, че папката ѝ все още е в колата. Внимателно остави стрелата на плота от борово дърво и тръгна през малкото коридорче край килера.

Отвори страничната врата и се озова лице в лице с Мадлин, облечена в една от обичайните си поразителни цветови комбинации – панталони в бледорозово, светлолилаво спортно горнище и оранжева бейзболна шапка. Изглеждаше приятно раздвижена и леко задъхана както обикновено след разходка по хълмовете. Гърни отстъпи, за да ѝ направи място.

Тя се усмихна:

– Тоооолкова е красиво! Видя ли тази фантастична светлина над склона? И леката руменина на пъпките – забеляза ли я?

– Какви пъпки?

– Значи не си я видял? О, ела тук, ела! – хвана го за ръката и го изведе навън, а после щастливо посочи към дърветата след края на горната ливада. – Можеш да го видиш само в началото на пролетта, това едва доловимо розово в листата на кленовете.

Гърни видя за какво му говори, но не можеше да сподели радостната ѝ реакция. Вместо това бледият намек за цвят, промъкващ се в сивокафявия пейзаж събуди в него стар спомен – спомен, от който му призляваше: сивокафява вода в една канавка до изоставено шосе зад летище „Ла Гуардия“, мътен червеникав оттенък във вода. Червеното се процеждаше от простреляно тяло, проснато точно под повърхността.

Тя го погледна загрижено:

– Добре ли си?

– Уморен съм, това е.

– Искаш ли кафе?

– Не – отвърна той рязко, без да знае защо.

– Ела вътре – продължи тя, след което свали връхната си дреха и шапката и ги закачи в килерчето.

Гърни я последва в кухнята. Мадлин отиде до мивката и завъртя кранчето:

– Как мина пътуването до Сиракуза?

Той се сети, че проклетата синя папка пак е останала в колата.

– Не те чувам, докато водата тече – отвърна ѝ.

Бяха станали... колко? Три пъти ли бе забравил да я внесе? Три пъти за последните десет минути? Божичко!

Жена му напълни една чаша с вода и спря чешмата.

– Попитах за пътуването до Сиракуза.

Гърни въздъхна:

– Странно беше. Сиракуза е отвратителна дупка. Изчакай за миг. След малко ще ти разкажа.

Излезе, отиде до колата и този път се върна с папката в ръка.

Мадлин беше озадачена:

– Чувала съм, че там има много приятни стари квартали. Може би си ходил в друга част на града?

– Да, и не. Приятните стари квартали съжителстват с квартали от някакъв гангстерски ад.

Тя хвърли поглед към папката в ръката му:

– Това проектът на Ким ли е?

– Какво? А, да – огледа се за място, където да остави папката и забеляза стрелата на плота. Посочи я: – Какво знаеш за това?

– За това ли? – Мадлин пристъпи напред и се вгледа в стрелата, без да я докосва. – Това същото нещо ли е, което видях отвън?

– Кога си я видяла?

– Не помня. Когато излязох. Може би преди час.

– И не знаеш нищо за нея?

– Само това, че беше забучена в лехата. Реших, че ти си я сложил там.

Последва дълго мълчание. Гърни се взираше в стрелата, а Мадлин – в него.

– Смяташ, че някой ловува там горе ли? – попита тя накрая и присви очи.

– Сега не е ловен сезон.

– Може би някой пияница е решил, че е.

– Приятна мисъл.

Мадлин се втренчи в стрелата, после сви рамене:

– Изглеждаш изтощен. Ела, седни. – Махна с ръка към масичката до прозорците. – Разкажи ми как мина денят ти.

След като ѝ разказа всичко, което можеше да си спомни, включително молбата на Ким да му плати, за да я придружи на двете срещи на следващия ден, Гърни се взря в лицето на Мадлин, търсейки някаква реакция. Вместо да коментира разказа му обаче, тя смени темата.

– И моят ден беше тежък в известен смисъл.

Приведе се, докато говореше, и опря лакти на масата. Събра длани пред лицето си и подпря брадичка на палците. После затвори очи и дълго време не каза нищо.

След това отново отвори очи, отпусна ръце в скута си и изпъна гръб:

– Спомняш ли си, че ти бях споменала за онзи математик?

– Смътно.

– Професорът по математика, който беше клиент на клиниката.

– О, да. Вярно.

– Първоначално го бяха насочили към нас заради шофиране в нетрезво състояние. Имаше проблеми с работата си, а накрая я загуби. Последва ужасен развод, отчуждение от децата му, дрязги със съседите. Мрачни перспективи, проблеми със съня, вманиачаване в негативната страна на всяка ситуация. Невероятен ум, но окован в спираловидното нанадолнище на депресията. Три пъти седмично идваше на групова терапия, плюс един индивидуален час. Обикновено имаше желание да говори. Или по-скоро имаше желание да се оплаква, да обвинява всички за всичко. Никога обаче не пожела да направи каквото и да било. Не искаше дори да излиза от къщата си, освен ако не бе наложено от съда. Отказваше да приема антидепресанти, защото това би означавало да приеме факта, че химията на мозъка му може би е част от всичките му други проблеми. Почти е смешно. Беше решен да направи всичко по своя си начин, а неговият начин беше да не върши нищо.

Тя се усмихна безрадостно и се загледа навън през прозореца.

– Какво стана?

– Снощи се е застрелял.

Двамата отново запазиха мълчание за дълго, вперили в хълмовете погледи, които се кръстосваха заради поставените им един срещу друг столове. Гърни изпита странно усещане – сякаш не е свързан нито с мястото, нито с времето.

– И така – каза Мадлин и се обърна с лице към него, – младата дама иска да те наеме. А всичко, което трябва да направиш, е да я следваш насам-натам и да ѝ казваш как се справя според теб.

– Да, така каза.

– Чудиш се дали няма нещо повече?

– Ако може да се съди по днешния ден, възможно е да има някои скрити обрати.

Тя го изгледа с онзи свой характерен замислен поглед, който сякаш проникваше до дълбините на душата му. После с очевидно усилие извика на лицето си ярка усмивка:

– След като ти се захванеш с работата, се съмнявам, че дълго ще останат скрити.

1 По „Лолита“ на В. Набоков, чиято първа глава завършва с думите: „Дами и господа съдебни заседатели, експонат номер едно е това, на което са завиждали серафимите, злеосведомените благороднокрили серафими... Вижте това трънено кълбо.“ – б. р.

Глава 6

Обрати и завои

След като слънцето залезе, двамата вечеряха скромно със супа от сладки картофи и спаначена салата. После Мадлин запали огън в старата камина, която се намираше в другия край на стаята, седна в любимото си кресло и взе „Война и мир“ – книга, която четеше с прекъсвания вече почти година.

Гърни забеляза, че не си е направила труда да си сложи очилата за четене, а книгата лежеше неотворена в скута ѝ. Изпита необходимост да ѝ каже нещо:

– Кога разбра за...

– За самоубийството ли? Късно тази сутрин.

– Някой ти се обади ли?

– Директорката. Искаше всички, които са контактували с него, да дойдат за среща. Уж за да обменим информация, заедно да се справим с шока. Което, естествено, беше пълна глупост. Цялата идея бе да покрият случая, да ограничат щетите, или както там решиш да го наречеш.

– Колко време продължи срещата?

– Нямам представа. А и какво значение има?

Той не отговори. В действителност нямаше какво да каже, не знаеше дори защо е задал въпроса. Мадлин отвори книгата сякаш напосоки и се загледа надолу към страницата.

След една-две минути Гърни взе от плота папката с проекта на Ким и я отнесе обратно на масата. Прескочи частите, озаглавени „Основна идея“ и „Документални източници“ и мина набързо през следващата, „Стил и методология“, като обърна малко повече внимание само на едно изречение, което Ким бе подчертала със специален шрифт: „В интервютата ще се разгледат трайните последствия от убийствата и ще се изследват в дълбочина начините, по които е засегнат животът на семействата“.

Прегледа още няколко раздела, като се забави малко повече на онзи, озаглавен „Контакти и статус“. Той беше организиран последователно по реда на шестте убийства, извършени от Добрия пастир. Информацията беше разположена в таблица с три колонки: „Жертви на стрелбата“, „Налични членове на семейството“, „Актуална позиция по въпроса за участието“.

Изчете списъка с жертвите: Бруно и Кармела Мелани, Карл Рьоткер, Иън Стърн, Шарън Стоун, доктор Джеймс Брустър, Харолд Блум. След името на Кармела Мелани имаше звездичка, а под линия – съответна бележка: „Оцеляла след тежка черепно-мозъчна травма, остава в перманентно вегетативно състояние (будна кома)“.

Прескочи втората колона, в която имаше подробен списък с членовете на семейството (местожителство, семейно положение, възраст и физическо описание) и погледна направо третата, където имаше коментари за настоящето им отношение към проекта.

За вдовицата на Харолд Блум беше написано, че е „напълно склонна да участва, благодарна за проявения интерес, много емоционална, все още плаче, когато се обсъжда темата“.

За сина на доктор Брустър се казваше, че „хули паметта на баща си, откровено споделя философията на ДП, обсебен е от злините на материализма“.

Синът на Иън Стърн, дентален лекар и предприемач, беше описан като „сдържан, отказва да участва, загрижен е за разрушителното емоционално въздействие на проекта, скептичен е относно намеренията на РАМ Ти Ви, отнася се критично към безмилостно-сензационния им подход при първоначалното отразяване на убийствата“.

Синът на брокерката на недвижими имоти Шарън Стоун: „изразява голям ентусиазъм по отношение на проекта, разпалено говори за силните страни на майка си, ужаса от смъртта ѝ, опустошителния ефект върху собствения му живот, непоносимата несправедливост убиецът да е все още на свобода“.

Имаше и други членове на семействата както и още описания на положението им, след което идваха преписите от две интервюта – с Джими Брустър и Рут Блум, както и копие от „Меморандума за намерение“ на Добрия пастир, което беше двайсет и една страници. Гърни се канеше да остави папката, когато забеляза още един лист накрая – лист, който не беше отбелязан в съдържанието и който бе озаглавен „Контакти за допълнителна информация“.

На листа имаше три имена заедно с имейл адреси и телефонни номера: специален агент от ФБР Матю Траут, (бивш) главен следовател от полицията на щата Ню Йорк Макс Клинтър и главен следовател от полицията на щата Ню Йорк Джак Хардуик.

Вгледа се изненадано в третото име. Джак Хардуик бе изключително умен и изключително дразнещ детектив, с когото Дейв имаше сложни взаимоотношения – пътищата им се бяха пресичали при много странни и спорни обстоятелства.

Гърни тръгна към телефона, за да се обади на Ким. Възнамеряваше да поговори с Хардуик, но първо искаше да разбере защо младата жена го е включила като източник на информация.

Ким вдигна веднага:

– Дейв?

– Да.

– Тъкмо се канех да ти се обадя – в гласа ѝ се долавяше повече напрежение, отколкото задоволство. – Разговорът ти с Шиф сериозно е разбунил духовете.

– Как така?

– Ами той дойде тук, в апартамента ми – предполагам, веднага след като си говорил с него. Искаше да види всичко, за което си му разказал. Много се ядоса, че съм изчистила пода на кухнята, ама... какво да се прави? Откъде можех да знам, че ще дойде? Каза, че довечера ще мине човек от лабораторията, да огледа мазето и да събере улики. В такъв случай е добре, че не събрах сили да сляза там и да почистя стълбището. Божичко, тръпки ме побиват, само като си помисля за това! На всичкото отгоре настоява да наслага тия ужасни шпионски камери из целия апартамент.

– Вярно ли е, че преди това си отказала?

– Споменал го е, така ли?

– Освен това спомена, че са провели лабораторни тестове с петното, намерено в банята ти.

– И?

– От думите ти останах с впечатлението, че общо взето не са свършили нищо.

Ким замълча за миг, преди да отговори:

– Въпросът не беше толкова дали са свършили нещо, или не. Проблемът беше в отношението му. Наистина беше отвратително. Изобщо не му пукаше.

Макар това обяснение да не бе съвсем достатъчно за Гърни, той реши да остави нещата така, поне засега.

– Ким, в момента гледам списъка с източниците на информация, които си посочила на последната страница от документите си, и по-точно един детектив на име Хардуик. Какво е неговото участие тук?

– Познаваш ли го? – в тона ѝ прозвуча предпазливост.

– Да, познавам го.

– Ами... когато преди няколко месеца започнах да проучвам случая на Добрия пастир, събрах имената на няколко служители на реда, които се споменаваха в новинарските репортажи от онова време. Едно от по-ранните убийства е станало в района на Хардуик, така че той участвал временно като част от следователския екип към щатската полиция.

– Временно ли?

– Всичко се променило след, мисля, третата седмица, когато стрелбата е извършена от другата страна на междущатската граница, в Масачузетс. От този момент нататък разследването било поето от ФБР.

– Специален агент Матю Траут?

– Да, Траут. Истински задник с мания за контрол.

– Разговаряла си с него?

– Каза ми да се върна и да изчета съобщенията, подадени от пресцентъра на ФБР по онова време. После ми нареди да им изпратя въпросите си в писмен вид. После обаче отказа да им отговори. Ако според теб това може да се нарече „разговор“, в такъв случай – да, говорих с него. Надут дръвник!

Гърни се усмихна на себе си. Добре дошла във ФБР.

– Хардуик обаче се е съгласил?

– Първоначално нямаше особено желание – преди да разбере, че Траут се опитва да контролира потока на информацията. След това с удоволствие правеше всичко, което би ядосало Траут.

– Да, такъв си е Джак. Някога твърдеше, че съкращението ФБР означава „Фанатизирани бръщолевещи ръбове“.

– Все още го използва.

– Добре, защо тогава Траут е в списъка ти с източници, щом отказва да предоставя информация?

– Това е по-скоро за онези от РАМ. Траут може и да не иска да говори с мен, но Руди Гец е нещо съвсем друго. Ще се удивиш, ако разбереш какви хора му връщат обажданията. И колко бързо.

– Интересно. Ами третото име – този Макс Клинтър?

– Макс Клинтър. Ами... Откъде да започна? Знаеш ли изобщо нещо за него?

– Ами, името ми е смътно познато. Това е всичко.

– Клинтър е детективът, който се замесил в последното нападение на Добрия пастир.

Гърни си припомни публикациите в пресата.

– Да не би това да е онзи, който шофирал след работно време, пиян до козирката... в колата му имало студентка от Художествената академия... стрелял със служебното си оръжие през стъклото... ударил някакъв мотоциклетист... обвиняват го, че заради него Добрия пастир се е измъкнал?

– Да.

– И той е един от източниците ти?

Ким веднага зае отбранителна позиция:

– Говоря с всеки, с когото мога. Проблемът е, че всички, които имат някакво отношение към случая, казват да се обърна с въпросите си към Траут, а това е все едно да ги хвърля директно в някоя черна дупка.

– И какво успя да разбереш от Клинтър?

– Отговорът на този въпрос не е никак лесен. Доста странен човек. В главата му се въртят всякакви неща, а аз не мисля, че ги разбирам всичките. Може ли да го обсъдим утре, в колата? Не бях осъзнала колко късно е станало, а трябва да си взема душ.

Макар че Гърни не ѝ повярва, не възрази. Искаше възможно най-бързо да се свърже с Джак Хардуик.

Обаждането му бе прехвърлено на гласова поща. Той остави съобщение.

Здрачът бързо преминаваше в нощ. Вместо да светне лампата във всекидневната, отнесе папката с проекта на Ким на кухненската маса.

Мадлин все още седеше в креслото си до пропукващата камина в другия край на стаята. Преместила бе „Война и мир“ от скута си върху масичката за кафе до себе си и в момента плетеше.

– Е, разбра ли откъде се е взела онази стрела? – попита тя, без да вдига очи.

Той хвърли поглед към плота, към графитеночерната основа и червените пера в горния край на стрелата. Нещо в нея предизвикваше гадене. После – сякаш това усещане се бе оказало предвестник на надигащ се в паметта му спомен – се сети за едно произшествие в блока в Бронкс, където живееше като дете. Тогава бе на тринайсет години. Навън беше тъмно. Баща му или бе останал до късно на работа, или пиеше някъде. Майка му беше на урок по бални танци в една зала в Манхатън, погълната от поредната мания, която бе заменила предишната (да рисува с пръсти). Баба му беше в спалнята си и мърмореше нещо, докато прехвърляше зърната на броеницата. Той самият се намираше в спалнята на майка си – беше само нейна, откакто баща му бе започнал да спи на дивана в хола и да държи дрехите си във вградения гардероб в антрето.

Дейв беше отворил един от двата прозореца. Въздухът бе студен и миришеше на сняг. Тогава имаше дървен лък, съвсем истински, не играчка. Купил си го беше с парите, спестявани от джобните в продължение на две години. Мечтаеше някой ден да ловува с него в гората, далеч от Бронкс. Стоеше пред широко отвореното крило на прозореца, а леденият въздух идваше право в него.

Постави в тетивата на лъка една стрела с алени пера на края и подтикван от някакво особено въодушевление, вдигна лъка, подаде го през прозореца на спалнята на шестия етаж, насочи го към черното небе, опъна тетивата и пусна стрелата навън в нощта. Изведнъж страх скова сърцето му и той се заслуша за звука от сблъсъка – дали ще се удари в покрива на някоя от по-ниските сгради в квартала, или ще изтрака металически по някоя кола отдолу, или пък ще дрънне в тротоара... само че не чу нищо. Абсолютно нищо.

Неочакваната тишина започна да го ужасява. Представи си колко безшумен би бил сблъсъкът на острата стрела и някое човешко тяло.

Прекара остатъка от нощта, преценявайки възможните последствия.

Възможните последствия го плашеха до смърт. Но причината за онова продължително безпокойство, онази част от случката, която още не можеше да преглътне и която все още го тормозеше – дори сега, след трийсет и пет години – беше въпросът, на който така и не бе успял да си отговори: Защо?

Защо го бе направил? Какво го бе обзело и го бе накарало да стори нещо толкова очевидно безразсъдно, нещо, от което нямаше никаква рационална полза и което беше изпълнено с безсмислена опасност?

Гърни погледна отново към плота и се сепна от странната симетрия между двете загадки: стрелата, която бе изстрелял от прозореца на майчината си спалня, с неясен мотив и неизвестна точка на приземяване, и стрелата, която се бе забила в градината на съпругата му, с неясен мотив и неизвестна точка на изстрелване. Поклати глава, сякаш искаше да я прочисти от някаква невидима мъгла.

Време беше да смени темата.

Сякаш по поръчка в този миг звънна мобилният му телефон. Обаждаше се Кони Кларк.

– Исках да добавя нещо – нещо, което не споменах тази сутрин.

– О?

– Не съм го пропуснала нарочно. Става дума за едно от ония неясни неща, които понякога изглеждат свързани със ситуацията, а понякога сякаш нямат нищо общо.

– Да?

– Предполагам, че по-скоро е съвпадение. Добрия пастир е извършил убийствата си точно преди десет години, нали така? Ами точно по това време бащата на Ким изчезна от полезрението ни. Тогава вече бяхме разведени от две години, а той все разправяше, че иска да пътува по света. Никога не съм смятала, че наистина ще го направи, макар понякога да беше удивително импулсивен и безотговорен, до голяма степен именно заради това се разведох с него, а после един ден просто остави съобщение на телефонния ни секретар, казваше, че моментът е настъпил, сега или никога, и че заминава. Пълен абсурд! Но това беше всичко. Случи се през първата седмица на пролетта, точно преди десет години. Никога повече не чух и дума от него. Можеш ли да повярваш? Това егоистично, скапано копеле! Ким беше направо съсипана. Дори повече, отколкото при развода две години по-рано. Напълно съсипана.

– И смяташ, че съвпадението във времето има някакво специално значение?

– Не, не, не твърдя, че има някаква връзка между Добрия пастир и изчезването на Емилио. Че как би могло да има? Просто и двете се случиха в един и същ месец, през март 2000 година. Може би това обяснява донякъде защо Ким толкова силно съпреживява болката на онези семейства, които са загубили някого – защото и тя загуби баща си по същото време.

Сега вече Гърни разбра:

– И също липсва причина...

– Да. Убийствата на Добрия пастир така и никога не бяха разрешени, защото убиецът не беше заловен. А Ким не успя да загърби изчезването на баща си, защото така и не разбра какво в действителност му се е случило. Мисля, че когато говори за семействата на жертвите на убийствата и несекващото им страдание, всъщност говори за себе си.

След като приключи разговора с Кони, Гърни дълго седя до масата, като се опитваше да осмисли последствията от излизането на Емилио Корасон от живота на Ким.

Постепенно започна да възприема равномерния тих звук от иглите за плетене на Мадлин. Тя седеше, огряна от жълтата светлина на лампата, поставила кълбо прежда с цвят на градински чай отстрани на креслото си, а в скута ѝ се оформяше зеленикав пуловер.

Гърни отвори синята папка на раздела, посветен на „Меморандума за намерение“ на Добрия пастир. На страницата за обща информация в началото на раздела някой (вероятно самата Ким) беше посочил, че оригиналният документ е бил доставен чрез експресна поща, в кафяв хартиен плик с размери 23 на 30 сантиметра, адресиран до „Директора на Щатската полиция на Ню Йорк, Бюро за криминални разследвания“. Датата на доставката беше 22 март 2000 г. – срядата след уикенда, в който бяха извършени първите две убийства.

Гърни отгърна страницата и започна да чете текста на самия меморандум. Той започваше направо, с обобщено изявление, изложено под формата на номерирани изречения:

1. Ако любовта към парите, каквато по същността си е алчността, е коренът на всяко зло, най-великото добро ще бъде постигнато чрез унищожаването ѝ. 2. Тъй като алчността не съществува във вакуум, а в своите човешки носители, следва, че за да се изкорени алчността, трябва да се унищожат приносителите ѝ. 3. Добрия пастир прочиства стадото, като отделя заразените овце от здравите, защото е добро да се спре разпространението на заразата. Добро е да защитиш добрите животни от лошите. 4. Макар търпението да е добродетел, не е грях да изгубиш търпение пред алчността. Не е грях да вдигнеш оръжие срещу вълците, които поглъщат деца. 5. Това е нашата декларация: обявяваме война на приносителите на алчността, на джебчиите, които наричат себе си „банкери“, на въшките с лимузини, на червеите с мерцедеси. 6. Ние ще освободим земята от тази унищожителна зараза, носител по носител, като заменим тишината на безучастността със звука на разбитите черепи, докато прочистим цялата земя; ще разбиваме черепи, докато премахнем от стадото всички лоши овце; ще разбиваме черепи, докато коренът на всяко зло бъде напълно умъртвен и изчезне от земята.

В следващите деветнайсет страници това изявление бе разгърнато пространно, манифестът преминаваше от пророчески към академичен тон и обратно. Логическите доводи бяха подкрепени от множество данни за разпределението на богатството, които трябваше да демонстрират несправедливостта в икономическата структура на Америка, и завършваха със статистика на тенденциите, показваща как нацията се насочва към икономика от типа на тези в третия свят – икономика на крайностите с огромно богатство, съсредоточено на върха, все повече ширеща се бедност и намаляваща средна класа.

Основният текст на документа завършваше със заключението:

Тази отвратителна и разрастваща се несправедливост се задвижва от алчността на силните и силата на алчните. Нещо повече – контролът, упражняван от тази гнусна и всепоглъщаща класа над медиите – основният механизъм за влияние над обществото – е на практика абсолютен. Информационните канали (които, ако разполагаха със свобода, биха могли да бъдат двигател на промяната) са притежавани, ръководени и заразени от големите корпорации и от отделни милиардери, чиито интереси са мотивирани от това зловредно качество – алчността.

Именно това безнадеждно положение ни принуждава да стигнем до неизбежното си заключение, до ясната си решимост и до предприетите от нас действия.

Документът беше подписан с „Добрия пастир“.

В отделна бележка, прикрепена към последната страница, авторът беше добавил информация за точното време и място на две нападения, предшестващи „меморандума“.

Тъй като в онзи момент въпросните факти все още не били достъпни за обществеността, те подкрепили твърдението на подателя, че той е убиецът. В послепис към бележката се посочвало, че копия на целия документ са били изпратени едновременно на дълъг списък от национални и местни новинарски организации.

Гърни отново прегледа всичко. Когато половин час по-късно остави папката, вече бе наясно защо случаят се смята за емблематичен в криминологията и защо е изместил по-ранния, този на Юнабомбъра, като академичен архетип за убийства, мотивирани от обществена мисия.

Документът беше по-ясен и с далеч по-малко отклонения от темата от манифеста на Юнабомбъра. Логическата връзка между оповестения проблем и разрешението му под формата на убийства беше по-пряка, отколкото при хаотичните писма бомби на Тед Качински, изпращани до жертви, чиято връзка с проблема бе, най-меко казано, спорна.

Добрия пастир спретнато бе обобщил подхода си в първите две точки от меморандума: „1. Ако любовта към парите, каквато по същността си е алчността, е коренът на всяко зло, най-великото добро ще бъде постигнато чрез унищожаването ѝ. 2. Тъй като алчността не съществува във вакуум, а в своите човешки носители, следва, че за да се изкорени алчността, трябва да се унищожат приносителите ѝ.“

Нима може да бъде казано по-директно от това?

По своята същност поредицата убийства, извършени от него, също бе впечатляваща. Съдържаше всички елементи на приковаваща вниманието театрална постановка: бързо въведение, сгъстена времева рамка, високо напрежение, осезаема заплаха, драматична атака срещу богатството и привилегиите, лесно разпознаваем тип на жертвите, ужасяващ момент на сблъсъка.

Това бяха съставките на легендите и те заемаха естествено място в съзнанието на хората. Всъщност заемаха поне две места: за онези, които се чувстваха застрашени от атака срещу богатите, Добрия пастир беше въплъщение на хвърлящ бомби революционер, решен да взриви структурата на най-великото общество в историята. За другите, които смятаха богаташите за свине, Добрия пастир беше идеалист – Робин Худ, който поправя най-лошата несправедливост в един несправедлив свят.

Логично бе с течение на годините случаят да придобие такава популярност в часовете по психология и криминология. Преподавателите обичаха да го представят, защото подкрепяше изводите им по отношение на определен тип убиец и – нещо, което много рядко се среща при социалните науки – не оставяше никакво място за съмнения. На студентите им харесваше да слушат за него, защото (както и много други откровено ужасни неща) той беше гротескно забавен.

Дори фактът, че убиецът успява да избяга в нощта, се превръщаше в предимство – по този начин историята оставаше с отворен край в настоящето и беше още по-привлекателна.

Гърни затвори папката, замислен за дълбоката интуитивна сила на текста. Изпитваше смесени чувства.

– Проблем ли има?

Вдигна поглед и забеляза, че Мадлин го гледа от другия край на помещението. Куките за плетене лежаха в скута ѝ.

Той поклати глава:

– Вероятно просто обичайната ми раздразнителност.

Тя все още го наблюдаваше. Гърни знаеше, че очаква по-добър отговор.

– Документалната поредица на Ким е за случая „Добрия пастир“.

Мадлин се намръщи:

– Не го ли предъвкваха достатъчно? Когато се случи, по телевизията предаваха само това.

– Тя има собствена гледна точка. Преди години ставаше дума само за манифеста и гонитбата на убиеца и теориите за хипотетичната му биография, хипотетичното му образование, къде би могъл да се крие, насилието в Америка, твърде либералните закони за оръжията, дрън-дрън. Ким обаче пренебрегва всичко това и се съсредоточава върху непоправимите щети, нанесени на семействата на жертвите – как се е променил животът им след това.

Мадлин изглеждаше заинтригувана, после пак се намръщи:

– Добре, къде е проблемът тогава?

– Някъде, където не мога да го напипам. Може би причината е у мен. Както казах, не съм в особено добро настроение.

Глава 7

Ахав, ловецът на китове

На следващата сутрин времето бе типичното за Кетскилс през пролетта – студено и облачно. Отделни снежинки прехвърчаха косо покрай френските прозорци на семейство Гърни.

В 8,00 часа сутринта Ким Корасон се обади да каже, че има промяна в плана. Сутрешната среща с Джими Брустър в Търнуел отпада, вместо това следобед ще посетят Лари Стърн в дома му в Стоун Ридж, на около двайсет минути южно от язовир „Ашокан“. Срещата на обед с Руди Гец остава.

– Има ли някаква специална причина за промяната? – попита Гърни.

– Нещо такова, да. Това беше първоначалната програма, направих я, преди да разбера, че ще мога да разчитам на теб. Само че Лари е по-надут и по-дръпнат от Джими, затова предпочитам да си с мен, когато отида при него. Джими е убеден левичар, така че със сигурност ще участва – нали ще получи трибуна, от която да напада материализма. С Лари няма да е толкова лесно. Той изглежда разочарован от медиите като цяло заради сензациите покрай смъртта на негов приятел преди години.

– Наясно си, че няма да помагам да убеждаваш хората да се включат в проекта, нали?

– Разбира се, че няма! Искам само да слушаш, да усетиш нещата, да ми кажеш какво мислиш. Така че, ще те взема в единайсет и половина сутринта, вместо в осем и трийсет. Става ли?

– Добре – съгласи се той, но без ентусиазъм. Не че имаше конкретни възражения срещу промяната в програмата, просто мимолетното усещане, че нещо не е както трябва.

Канеше се да прибере телефона в джоба си, когато се сети, че Джак Хардуик все още не е отговорил на обаждането му. Набра номера.

Само след едно позвъняване чу дрезгав глас:

– Търпение, Гърни, търпение. Тъкмо смятах да ти звънна.

– Здравей, Джак!

– Ръката ми вече почти заздравя, майсторе. Успя ли да подготвиш нова възможност да ме застрелят?

Забележката беше ясно припомняне за събитията преди шест месеца, кулминационната точка на случая Пери, когато един от трите куршума, пронизали Гърни, беше излязъл от другата страна и се беше забил в ръката на Хардуик.

– Здрасти, Джак!

– Здрасти и на теб, мамка му!

Това бе обичайният начин, по който започваше всеки разговор с главен следовател Хардуик от щатската полиция на Ню Йорк. Този заядлив мъж с бледосини като на хъски очи, остър като бръснач ум и специфичен кисел хумор явно бе твърдо решен да превръща в изпитание всеки опит за общуване с него.

– Обаждам се във връзка с Ким Корасон.

– Малката Кими? Хлапето с училищния проект?

– Предполагам, че може и така да се каже. Името ти е в списъка ѝ с източници за случая с Добрия пастир.

– Без майтап! А ти по каква линия попадна на нея?

– Дълга история. Реших, че може да ми дадеш малко информация.

– Каква по-точно?

– Каквато и да е, стига да е различна от написаното в интернет.

– Разни пикантерийки около случая?

– Ако смяташ, че са важни.

По линията се разнесе хриптене.

– Още не съм пил кафе.

Гърни не каза нищо, защото знаеше какво следва.

– Добре, ето каква е сделката – изръмжа Хардуик. – Ти ми носиш едно хубаво голямо суматра^1 от „Абелардс“, а в замяна аз може и да ти снеса някои пикантни подробности.

– Има ли такива?

– Кой знае? Ако не си спомня нищо, ще си ги измисля. Разбира се, онова, което е важно за един, за друг е пълна глупост. Пия кафето си черно, с три захарчета.

След четиридесет минути Гърни вече бе взел две големи кафета и пътуваше по криволичещия черен път от смесения магазин в Дилуид към един още по-криволичещ черен път – дори не можеше да се нарече път, приличаше повече на изоставена пътека за добитък, – в края на който в малка къща под наем живееше Хардуик. Гърни паркира до колата на Хардуик, частично реставриран червен понтиак Джи Ти О от 1970 г.

На мястото на прелитащите от време на време снежинки беше излязла фина мъгла. Гърни пристъпи по проскърцващата веранда, стиснал по една чаша с кафе във всяка ръка. Вратата рязко се отвори и на прага застана Хардуик, облечен в тениска и анцуг с крачоли, отрязани до коленете, и с несресана сива коса.

Бяха се виждали лице в лице само веднъж, откакто преди шест месеца Гърни бе приет в болница – по време на официалното полицейско разследване, но това не попречи на Хардуик да започне по типичния си начин:

– И така, откъде познаваш малката Кими, мамка му?

Гърни му подаде едно от кафетата:

– Чрез майка ѝ. Искаш ли го?

Хардуик пое чашата, отвори капачето и опита кафето:

– И майката ли е толкова секси като щерка си?

– За бога, Джак...

– Това да ли е, или не? – Хардуик се отмести, за да пусне Гърни.

През входната врата се влизаше направо в просторна стая, която би трябвало да служи като всекидневна, но вътре нямаше почти никакво обзавеждане. Двете кресла с кожена тапицерия и разположената помежду им, направо на голия дървен под, купчина книги приличаха по-скоро на подготвени за пренасяне вещи, отколкото на обособено кътче за сядане.

Хардуик го наблюдаваше.

– С Марси се разделихме – каза, сякаш така обясняваше липсата на мебели.

– Съжалявам. Коя е Марси?

– Добър въпрос. Мислех, че знам отговора. Очевидно не е било така – той отпи голяма глътка от кафето си. – Явно съм като кон с капаци, когато опре до очевидно откачени жени с хубави цици. – Последва трета глътка, още по-стабилна. – Но пък какво от това? Всички си имаме слаби места, нали, Дейви?

Гърни отдавна бе разбрал какво у Хардуик му въздейства като пробождане с игла. В него имаше нещо, което му напомняше за баща му, макар самият Гърни да бе на четиридесет и осем години, а Хардуик (независимо от сивата коса и състареното лице) да нямаше още четиридесет. От време на време Хардуик улучваше точната цинична нотка, съвършеното ехо, което пренасяше Гърни обратно в апартамента, от чиито високи прозорци бе изстрелял онази стрела, без да знае защо; в апартамента, от който бе успял да избяга благодарение на първия си брак.

Сега си представи сцената съвсем ясно: стоеше в тесния хол, докато баща му раздаваше пиянски мъдрости, казваше, че майка му е луда, че всички жени са откачени и не може да им се вярва. Най-добре е изобщо да не им казваш нищо. „Аз и ти сме мъже, Дейви, разбираме се един друг. Майка ти е малко... малко не е в час, нали схващаш за какво говоря? Няма нужда да разбира, че съм пил днес, нали така? Само неприятности ще ни докара. Ние сме мъже. Можем да си говорим.“ Гърни беше на осем години.

Четиридесет и осемгодишният Гърни направи усилие да се върне в хола на Хардуик в настоящия момент.

– Отнесе половината неща от къщата – заяви Хардуик.

После пийна отново от кафето, седна на едното кресло и подкани с жест Гърни да заеме другото:

– Какво мога да направя за теб?

Гърни се отпусна на предложения фотьойл:

– Майката на Ким е журналистка, с която се запознах преди години, още докато служех в полицията. Тя ме помоли за услуга – „Наглеждай Ким“, така я формулира. Сега се опитвам да разбера в какво точно съм се замесил и реших, че може би ти ще успееш да ми помогнеш. Както казах по телефона, Ким те е посочила като източник на информация.

Хардуик се вгледа в чашата за кафе сякаш представляваше някакъв много озадачаващ предмет:

– Кой друг е включен в списъка?

– Някой си Траут, от ФБР. Както и Макс Клинтър, ченгето, което прецака преследването на стрелеца.

Хардуик нададе силен рев, който премина в пристъп на кашлица.

– Леле! Най-противният сухар на века и изтрещял пияница. В каква страхотна компания се намирам!

Гърни отпи от кафето:

– Е, кога ще стигнем до пикантериите?

Хардуик протегна мускулестите си, покрити с белези крака и се облегна назад в креслото:

– Нещата, до които пресата не е успяла да се добере?

– Точно така.

– Предполагам, че една такава подробност са животинките. Не знаеш за тях, нали?

– Животинките ли?

– Малки пластмасови животни играчки. Части от комплект. Слон. Лъв. Жираф. Зебра. Маймуна. Шестото не си го спомням.

– Но как се...

– На всяко от местопрестъпленията откриваха по едно.

– Къде?

– В близост до колата на жертвата.

– В близост?

– Ами да, все едно убиецът ги е метнал в тази посока от собствената си кола.

– Лабораторните тестове дадоха ли някакви резултати?

– Няма отпечатъци, нищо такова.

– Но...?

– Но се оказа, че животните са част от детски комплект за игра. Нарича се „Светът на Ной“. Нещо като диорама^2. Хлапето прави макет на Ноевия ковчег, после поставя вътре и животните.

– Нещо особено в разпространението, магазините, отлики във фабричното производство – някакъв начин да се проследи този конкретен комплект?

– Задънена улица. Много популярна играчка. Хит в „Уолмарт“. Продали са около седемдесет и осем хиляди комплекта. Всичките са еднакви, изработени в една и съща фабрика в Цуни Хуй.

– Къде?

– В Китай. Откъде да знам, по дяволите? Няма никакво значение. Абсолютно еднакви са.

– Някакви теории за значението на отделните животни?

– Купища. Всичките са пълни простотии.

Гърни си отбеляза наум да се върне към този въпрос по-късно.

Кога по-късно? Какво, по дяволите, си мислеше? Планът беше да наглежда Ким. Не да се цани доброволно за работа, която никой не го e молил да върши.

– Интересно – отбеляза Гърни. – Някакви други дребни странности, останали непознати за широката общественост?

– Предполагам, пистолетът може да се причисли към „странностите“.

– Доколкото си спомням, в новинарските репортажи се споменаваше просто „пистолет с голям калибър“.

– Всъщност беше „Пустинен орел“.

– Онова чудовище, 50-и калибър?

– Същият.

– Профайлърите със сигурност са се вторачили в това.

– Ооо, да, определено! Обаче има и друга особеност, не е само големината на оръжието. След шестте стрелби успяхме да открием два куршума в достатъчно добро състояние за надежден балистичен анализ, плюс още един, който не бихме могли да използваме като доказателство в съда, но определено подсказваше някои неща.

– Какви?

– Трите куршума са изстреляни от три различни пистолета „Пустинен орел“.

– Моля?

– Да, всички така реагираха.

– Това доведе ли до хипотеза за повече от един стрелец?

– Да, издържа десетина минути. Арло Блат изтърси една от мегатъпите си идеи: че убийствата са някакъв ритуал за приемане в улична банда и всеки член от бандата разполага със собствен „Пустинен орел“. Разбира се, това не разрешаваше малкия проблем с манифеста, който сякаш бе написан от университетски професор, а повечето членове на банди не могат да напишат без грешка дори думата „банда“. Чуха се и някои други, не толкова малоумни предположения, но накрая се наложи идеята, че стрелецът е бил един. Още повече че гениите от поведенческия отдел на ФБР приеха възторжено именно нея. Местата на нападенията като цяло бяха идентични. Подходът, стрелбата и начинът за бягство от местопрестъпленията бяха еднакви. И след като известно време предъвкваха теорията и психологическата съвместимост на модела, профайлърите решиха, че възможността този тип да е използвал шест пистолета е точно толкова логична, колкото и да е имал само един.

В отговор Гърни само направи измъчена физиономия. През годините беше имал най-разнообразни преживявания с профайлъри и беше склонен да смята постиженията им за резултат от най-обикновен здрав разум, а провалите им – за доказателство колко безсмислена е професията им. Проблемът с повечето криминални психолози, особено онези с нотка феберейска надменност в ДНК, бе убеждението им, че наистина знаят нещо и че предположенията им са научно обосновани.

– С други думи – каза Гърни, – дали ще използваш шест безумни оръжия или само едно безумно оръжие, е без значение, защото пълното безумие си е пълно безумие.

Хардуик се ухили:

– Има още една последна странност. Колите на всички жертви са черни.

– Това е доста разпространен цвят за мерцедес, нали?

– Чистото черно е основен фабричен цвят за около трийсет процента от моделите, които имат значение за случая. Има още около три процента, които са в металическо черно. Тоест около една трета – трийсет и три процента. Следователно би могло да се очаква две от шестте нападнати коли да са черни – освен ако черният цвят на колите не е бил един от критериите за избор на жертвите.

– А защо цветът да е фактор?

Хардуик сви рамене, повдигна чашата и изля в устата си останалото кафе:

– Още един добър въпрос.

В продължение на минута седяха, потънали в мълчание. Гърни се опитваше да свърже „странностите“ по такъв начин, че да открие обяснение за всичките. После се отказа, тъй като осъзна, че би трябвало да знае доста повече, преди да подреди тези случайни детайли в определен модел.

– Кажи ми какво знаеш за Макс Клинтър.

– Макси е много специален тип. Нож с две остриета.

– В какъв смисъл?

– Има особена история. – Хардуик се замисли, после се разсмя дрезгаво. – Много бих искал да ви видя двамцата заедно. Шерлок, геният на логиката, среща Ахав, ловеца на китове.

– А въпросният кит се явява...?

– Китът е Добрия пастир. Макси винаги се е отличавал със склонността да впие зъби в нещо и да не пуска, но след малката злополука, която сложи край на кариерата му, се превърна в ходещо олицетворение на откачена решителност. Залавянето на Добрия пастир стана не просто главната цел на съществуването му, а единствената такава. Накара доста хора да се отдръпнат – Хардуик стрелна Гърни с кос поглед, придружен от нов пристъп на ръмжащ смях. – Наистина би било забавно да видя как ще се разберете двамата с Ахав.

– Джак, случайно да са ти казвали, че смехът ти звучи все едно някой пуска водата в тоалетната?

– Не и човек, който ме моли за услуга.

Хардуик се надигна от креслото и размаха празната чаша:

– Истинско чудо е колко бързо човешкото тяло превръща кафето в пикня.

После излезе от стаята.

След няколко минути се върна, седна на облегалката на фотьойла и продължи сякаш не е имало прекъсване:

– Ако искаш да ти разкажа за Макси, може би ще е най-добре да започна с прословутия инцидент с мафиота от Бъфало.

– Прословут?

– Е, прословут в нашия малък свят, в северната част на щата. Важни клечки от Голямата ябълка като тебе надали изобщо са чували за него.

– Какво се е случило?

– В Бъфало имаше един мафиот на име Франки Бено, който възроди бизнеса с хероин в Западен Ню Йорк. Всички бяха наясно, но Франки беше умен и предпазлив, а освен това го пазеха неколцина скапани продажни политици. Това положение започна да се превръща във фиксидея за Макси. Беше решен да задържи и да разпита Франки, макар да не можеше да намери нищо конкретно, в което да го обвини. Накрая намислил да приключи нещата, като „тормози копелето, докато го принуди да направи грешка“ – това били последните думи на Макси към жена му, преди да отиде в ресторанта, където най-често се събирали хората на Франки в една от сградите, които притежавал.

Първата мисъл на Гърни беше, че да „тормозиш копелето, докато го принудиш да направи грешка“, си беше доста рискован метод. После си помисли, че той самият често го е правил, само дето го наричаше „да подложиш заподозрения на натиск, за да наблюдаваш реакциите му“.

Хардуик продължи:

– И така, Макси влязъл в ресторанта облечен като мръсен главорез и се държал като такъв. Отишъл направо в задната стаичка, където висели бандитите на Франки, когато не били твърде заети да трошат глави. В стаята имало двама мафиоти, които хапвали лингуини^3 с миден сос. Макси отишъл при тях и извадил пистолет и малък фотоапарат за еднократна употреба. После им казал, че имат избор: Може да ги снима, след като им пръсне мозъците, или пък да ги снима, докато си правят свирки един на друг. Те си решават. Изборът си е техен. Имат десет секунди, за да го направят. Или да се хващат за патките, или ще им размаже мозъците по стената. Десет... девет... осем... седем... шест...

Хардуик се приведе към Гърни с блеснали очи, очевидно завладян от събитията, за които разказваше:

– Да, обаче Макси бил застанал доста близичко до тях – прекалено близо – и един от бандюгите се протегнал и му измъкнал пистолета. Макси се дръпнал рязко и тупнал по задник. Двамата мафиоти тъкмо се канели да го счупят от бой, но Макси изведнъж зарязал ролята на свиреп главорез и започнал да крещи, че всъщност само се преструва, че в действителност е само актьор. Че са го наели да го направи и че никой нямало да пострада, защото пистолетът дори не е истински, ами е театрален реквизит. Направо се разревал, докато обяснявал. Двамата бандити проверили пистолета. И наистина, не бил истински. И така, поискали да разберат какво, по дяволите, става, кой го е подучил и така нататък. Макси твърдял, че няма представа, но уж на следващия ден трябвало да се срещне с въпросния човек, да му върне фотоапарата с направените снимки и да вземе пет бона за работата си. Един от двамата мафиоти излязъл навън и отишъл до най-близката телефонна будка – това се случва по времето, когато не всеки имаше мобилен телефон. Като се върнал, казал на Макси, че ще го отведат на горния етаж, защото господин Бено се е разстроил. Макси изглеждал така, сякаш всеки миг ще напълни гащите. Започнал да ги моли да го пуснат. Те обаче го отвели на горния етаж.

Горе имало офис, защитен като крепост. Стоманени врати, ключалки, камери. Най-високо ниво на сигурност. Вътре бил Франки Бено с още двама от хората си. Когато въвели Макси във вътрешния кабинет, Франки го изгледал мрачно и продължително. После се ухилил противно, сякаш току-що му била хрумнала страхотна идея. „Свали си дрехите“, наредил. Макси започнал да циври като бебе. Франки повторил: „Свали си дрехите и ми дай шибания фотоапарат!“. Макси му връчил фотоапарата, после се дръпнал назад до стената, сякаш се опитвал да се отдалечи възможно най-много от тия типове. Свалил си якето и ризата, после си смъкнал и панталоните. Обувките били още на краката му. Така че той седнал на земята и започнал да си дърпа панталоните, но те се набрали около глезените му. Франки му казал да побърза. Четиримата бандити на Франки се хилели. Изведнъж Макси отдръпнал ръце от глезените си – и във всяка от тях стискал по един малък симпатичен „Зиг Зауер“, 38-и калибър – Хардуик направи драматична пауза. – Е, какво мислиш за това?

Гърни се сети първо за собствената си скрита „Берета“. После си помисли за Клинтър. Макар очевидно да си падаше по рисковете (а нищо чудно да бе и леко чалнат), със сигурност знаеше как да напластява една история и как да запазва контрола под напрежение. Наясно бе и как да манипулират покварени, зли и импулсивни хора, как да ги накара да стигнат до изводите, до които той иска да стигнат. За ченге, работещо под прикритие, или за фокусник, това беше най-ценната комбинация от умения. Гърни обаче усещаше и нещо друго, спотайващо се под повърхността – нещо, което предвещаваше лош край.

Хардуик отново подхвана разказа си:

– Случилото се след това беше предмет на задълбочено разследване от страна на Бюрото. След като прегледаха и анализираха всички факти, в крайна сметка се оказа, че имат само думата на Макс. А пък той заявил следното: вярвал, че животът му се намира в непосредствена опасност и действал в съответствие с това. Приложил толкова сила, колкото смятал за подходящо при тези условия. В крайна сметка след себе си в онази стая оставил петима мъртви мафиоти и се измъкнал без нито една драскотина. От онзи миг нататък до нощта, когато прецака всичко, Макс Клинтър живееше с чувство за непобедимост.

– Знаеш ли с какво се занимава сега, как си изкарва парите?

Хардуик се усмихна:

– Аха, продава оръжия. Много необикновени оръжия. Неща за колекционери и разни опасни военни пушкала. Може би дори „Пустинни орли“.

1 Сорт кафе, отглеждан на остров Суматра, Индонезия – б. р.

2 Диорама – умален макет на (реално съществуваща) местност, исторически момент или сцена. – б. пр.

3 Вид плоски спагети – б. пр.

Глава 8

Сложният проект на Ким Корасон

Когато в 11,15 часа Гърни стигна до дома си след посещението при Хардуик в Дилуид, завари червената мазда на Ким, паркирана отстрани на къщата. Щом спря до нея, Ким остави телефона си и свали прозореца:

– Тъкмо се канех да ти звънна. Почуках на вратата, но никой не ми отвори.

– Подранила си.

– Винаги идвам по-рано. Много мразя да закъснявам. Като фобия ми е. Можем да тръгнем към дома на Руди Гец веднага, освен ако нямаш нещо друго за вършене преди това.

– Само минутка – и влезе в къщата, за да отиде до тоалетната.

Провери дали има съобщения на телефонния секретар. Нямаше. После погледна лаптопа и електронната поща. Всички писма бяха за Мадлин.

Когато излезе отново навън, го обгърна аромат на влажна почва. Тази миризма на свой ред извика спомена за стрелата в цветната леха – червените пера по края, черната пръчка, забодена в тъмнокафявата земя. Плъзна поглед в тази посока, като почти очакваше...

Но там нямаше нищо.

Естествено, че няма да има. Откъде-накъде ще има? Какъв, по дяволите, ми е проблемът?!

Отиде до маздата и се качи на седалката до шофьорската, която беше дръпната силно назад. Колата заподскача през ливадата, покрай плевнята и езерото, до черния чакълест път, който следваше потока, надолу по планината. Когато поеха по окръжната магистрала, Гърни попита:

– Имаше ли някакви други проблеми вчера?

Тя направи физиономия:

– Мисля, че сама се навивам. Започвам да развивам онова, което психиатрите наричат „твърде изострена бдителност“.

– Имаш предвид, че непрекъснато проверяваш дали не те заплашва опасност?

– Да, непрекъснато, при това толкова вманиачено, че всичко ми изглежда като заплаха. Все едно да имаш вградена противопожарна аларма, която е толкова чувствителна, че се включва всеки път, когато използваш тостера. Въртят ми се разни мисли в главата: „Наистина ли оставих химикалката на тази маса? Измих ли вече онази вилица? Това растение не беше ли с пет сантиметра вляво?“. Такива неща. И снощи беше така. Излязох за около час, а когато се прибрах, в банята светеше.

– Сигурна ли си, че си изгасила лампата, преди да излезеш?

– Винаги я гася. Това обаче не е всичко. Стори ми се, че подушвам ужасния одеколон на Роби. Съвсееем лека следа от него. Така че хукнах из апартамента и душех навсякъде и за секунда ми се стори, че пак го долавям. – Ким въздъхна раздразнено. – Разбираш ли какво имам предвид? Започвам да губя контрол. На някои хора започват да им се привиждат разни работи. А аз ги подушвам.

В продължение на няколко километра Ким шофираше мълчаливо. Отново се беше спусна мъгла, така че включи чистачките. При всяко движение те силно проскърцваха, но тя, изглежда, не обръщаше внимание.

Гърни започна да я изучава. Дрехите ѝ бяха скромни и добре подбрани. Имаше правилни черти, тъмни очи и прекрасни устни. Косата ѝ беше кафява и бляскава, а чистата ѝ кожа имаше лек мургав оттенък, напомнящ за Средиземноморието. Беше красива млада жена, изпълнена с идеи, много амбициозна, но без да се самозабравя. Освен това беше умна. Именно това най-много допадаше на Гърни. Същевременно се питаше как една толкова умна жена се е забъркала с човек с проблеми като Роби.

– Разкажи ми малко повече за този тип, Мийс.

Измина толкова време, преди да му отговори, че Гърни си помисли, че не го е чула:

– Казах ти, че социалните са го взели от семейството му, което било доста сбъркано, и започнали да го прехвърлят из разни приемни домове. Възможно е някои хора да се справят добре с подобно нещо, но повечето не успяват. Така и не научих подробностите. Знаех само, че е различен. Задълбочен. Може би дори малко опасен – поколеба се за миг. – И може би другото, което ме привлече, беше, че Кони не можеше да го понася.

– И заради това си го харесвала?

– Мисля, че тя го мразеше, а аз го харесвах, защото и на двете ни напомняше за баща ми. Баща ми също беше нестабилен и идваше от кофти семейство.

Баща ми. Понякога тези думи предизвикаха тъга у Гърни. Чувствата към баща му бяха противоречиви и в голяма степен потиснати Подобни чувства изпитваше и към самия себе си като баща – баща на двама синове, единият жив, а другият – мъртъв. Емоцията се уталожваше, но той се опита да ускори оттеглянето ѝ, като насочи вниманието си към друг аспект от проекта на Ким, някаква друга тема.

– По телефона започна да ми разказваш за Макс Клинтър, каза, че го смяташ за странен. Струва ми се, че точно тази дума използва.

– Много напрегнат. Всъщност много повече от напрегнат.

– Колко повече?

– Много. Според мен страда от параноя.

– Какво те кара да мислиш така?

– Погледът му. Сякаш казваше „Аз знам ужасяващи тайни“. Непрекъснато повтаряше, че нямам представа в какво се замесвам, че рискувам живота си, че Добрия пастир е въплъщение на злото.

– Като че ли е успял да ти влезе под кожата.

– Така е. Въплъщение на злото си е изтъркано клише. Само че в неговата уста звучи като истина.

След още няколко километра джипиесът в колата на Ким ги упъти да слязат от шосе 28 при Бойсвил. Пътуваха покрай пенлив бял поток с множество каскади, придошъл след топенето на снеговете. После стигнаха до Маунтинсайд Драйв, стръмен път с множество завои, който се спускаше през вечнозелена гора и ги отведе до Фолкънс Нест Лейн. Табелките с номерата на тази улица бяха разположени до отделни частни алеи, които водеха към къщи, скрити от погледа с гъсти живи плетове или високи каменни стени. Гърни прецени, че алеите са разположени на поне четиристотин метра една от друга. Последният адрес беше с номер дванайсет, гравиран с курсив върху месинговата табелка на една от двете каменни колони, ограждащи началото на алеята. Върху колоните бяха поставени кръгли камъни с големина на баскетболни топки, а на тях пък бяха кацнали два каменни орела с разперени криле и изпънати като за нападение нокти.

Ким свърна по елегантната павирана алея и бавно подкара през истински тунел от грамадни рододендрони. Накрая се озоваха на открито пред дома на Руди Гец – ъгловата постройка от стъкло и бетон, в която нищо не напомняше за домашен уют.

– Това е – промълви Ким едновременно нервно и въодушевено.

Спря колата пред бетонно стълбище, водещо към метална входна врата. Двамата излязоха от автомобила, изкачиха стълбите и се канеха да почукат, но в този миг вратата се отвори. Мъжът, който ги посрещна, беше нисък и набит, с бледа кожа, оредяваща посивяла коса и присвити очи. Носеше черни дънки, черна тениска и спортно сако от мръснобял лен. Държеше ниска чаша от плътно стъкло, в която имаше някаква прозрачна напитка. На Гърни му заприлича на продуцент на порнофилми.

– Ей, приятно ми е да те видя – подхвърли мъжът на Ким с топлотата на сънлив отровен гущер. После се вгледа в Гърни и разтегли устни в безизразна усмивка. – Вие трябва да сте прословутият ѝ съветник, детективът. За мен е удоволствие. Заповядайте.

Направи крачка назад и махна с чаша към вътрешността на къщата. След това присви очи срещу сивото небе:

– Противно време, а?

Отвътре домът му беше издържан в същия агресивен, модерен и ъгловат стил, както и отвън. Основните материали бяха кожа, метал и стъкло; цветовете бяха студени; подът – от бял дъб.

– Какво ще пиете, детективе?

– Нищо.

– Нищо. Добре. А за вас, госпожице Корасон? – Преувеличеното му испанско произношение и усмивката му превръщаха името ѝ в похотлива милувка.

– Може би малко вода?

– Вода – кимна той, повтаряйки думата, сякаш Ким беше направила особено интересна забележка. – И така, влезте, седнете. – Нов жест с чашата, този път към обособеното кътче за сядане пред един огромен като на катедрала прозорец.

Докато говореше, една млада жена в плътно прилепнало черно трико и с призрачно безшумни ролери на краката прекоси обширното помещение и изчезна през врата в другия му край.

Гец ги отведе до прозрачна овална масичка за кафе от акрил, край която бяха разположени шест алуминиеви стола. Разтвори устни в гримаса, която трябваше да минава за усмивка, но беше шокиращо лишена от сърдечност.

След като се настаниха около масата, момичето с ролерите профуча отново през стаята и изчезна през друга врата.

– Клаудия – обяви Гец и намигна, сякаш им споделяше някаква тайна. – Сладка е, а?

– Коя е тя? – попита Ким, която се бе сепнала от демонстрацията.

– Племенницата ми. На гости ми е за известно време. Обича да се пързаля – замълча за миг. – Само че ние сме се събрали да вършим работа, нали?

Усмивката му изчезна, сякаш да покаже, че времето за учтиви приказки е приключило:

– И така, имам страхотни новини за теб. „Сираци на убийствата“ получи най-високия резултат в зрителското проучване.

Ким изглеждаше по-скоро объркана, отколкото доволна:

– Проучване ли? Но как...

Гец я прекъсна:

– Разполагаме със собствена система за оценяване на програмните концепции. Правим представителен клип с част от материала, пускаме го чрез подкаст^1 на статистически представителна извадка от публиката и получаваме реакциите на хората в реално време. Обикновено е доста показателна.

– Но какво използвахте? Интервютата ми с Рут и Джими ли?

– Откъси. Репрезентативни откъси. Както и малко информация за фон, за да опишем ситуацията.

– Но тези интервюта бяха заснети с аматьорската ми камера. Не бяха предназначени за...

Гец се приведе напред над масата:

– Всъщност се оказа, че непрофесионалният вид на клиповете е идеален в случая. Понякога най-добрият вариант е клип, който сякаш е заснет без никакви разходи. Такъв подход показва честност. Също като теб самата. Искрена. Открита. Млада. Невинна. Разбираш ли, това е още нещо, което разбрахме от тестовата публика. Не би трябвало да ти го казвам, но ще го направя, защото искам да ми вярваш. Те страшно те харесаха. Направо те обожават! Затова мисля, че имаме бъдеще. Какво смяташ ти?

Ким го гледаше с широко отворени очи и зинала уста:

– Нямам представа. Тоест... Ама те наистина ли са видели само малка част от интервюто?

– Да, подправено с малко обяснения, разширяване на перспективата – точно както бихме направили в истинското предаване. Тестовият подкаст е оформен като едночасова програма, в която са представени четири различни идейни концепции, всяка по тринайсет минути. В този бяха включени твоята идея и още три, които обмисляме. Наричаме тестовата система „Излъчи или хвърли“. Някои хора смятат, че името звучи твърде грубо, но има причина да е такова. Интуитивно е – Гец произнесе последните думи с особен поверителен тон, с едно почти благоговейно напрежение. – Искаш ли да научиш истинската тайна за успеха на РАМ Нюз? Това е. Програмата е интуитивна. Едно време хората в телевизиите смятали, че новините са си новини, а забавлението – забавление. Затова и новинарските им емисии били на загуба. Седели върху златна мина, но нямали представа за това. Вярвали, че новините трябва да включват само факти, поднесени възможно най-скучно.

Той снизходително поклати глава на способността на човечеството да се самозаблуждава.

Гърни се усмихна:

– Очевидно сериозно са се объркали.

Гец насочи пръста си към него, все едно учител насочва вниманието към свой блестящ ученик:

– Очевидно наистина! Новините са живот, животът е емоция, а емоцията е интуитивна. Драма, кръв, победи, сълзи. Не някакъв смотан сухар да рецитира голи факти и цифри. Трябва да има сблъсък. Да се чува: „Майната ти!...“, „Не, майната ти на теб! На кого казваш „майната ти“, бе?!... Бум! Бум! Бум!“. Простете изразите, които използвам, но разбирате какво имам предвид, нали?

– Напълно – меко отвърна Гърни.

– Та затова наричаме програмата, с която проверяваме идеите си. „Излъчи или хвърли“. Защото това харесват хората. Простите избори. Властта. Също като императора, който гледа надолу към гладиатора. Палец нагоре – гладиаторът живее. Палец надолу – умира. Хората обичат черно-бялото. От сивото получават главоболие. От нюансите им прилошава.

Ким примигна и преглътна.

– И... „Сираци на убийствата“... получава палец нагоре?

– Ооо, да, голям палец, много нагоре!

Ким се опита да зададе още някакъв въпрос, но Гец я прекъсна и продължи собствената си мисъл:

– Много нагоре! Което за мен лично е голямо удовлетворение. Това е карма, пълен кръг! Защото някога именно отразяването на убийствата на Добрия пастир изстреля РАМ Нюз на върха – там, където ни е мястото. Идеята да се върнем отново към този случай, точно десет години по-късно – тя носи съвършените вибрации. Усещам го с костите си! Сега какво ще кажете за един фантастичен обяд?

Сякаш по сигнал отново се появи Клаудия, която крепеше в ръцете си голям поднос. Остави го на масата. Оформената ѝ на бодлички коса, която Гърни в началото бе взел за черна, всъщност беше тъмносиня, забеляза той сега. Една идея по-тъмна от очите ѝ, които за миг срещнаха неговите с обезпокоителна прямота. Съмняваше се, че има и осемнайсет. Момичето направи пирует с ролерите, после плавно прекоси стаята и след като им хвърли поглед през рамо, изчезна за пореден път.

На подноса имаше три чинии. Във всяка от тях грижливо и изтънчено бяха подредени парчета суши с прекрасни цветове и сложни, объркващи форми. Гърни не разпознаваше никой от използваните продукти. Същото очевидно важеше и за Ким, която разглеждаше с тревога изложените пред тях произведения на изкуството.

– Още един шедьовър на Тоширо – заяви Гец.

– Кой е Тоширо? – запита Ким.

Очите на Гец проблеснаха:

– Наградата, която отмъкнах от един популярен ресторант за суши в града.

След тези думи той взе от най-близката чиния едно от ярките малки парчета и го пъхна в устата си.

Гърни последва примера му. Вкусът беше непознат, но неочаквано добър.

Ким, която сякаш събираше смелост, също опита от сушито и видимо се отпусна, след като го сдъвка.

– Прекрасно – каза тя. – Значи сега той е личният ви готвач?

– Да, една от наградите.

– Сигурно сте много добър в онова, което правите – отбеляза Гърни.

– Много ме бива да разпознавам на какво ще откликнат хората. – После замълча за миг и добави, като че тази идея току-що му беше хрумнала: – Моят талант е способността да разпознавам таланта.

Гърни кимна учтиво, заинтригуван от безсрамното себелюбие на този човек.

Ким пък гореше от нетърпение да върне разговора отново към „Сираците“:

– Чудех се... дали от това ваше проучване с „Излъчи или хвърли“ сте научили нещо, което трябва да взема под внимание при останалите интервюта.

Той я изгледа проницателно:

– Просто продължавай да ги правиш по този начин. Ти притежаваш естествена невинност, която работи в твоя полза. Недей да го мислиш твърде много. Това е засега. В дългосрочен план подушвам възможност за продължение, както и за друг проект, свързан с този. Концепцията на „Сираците“ има голяма притегателна сила от емоционална гледна точка. Разполага с потенциала да стигне много по-далеч от семействата на шестте жертви на Добрия пастир. Лесно може да се прехвърли към семействата на други жертви на убийство. Това е естествен франчайз, може би ще успеем да го разработим. Но тук има и още една идея – идеята за неразрешения случай. В момента имаме и двете неща, в пакет. Уловила си болката на семействата, нали? Освен това имаш и избягал убиец, липса на окончателно разрешение. Затова си мисля, че когато „Сираците“ се изчерпи, можем да сменим фокуса. Представям си продължението – „Когато няма справедливост“ – ново шоу, в което тежестта пада върху несправедливостта в неприключените случаи. Несправедливостта, която остава.

Гец се облегна назад и се загледа в Ким, която възприемаше идеята. Не изглеждаше особено уверена.

– Би могло да... да се получи... предполагам.

Гец се приведе към нея:

– Слушай, знам върху какво си се съсредоточила ти – емоционалната страна, болката, страданието, загубата. Но тук става дума единствено за намиране на баланса. В първия сезон акцентът ще е върху болката и загубата. Във втория ще наблегнем на неразкритите престъпления. А току-що ми хрумна нещо съвсем ново. Ей-така ми дойде, от въздуха, докато гледах него. – При тези думи кимна към Гърни, а в очите му проблесна откривателско пламъче.

– Чуй това! Всъщност в момента само си мисля на глас, но... Какво ще кажете вие двамата да се превърнете в най-популярния екип риалити водещи в цяла Америка?

Ким примига, едновременно въодушевена и озадачена.

Гец продължи да развива идеята си:

– Виждам естествена драматична химия тук. Сочен междуличностен конфликт. Емоционалното момиче, което се интересува само от жертвите и мъката им и което не може да се измъкне от изтъканото от любов и омраза партньорство с ченгето със стоманен поглед, чиято едничка цел е да арестува убиеца и да приключи случая. В това има живот! Наистина е интуитивно!

1 Асинхронно радиопредаване на аудио- или видеофайлове, излъчвано по интернет. – б. пр.

Глава 9

Един сдържан сирак

– За какво мислиш? – попита Ким и нервно погледна към Гърни, докато регулираше отново скоростта на чистачките.

Тъкмо бяха прекосили пешеходната пътека, водеща към язовира „Ашокан“, и се насочваха на юг към Стоун Ридж. Беше малко след два часа. И следобед времето се бе задържало мрачно и периодично падаше мъгла.

Тъй като той не отговори, Ким добави:

– Много си навъсен.

– Докато слушах деловия ти партньор, си припомних как навремето РАМ представи случая на Добрия пастир. Сигурен съм, че нямаш представа за това. Едва ли си гледала много телевизионни новини, когато си била на тринайсет.

Тя примига и се вторачи в мокрия път:

– И как са го представили?

– Суперемоционални репортажи, внушаващи страх, двайсет и четири часа в денонощието, седем дни седмично. Непрекъснато измисляха различни имена на стрелеца – „Лудия нападател на мерцедеси“, „Полунощния луд“, „Убиеца в полунощ“. После той изпрати до медиите манифеста си, подписан с „Добрия пастир“, и те започнаха да го наричат по този начин.

РАМ съсредоточиха цялото си внимание върху посланието против алчността в манифеста и започнаха да тръбят, че нападенията са началото на някаква революция – социалистическа партизанска кампания против Америка, против капитализма. Беше наистина откачено. По двайсет и четири часа на ден така наречените им експерти, онези „говорещи глави“, дрънкаха неуморно за ужасяващите възможни сценарии, за нещата, които биха могли да се случат, за конспирациите, които може би са причина за ставащото. Канеха „консултанти по сигурността“, които тръбяха, че е дошло време всеки американец да се въоръжи – оръжие в къщата, в колата, в джоба ти. Че е дошло времето да спрем да глезим антиамериканските престъпници, че е крайно време да се отнемат „правата на престъпниците“. Дори след като убийствата престанаха, от РАМ не спряха. Продължиха да говорят за класовата борба, която просто била минала в нелегалност, но със сигурност щяла да избухне отново, по още по-ужасен начин. Продължиха да бият барабана в този дух още година и половина. Крайната им цел беше ясна: да предизвикат възможно най-много гняв и паника в името на по-високия рейтинг и приходите от реклама. Тъжното е, че сработи. Начинът, по който от РАМ отразиха случая с Добрия пастир, създаде ужасния модел, по който се правят кабелните новини днес: безсмислени спорове, раздухване на конфликта, противни конспиративни теории, възхвала на насилието и гневни обяснения за всичко. А Руди Гец като че ли с удоволствие си приписва заслуга.

Ким здраво стискаше волана:

– Следователно казваш, че не би трябвало да се занимавам с човек като него, така ли?

– Не твърдя за Гец нищо, което да не е станало очевидно по време на срещата ни с него.

– Ако беше на мое място, как би постъпил?

– Достатъчно си умна, за да си наясно, че този въпрос е безсмислен.

– Не, не е. Просто си представи, че се намираш в моята ситуация.

– Питаш ме какво решение бих взел, ако не бях аз – с моя произход и опит, моите чувства, мисли, семейството ми, приоритетите ми, живота ми. Не разбираш ли? Няма начин да попадна в твоята позиция с моя живот. В това няма никакъв смисъл.

Тя примигна отново, очевидно объркана:

– На какво толкова се ядосваш?

Този въпрос го изненада. Права беше. Той наистина беше ядосан.

Би било лесно да отговори, че аморални влечуги като Гец го изпълват с гняв, че преобразяването на новинарските емисии от сравнително безвредни средства за информация в цинични подстрекатели на поляризацията го ядосва, че превръщането на убийството в „риалити забавление“ го вбесява. Гърни обаче познаваше себе си достатъчно добре и беше наясно, че външните причини за гнева му често се явяват оправдания за онези вътре в него.

Някога един мъдър човек му беше казал: „Гневът е като шамандура на повърхността на вода. Онова, което смяташ, че те е ядосало, е само върхът. Трябва да проследиш веригата чак до долу, за да видиш към какво е прикрепена, какво я задържа там, където е.“

Реши да проследи веригата и се обърна към Ким:

– Защо ме взе със себе си на тази среща?

– Вече ти обясних.

– Имаш предвид, че съм бил там, за да те наглеждам? Да наблюдавам?

– И да споделиш мнението си за видяното и за това как съм се справила.

– Не мога да преценя това, без да знам каква е била целта ти.

– Нямах определена цел.

– Наистина ли?

Тя се извърна към него:

– Лъжкиня ли ме наричаш?

– Внимавай в пътя! – тонът му беше строг, бащински.

След като Ким отново насочи поглед към шосето, той продължи:

– Как така Руди Гец не знае, че си ме наела само за един ден? Защо смята, че имам по-голямо участие в този проект, отколкото имам в действителност?

– Нямам представа. Не съм казвала нищо подобно! – после стисна устни.

На Гърни му се стори, че с усилие се сдържа да не заплаче.

– Искам да знам цялата история. Искам да разбера защо съм тук – заяви той тихо и спокойно.

Тя кимна едва забележимо, но изтече поне още минута, преди да отговори:

– След като дипломният ми ръководител даде предложението ми и пилотните интервюта на Гец, нещата започнаха да се случват страшно бързо. Никога не съм си и представяла, че наистина ще купи проекта ми. И когато го направи, аз изпаднах в паника. Предлагаше ми се такава невероятна възможност и аз не исках да ми я отнемат. Помислих си – да предположим, че хората от РАМ изведнъж се пробудят и си кажат: „Това е просто една двайсет и три годишна хлапачка. Какво знае тя за убийствата? Какво разбира изобщо?“. С Кони бяхме на мнение, че ако участва и човек с истински опит, експерт в реалния живот, това ще придаде солидност и сериозност на проекта. И двете се сетихме за теб. Кони заяви, че никой не знае за убийствата повече от теб, а пък статията, която ти е посветила, те е направила известен. Следователно би бил идеален.

– Показа ли статията на Гец?

– Вчера се обадих да му съобщя, че си се съгласил да ми помогнеш. Мисля, че споменах и за нея.

– А Роби Мийс?

– Какво за него?

– Надяваше ли се да ти помогна да се справиш и с него?

– Може би. Може би съм по-уплашена от него, отколкото признавам.

Дългогодишният опит на Гърни в полицията го беше научил, че измамата може да бъде поднесена в най-различни опаковки – някои изкусни и красиви, други направени набързо и немарливо; истината обаче беше свързана с откритост и пестеливост. Независимо колко сложни са обстоятелствата в живота, истината обикновено е съвсем проста. Сега той долови тази простота в тона на Ким и това го накара да се усмихне.

– И така, значи аз се явявам твой консултант – експерт по убийствата; прословут детектив; човек, който придава тежест на проекта; ко-водещ на риалити предаване и личен телохранител срещу преследвача ти. Нещо друго?

Тя се поколеба:

– Така или иначе, вече се разкри каква манипулативна идиотка съм, затова ще призная и една друга надежда. Мислех си, че присъствието ти на следващата среща – тази с Лари Стърн, към когото пътуваме, – все пак ще го убеди да участва.

– И защо?

– Това ще прозвучи наистина пресметливо и непочтено от моя страна. Реших, че тъй като си известен детектив от отдел „Убийства“, той може да помисли, че преследването на убиеца е било подновено. А ако събудя надеждата му за залавянето на извършителя, може и да се съгласи да се включи.

– Значи, освен всичко останало, трябва да играя ролята на специалист по студени досиета, който е по петите на Добрия пастир?

Тя въздъхна:

– Глупаво е, нали?

Гърни не бързаше да отговори, а тя не настоя.

В плътните облаци някъде над главите им прозвуча ритмичният шум от перките на хеликоптер. Усили се, после отслабна и накрая напълно изчезна.

За разлика от помпозните орли на входа на Руди Гец, алеята към дома на Лари Стърн бе обозначена с обикновена пощенска кутия. Влизаше се през портал в ниската каменна ограда. Самата къща, типична за областта каменна постройка от осемнайсети век, бе разположена на около шейсет метра навътре в имота, в края на обикновена провинциална поляна. Ким паркира маздата си пред отделената постройка на гаража.

Когато стигнаха къщата, входната врата вече беше отворена. Застаналият на прага мъж беше със средна височина и нормално телосложение, вероятно на около 38-42 години. Носеше риза с къси ръкави, измачкана жилетка, свободни панталони и скъпи на вид мокасини – всичките в различни оттенъци на жълтокафявото. Косата му също бе светлокестенява.

Гърни си припомни прочетеното в синята папка на Ким. Според информацията там Лари Стърн, също като баща си (който бе станал жертва на убийство и чиято практика бе поел синът) беше известен и уважаван зъболекар.

– Ким – произнесе Стърн с усмивка, – приятно ми е да те видя отново. А това трябва да е детектив Гърни?

– Пенсионер съм – натърти Гърни.

Стърн кимна любезно, сякаш доволен от направеното уточнение.

– Влезте, ще използваме тази стая тук – докато говореше, той ги отведе в светла всекидневна с естествен паркет и изискана старинна мебелировка.

– Не бих желал да прозвучи грубо, Ким, но днес не разполагам с много време, така че се надявам веднага да минем на въпроса.

Настаниха се в три големи фотьойла, разположени около кръгъл килим пред облицована с камъни камина. Неугасналата още жарава приятно затопляше помещението.

– Знам какво е мнението ви за РАМ Нюз – произнесе Ким много сериозно и искрено, – но ми се стори, че е важно още веднъж да обсъдим възраженията ви.

Стърн се усмихна търпеливо и каза, сякаш се обръщаше към дете:

– Винаги съм готов да те изслушам. Надявам се, че и ти имаш желание да се вслушаш в думите ми.

Мекият му тон напомни на Гърни за някого, но той не можа да се сети за кого точно.

– Разбира се – отвърна Ким, но не звучеше убедително.

Стърн се приведе леко напред. Целият излъчваше учтиво внимание:

– Започни първа.

– Добре. Първо, аз лично ще отговарям за оформянето на проекта и стила на предаването. Следователно няма да си имате работа с някаква безлична медийна корпорация. Аз ще провеждам интервютата и ще задавам въпросите. Второ, децата на жертвите – все хора като вас – ще предоставят деветдесет и пет процента от съдържанието. Вашите отговори на въпросите ми са най-важното. Основната част на предаванията ще бъде изградена от вашите собствени думи. Трето, аз самата не се интересувам лично от нищо друго освен от истината, от действителните последици на едно убийство за семейството на жертвата. Четвърто, от РАМ Нюз може и да си имат някаква тяхна, корпоративна програма и цел, но в случая те са само средството, информационният канал. Те са посредник. Вие сте самото съобщение.

Стърн се усмихна, все така търпеливо:

– Много си красноречива, Ким. Въпреки това не успя да разсееш притесненията ми. Ще използвам твоя подход с номерирането, за да изложа собствената си гледна точка. Първо, РАМ не е добра организация. Тя е истинско олицетворение на всичко сбъркано в днешните медии. Превърнала се е в мегафон, в изразител на най-грозните и разколнически настроения в обществото. Величае агресията и превръща невежеството в добродетел. Ти може и да държиш да представиш истината, но за тях това не е приоритет. Второ, техният опит в манипулирането на хора като теб е далеч по-голям от твоя в справянето с хора като тях. Не разполагаш с реален шанс да запазиш контрол върху предаването си. Знам, че молиш участниците да подпишат договори за пълни права лично с теб, но не се чуди, ако от РАМ успеят да ги заобиколят. Трето, дори телевизията да няма някаква отвратителна цел, пак бих те посъветвал да преустановиш проекта си. Разполагаш с интересни идеи и предпоставки, но също така и с потенциалната възможност да причиниш огромна болка. Цената на проекта ти надминава печалбата. Намеренията ти са добри, но добрите намерения могат да предизвикат страдание, особено когато изнасяш публично нечии лични чувства. Четвърто, след всичките тези години личният ми опит си остава ярко доказателство за всичко, което казвам в момента. Споменах за това и преди, Ким, но може би трябва да говоря по-конкретно. Преди деветнайсет години, когато учех за зъболекар, мой близък приятел от друг университет беше убит. Помня начина, по който медиите отразиха убийството му – всичко беше истерично, плитко, евтино и безкрайно противно. Както и съвсем типично. Тъжният факт е, че медийният бизнес е воден от скрити мотиви и в резултат се произвеждат истински боклуци. Пазарът за тези боклуци е много по-голям от пазара за смислени, интелигентни коментари. Просто такава е природата на бизнеса, както и на публиката. „Основи на медийната икономика“.

Той и Ким още няколко пъти вземаха думата, като всеки повтаряше вече изразеното си мнение. Макар да не стигаха до съгласие, нямаше остро противопоставяне, защото и двамата се държаха сърдечно и любезно. Разговорът приключи, когато Стърн си погледна часовника и се извини, че не разполага с повече време.

– Всеки ден ли пътувате от тук до практиката си в града? – попита го Гърни.

– Само един-два пъти седмично. Вече почти не работя лично с пациенти. Всъщност практиката представлява доста голямо дружество за дентална медицина, а аз самият играя по-скоро ролята на председател на борда, отколкото на практикуващ зъболекар. Имам чудесни партньори и много добри администратори. Затова през повечето време се занимавам с външни медицински и зъболекарски организации – благотворителност и подобни. В това отношение съм изключително голям късметлия.

– Лари, скъпи...

На прага на всекидневната бе застанала висока пищна жена с бадемовидни очи, която сочеше към нежния златен часовник на китката си.

– Да, Лайла, знам. Гостите ми тъкмо си тръгваха.

Тя се усмихна и се оттегли.

Докато съпровождаше Ким и Гърни до входната врата, Стърн подкани младата жена да изчака още малко, преди да вземе окончателно решение, а също и да поддържа връзка с него.

Когато стисна ръката на Гърни, мъжът се усмихна учтиво и каза:

– Надявам се някой ден да имаме възможността да поговорим за кариерата ви в полицията. Според статията от майката на Ким е била наистина интересна.

Точно в този миг Гърни осъзна на кого му напомня Стърн.

На господин Роджърс^1.

Господин Роджърс със съпруга, сякаш излязла от харема на някой султан.

1 Фред Роджърс (1928–2003) е американски педагог, свещеник, автор и водещ на известно детско тв предаване, известен с благата си реч и характер и прямите послания. – б. пр.

Глава 10

Коренно различна гледна точка

В края на алеята Ким спря за миг, преди да излезе на шосето, макар че по него нямаше движение.

– И преди да си попитал – обяви тя с доверителен тон, – отговорът е „да“. Когато се уговарях с него и му споменах, че ще идваш с мен, му дадох и адреса на страницата, където е публикувана статията на Кони.

Гърни не каза нищо.

– Ядосан ли си ми?

– Имам чувството, че се намирам по средата на археологически разкопки.

– Какво имаш предвид?

– Непрекъснато се появяват отделни парченца от историята. Чудя се какво следва.

– Нищо не „следва“. Поне аз не мога да се сетя за нищо. Такава ли беше работата ти?

– Каква?

– Като археологически разкопки.

– Да, в известно отношение.

Всъщност доста често си беше представял именно това: как изравя отделните части от пъзела, подрежда ги, изучава формата и структурата им, напасва ги внимателно, вглежда се и търси моделите на свързване. От време на време можеше да си позволи да действа бавно. В повечето случаи обаче се налагаше да бърза, когато ставаше въпрос за разследване на текущи серийни убийства например. При тези случаи отлагането на откриването, разбирането и тълкуването на късчетата би могло да значи още убийства, още ужас.

Ким извади мобилния си телефон, погледна го, после вдигна очи към Гърни:

– Знаеш ли какво си мисля... Още няма три часа. Дали случайно си в настроение за още една среща, преди да те откарам до вас?

Не успя да ѝ отговори, защото тя побърза да добави:

– На път ни е, така че няма да те забави кой знае колко.

– Трябва да съм се прибрал до шест часа.

Това не бе съвсем вярно, но Гърни искаше да постави времева рамка.

– Не мисля, че ще е проблем. – Ким набра някакъв номер, после вдигна телефона до ухото си и изчака малко. – Робърта? Обажда се Ким Корасон.

Минута по-късно, след съвсем кратък разговор, Ким благодари на жената и отново потеглиха.

– Това стана лесно – отбеляза Гърни.

– Робърта се запали по идеята за документален сериал още когато за първи път се свързах с нея. Не се притеснява да изразява чувствата си... както и мнението си, впрочем. Тя е най-настойчивият ми участник, може би само Джими Брустър е по-агресивен от нея.

Робърта Рьоткер живееше в приличаща на крепост тухлена къща малко преди село Пийкок. Постройката беше разположена точно в средата на грубо окосена обработваема площ, която играеше ролята на поляна. Липсваха дървета, храсти и каквото и да било друго озеленяване. Имотът беше опасан с висока метър и осемдесет телена ограда, към която на равни разстояния бяха прикрепени наблюдателни камери, а тежката порта беше монтирана върху система от плъзгачи, задвижвани дистанционно от къщата. Отвори се веднага щом спряха пред нея. Правата, покрита с чакъл алея се разширяваше в паркинг пред тухлен гараж за три коли. Мястото сякаш бе стопанисвано от някоя официална институция, приличаше на специална тайна квартира на държавна издръжка. Гърни преброи четири допълнителни камери: две на предните ъгли на гаража и още две под стрехите на къщата.

Жената, която им отвори, излъчваше същата деловитост като сградата. Носеше широка карирана риза и тъмен панталон. Пясъчнорусата ѝ коса беше подстригана късо и небрежно – ясно бе, че не се интересува особено от външния си вид. Тя впери в Гърни неприветлив и нетрепващ поглед. Приличаше му на ченге, а впечатлението се подсилваше от деветмилиметровия пистолет „Зиг Зауер“ в кобура, прикрепен на колана ѝ.

Здрависа се с Ким с онзи решителен и твърд маниер, характерен за много жени, практикуващи традиционно мъжки професии. Ким представи Гърни и обясни, че той е тук в качеството си на „съветник“ по проекта. Робърта му кимна отсечено за поздрав, отстъпи назад и с жест ги подкани да влязат в къщата.

Постройката беше в типичен колониален стил с вестибюл по средата, който в случая бе съвсем празен – гол коридор, свързващ предния и задния вход на къщата. Вляво имаше две врати и стълбище, а вдясно – три врати, и трите затворени. Тази къща очевидно не разкриваше тайните си на всекиго.

Докато влизаха през първата врата вдясно в минималистично обзаведената всекидневна, Гърни попита:

– Към службите за охрана на реда ли сте?

Робърта Рьоткер първо затвори плътно вратата зад тях и едва тогава му отвърна:

– Категорично ги подкрепям.

Доста необичаен отговор.

– Имах предвид дали работите в някоя правоохранителна организация.

– Какво ви засяга къде работя?

Той се усмихна любезно:

– Просто се чудех дали пистолетът е част от служебните задължения, или лично предпочитание.

– В случая подобно разделение не е определящо. Отговорът е – и двете са верни. Заповядайте! – жената посочи един диван с твърда тапицерия, който му заприлича на онази в приемната на клиниката, в която Мадлин работеше три дни седмично. След като двамата седнаха, Рьоткер продължи: – Лично предпочитание е, защото така се чувствам по-добре. Същевременно е и изискване – налага го ситуацията в света, в който живеем. Вярвам, че е работа на всеки отговорен гражданин да откликва на реалността. Задоволих ли любопитството ви?

– Донякъде.

Тя се взря в него:

– Ние сме във война, детективе! Война със същества, които не притежават нашето разбиране за правилно и грешно. Ако не ги ударим първи, те ще ударят нас. Това е реалността.

За може би стотен път през живота си Гърни се замисли как емоцията създава своя собствена логика, как гневът неизменно ражда увереност. Това със сигурност беше една от най-големите иронии на човешката природа – когато сме най-объркани от своите страсти, сме най-убедени, че виждаме ясно.

– Били сте полицай – продължи Рьоткер. – Значи знаете за какво говоря. Живеем в свят, в който външният блясък е скъп, а животът е евтин.

След това мрачно обобщение настъпи мълчание, което Ким наруши с жизнерадостен опит да отклони вниманието им:

– Ооо, между другото, смятах да разкажа на Дейв за личното ти стрелбище. Би ли му го показала? Сигурна съм, че много ще му допадне.

– Защо не? – отвърна Рьоткер без колебание, но и без ентусиазъм. – Елате.

Изведе ги навън през коридора и задната врата, до която имаше ограден с мрежа кучкарник, заемащ половината стена. От него със силен лай изскочиха четири мускулести ротвайлера, които млъкнаха веднага след произнесената от господарката им заповед на немски.

На поляната зад къщата, малко след кучкарника, беше разположена тясна сграда без прозорци, която се простираше до външната ограда. Рьоткер отключи металната ѝ врата и светна лампите. Вътре имаше обикновен коридор за стрелба с единична установка и подвижна мишена. Рьоткер отиде до масичката в началото на коридора и натисна ключа на стената до нея. Механизмът задвижи предварително подготвената хартиена мишена – стилизирано човешко изображение, която спря на знака за седем метра и половина.

– Проявявате ли интерес, детективе?

– Предпочитам да ви наблюдавам – отвърна той с усмивка. – Имам усещането, че ви бива.

Тя му се усмихна студено в отговор:

– Достатъчно съм добра за повечето ситуации.

После натисна отново ключа на стената и мишената започна да се отдалечава, докато стигна края на коридора, на петнайсет метра разстояние. Рьоткер взе антифоните^1 и предпазните си очила от една кука до ключа и си ги сложи, след което хвърли поглед през рамо към Гърни и Ким:

– Съжалявам, но нямам допълнителни. Обикновено не присъства публика.

Тя извади пистолета си от кобура, провери барабана, вдигна предпазителя и застина за миг. Стоеше напълно неподвижна, със сведена глава, сякаш е плувец, който се готви за решителен скок във водата по време на Олимпийските игри. А след това направи нещо, което Гърни със сигурност щеше да помни до края на дните си.

Изкрещя – яростен, животински звук, който превърна съставляващата го дума в мълния, огласила цялото помещение. Нямаше нищо общо с човешка реч. Това, което извика, бе УМРИ. Едновременно с това рязко вдигна оръжието и сякаш без изобщо да се прицелва, изстреля всичките петнайсет куршума за по-малко от четири секунди, както прецени Гърни.

След това бавно свали пистолета и го остави на масата, свали очилата и антифоните и прилежно ги окачи на стената. Пресегна се към ключа и мишената започна да се плъзга от другия край на коридора към масичката. Рьоткер внимателно я откачи и се обърна. Видът ѝ внушаваше, че напълно се владее. Вдигна мишената, така че Гърни да я огледа. Областта, където обикновено се целеха стрелците – центъра на тялото, беше непокътната. Всъщност по цялото „тяло“ нямаше нито една дупка от куршум, с изключение на средата на челото. Тя буквално липсваше.

1 Предпазители за уши. – б. пр.

Глава 11

Странните последствия

Ким и Гърни пътуваха с маздата през малкото, почти несъществуващо селце Пийкок към окръжната магистрала, която – след серия редуващи се хълмове и долчинки – в крайна сметка щеше да ги отведе до Уолнът Кросинг. Беше малко след пет часа, облаците все повече оредяваха, а мъглата най-сетне се беше разнесла.

– Аз се стреснах доста повече от теб от тази случка – отбеляза Гърни.

Ким го стрелна преценяващо с поглед:

– И заключи, че съм била свидетел на това и преди? Прав си.

– Затова ли ѝ предложи да ми покаже стрелбището си? За да видя лично малкото ѝ представление?

– Да.

– Е, наистина ми направи впечатление.

– Искам да видиш всичко. Или поне толкова, за колкото ти стигне времето.

Смълчаха се. На Гърни му се струваше, че вече е видял много. Беше му трудно да повярва, че Кони Кларк е звъннала едва предната сутрин. Затвори очи и се опита да внесе ред в потока от наблюдения и разговори. Зави му се свят. Проектът беше странен. Собственото му участие в него беше странно.

Когато се събуди, колата тъкмо завиваше по тесния път, водещ към дома му.

– Божичко! Нямах намерение да спя.

– Сънят е хубаво нещо – отвърна Ким уморено и сериозно.

В този миг на един насип пред тях изскочиха три сърни.

– Някога блъскал ли си сърна? – попита тя.

– Да.

Нещо в тона му я накара да го изгледа любопитно. Беше се случило преди шест месеца. Една кошута излезе от гората вляво от шосе 10, прекоси пътя точно пред колата му и навлезе в полето от другата страна. И точно когато Гърни минаваше, сърнето ѝ се втурна през шосето след майка си.

Гърни потръпна при яркия спомен за удара. Отбивка. Спиране. Слизане от колата. Връщане назад. Малкото разкривено тяло. Широко отворените безжизнени очи. Сърната, застанала в полето и загледана назад. Чакаща. И сега усещаше тъгата и ужаса, които го изпълниха тогава.

Минаха покрай възвишение, на което се виждаше западнала ферма с десетина мършави крави и няколко ръждясали коли.

– Разбираш ли се със съседите си? – попита Ким.

Гърни издаде особен звук, нещо средно между сумтене и смях:

– С някои – да, с други – не.

След около осемстотин метра вече виждаха края на пътя и червената плевня на Гърни близо до езерото.

– Спри, за да сляза – каза той. – Искам да повървя пеша. Това ще ме разсъни и ще ми помогне да подредя мислите си.

Ким се намръщи:

– Тревата е мокра.

– Няма значение. Вкъщи ще си събуя обувките.

Тя спря пред вратата на плевнята и изключи двигателя, но без да отмества ръка от контактния ключ. Гърни не слезе веднага от колата, а изчака на мястото. Усетил бе, че иска да му каже нещо.

– И така... – започна Ким, след което млъкна и опита още веднъж. – И така, какво ще правим от тук нататък?

Той сви рамене:

– Нае ме за един ден. Този ден свърши.

– Има ли шанс да получа още един?

– С каква цел?

– Да поговориш с Макс Клинтър?

– Защо?

– Защото не мога да го разбера. Имам чувството, че знае нещо за случая на Добрия пастир. Нещо ужасно. Само че не мога да определя дали става дума за реални факти, или това е някаква негова откачена измислица, някаква самозаблуда. Помислих си, че след като и двамата сте бивши полицаи, може би ще разговаря по-открито с теб... особено ако мен ме няма, ако сте само двамата и си говорите като ченге с ченге.

– Къде живее?

– Ще го направиш ли? Ще се срещнеш ли с него?

– Не съм казал подобно нещо. Попитах къде живее.

– Недалеч от езерото Каюга. Съвсем близо до мястото, където спретнал онова убийствено преследване. Заради това донякъде се притеснявам, че не е съвсем добре с главата.

– Защото живее там?

– Заради причината да живее там. Твърди, че именно там са се пресекли пътищата им с Добрия пастир и пак там ще ги събере кармата.

– И ти искаш да разговарям с този човек?

– Откачено, нали?

Каза ѝ, че ще си помисли.

– Обещавам, че ще ти се стори... интересен.

– Ще видим. Ще ти кажа после – излезе от малката кола и проследи с поглед как прави обратен завой и поема обратно надолу по тесния път.

Кратката му разходка нагоре през пасбището му помогна добре да си почине от този ден. Съзнанието му се потопи в ароматите на разбудената от ранната пролет природа: богатата сладост на влажна почва, въздухът, който бе толкова свеж, че сякаш пречистваше душата и... отнасяше всички препятствия, които пречеха на ума да съзре всемирната истина.

Или поне така му се струваше, докато Мадлин не го попита как е минал денят му, пет минути след като беше влязъл в къщата и бе отишъл в банята, за да измие лицето си.

Разказа ѝ възможно най-изчерпателно за трите странни срещи с хората, с които работеше Ким – Руди Гец и неговото момиче на ролери, Лари Стърн с неговата жилетка тип „господин Роджърс“, Робърта Рьоткер и смахнатата ѝ демонстрация на точна стрелба. Освен това ѝ разправи всичко, което му беше известно за Макс Клинтър – чудатия трагичен тип, чийто живот се бе променил завинаги заради Добрия пастир.

Седеше на масичката до френските прозорци, а Мадлин беше застанала край мивката и режеше зеленчуци върху дървена дъска.

– Ким иска да се занимавам с това още един ден. Мътните да ме вземат, ако знам какво да правя.

Мадлин отряза долната част на голяма глава червен лук.

– Как е ръката ти?

– Какво?

– Ръката. Мястото, което не усещаш. Как е?

– Нямам представа. Тоест... не съм... – не довърши, а започна да разтрива китката си и мястото над нея. – Добре е... без промяна, като че ли. Защо питаш?

Тя завъртя лука в ръката си и обели двете твърди външни люспи.

– А болката отстрани?

– В момента не ме боли. Тя не е постоянна. Ту се появява, ту изчезва.

– Май спомена, че е през десетина минути?

– Приблизително.

– Днес колко пъти те заболя?

– Не съм сигурен.

– Не си сигурен дали изобщо си усещал болка?

– Не мога да преценя.

Мадлин кимна, разряза една зелена тиквичка през средата, намести половинките на дъската и започна да ги реже на полумесеци.

Той примига, вгледа се в нея, после прочисти гърло.

– Значи смяташ, че трябва да се съглася Ким да ме наеме за още един ден?

– Да съм казвала нещо подобно?

– Така ми се струва.

Последва дълго мълчание. Мадлин наряза един патладжан, една жълта тиквичка и една сладка червена чушка, после събра всичко в голяма купа, отнесе я до печката и започна да изсипва съдържанието ѝ в дълбокия тиган със загрята мазнина.

– Тя е интересна млада жена.

– В какъв смисъл?

– Умна, привлекателна, амбициозна, фина, енергична – не си ли съгласен?

– Хмм! Да, определено не е повърхностна.

– Може би трябва да я запознаеш с Кайл.

– Със сина ми?

– Не познавам друг Кайл.

– И какво те кара да смяташ, че те двамата...

– Просто мога да си ги представя заедно, това е всичко. Различни характери са, но са на една и съща вълна.

Той се опита да види тази хипотетична химия в евентуалната им връзка. Отказа се след по-малко от минута. Твърде много възможности, твърде малко данни. Завиждаше на способността на Мадлин да използва интуицията си. С нейна помощ тя преминаваше през неизвестните, които за него бяха непреодолимо препятствие.

Глава 12

Лудостта на Макс Клинтър

„Стигнахте желаната дестинация.“

Джипиесът на Гърни току-що го бе довел до необозначено кръстовище, където тесен черен път пресичаше асфалтираното шосе – същото шосе, по което беше карал в продължение на повече от три километра, без да види нито една къща, която да не е пред срутване. От едната страна на черния път имаше отворена метална порта, а от другата се извисяваше безжизнен дъб, очевидно ударен от светкавица. Към белязания му ствол с гвоздеи беше прикован човешки скелет (или, както допусна Гърни, много убедителна имитация). На врата му беше окачена табела с ръкописен надпис: Последният нарушител. След онова, което бе научил за Макс Клинтър досега (включително впечатлението, получено от сутрешния разговор с него), табелата и надписът не представляваха голяма изненада.

Гърни сви по изровения черен път и малко по-късно прекоси голямо езеро по нещо като примитивен бент. Продължи през гъсталак от кленови дръвчета и накрая спря пред дървена хижа, построена върху малко по-издигнато и сухо място, заобиколено отвсякъде от вода и блатна трева. Самата постройка беше оградена със странна ивица оплетени тревни откоси, опасани с телена мрежа. Пътеката до вратата на колибата минаваше директно през треволяка, отделена от него само с дълга ограда от двете страни. Гърни оглеждаше всичко това и се чудеше каква точно е целта му. В този миг вратата се отвори и на малкото каменно стъпало пред нея излезе мъж, облечен в камуфлажни панталони и риза в шокираш контраст с ботушите от змийска кожа на краката му. Погледът му беше твърд.

– Змии – дрезгаво произнесе той.

– Моля?

– В треволяците. На това се чудехте, нали?

Говореше със странен акцент, а напрегнатите му очи бяха приковани в тези на Гърни:

– Малки отровни змии. Дребните са най-опасни. Слуховете за тях се разнасят... Действат като защита.

– Не бих се сетил, че може да има някаква полза от тях, особено докато спят зимен сън в това студено време – любезно отбеляза Гърни. – Предполагам, че вие сте господин Клинтър?

– Максимилиан Клинтър. Времето е проблем единствено за реалните змии. А от нежелани посетители ме пази идеята за змиите. Студът не оказва влияние на представата в главите им. Нали разбирате мисълта ми, господин Гърни? Бих ви поканил да влезете, но нe каня никого. Не мога да понеса мисълта за това. ПТСР^1. Ако вие влезете, аз ще трябва да стоя навън. Двама души са тълпа. Не мога да дишам, мамка му!

Ухили се малко налудничаво. Гърни осъзна, че акцентът му е отзвук от някакъв странен диалект, който ту се появява, ту изчезва. Напомняше на говора на Марлон Брандо в „По Мисури“.

– Приемам на открито всичките си гости. Надявам се, че нямате нищо против. Последвайте ме.

Преведе Гърни покрай оградените откоси до обрулена от времето маса за пикник зад къщата. Оттатък масата, току до тресавището, беше паркиран истински военен джип „Хъмви“2, боядисан в пясъчножълто.

– Карате ли това нещо? – попита Гърни.

– При специални случаи. – Клинтър му намигна заговорнически и се настани на масата. После взе от пейката два уреда с пружини за трениране на ръцете и започна да ги стиска. – Настанете се удобно, господин Гърни, и ми разкажете защо се интересувате от случая на Добрия пастир.

– Вече ви казах по телефона. Помолиха ме да...

– Да наглеждате прекрасната изоставена от любимия си госпожица Сърце?

– Госпожица Сърце ли?

– Corazón означава „сърце“. Елементарен испански. Сигурен съм обаче, че това ви е известно. Името е идеално за нея, не сте ли съгласен? Сърдечни трепети. Объркани страсти. Кървящо за жертвите на престъпленията сърце. Но какво общо има това с Максимилиан Клинтър? – докато произнасяше въпроса, от особения акцент не остана и следа. Погледът му се съсредоточи, стабилен и остър.

Гърни трябваше бързо да реши как да постъпи. Спря се на безпардонна откровеност:

– Ким смята, че знаеш нещо по случая – нещо, което не ѝ казваш. Не може да те разбере. Мисля, че си ѝ изкарал ангелите от страх – Гърни би се заклел, че на Клинтър това му допада, но не иска да го показва. Очевидно свалянето на картите бе правилният подход. – Между другото, впечатлен съм от историята за изпълнението ти в Бъфало. Ако дори половината от онова, което чух, е истина, имаш истински талант.

Клинтър се усмихна:

– Медения.

– Я пак?

– Това беше прякорът на Франки Бено в мафията.

– Понеже е бил много сладък тип?

Очите на мъжа проблеснаха:

– Заради хобито му. Беше пчелар.

Гърни си го представи и се засмя.

– Ами ти, Макс? Ти що за човек си? Чух, че се занимаваш с продажба на специализирани оръжия.

Клинтър го изгледа проницателно. Ръцете му продължаваха да стискат тренажорите – бързо, почти без усилия.

– Извадени от експлоатация колекционерски оръжия.

– Имаш предвид оръжия, които не стрелят?

– Почти всичките ми тежки военни пушкала са негодни за употреба. Имам обаче и някои много интересни по-малки оръжия, с които може да се стреля. Само че не съм търговец. За търговците са необходими специални разрешителни от държавата. Така че не съм търговец. Според закона съм „човек с хоби“. И понякога продавам по нещо от личната си колекция на друг човек със същото хоби. Схващаш ли?

– Така мисля. И какви оръжия продаваш?

– Необикновени. И трябва винаги да съм сигурен, че съм подбрал най-подходящото за съответния човек. Държа това да е пределно ясно. Ако искаш шибан „Глок“, върви в шибания „Уолмарт“! Това е философията ми за огнестрелните оръжия и изобщо не се срамувам от нея – акцентът отново се прокрадваше в гласа му. – От друга страна, ако искаш картечница „Викерс“ от Втората световна война, неработеща, но снабдена с противовъздушна стойка, може и да се разберем, стига и ти да си човек с хоби като мен.

Гърни се завъртя лениво на пейката, така че да гледа към кафеникавата вода в блатото. Прозина се и се протегна, след което се усмихна на Клинтър:

– Е, кажи ми, знаеш ли изобщо нещо за Добрия пастир, както смята Ким? Или това са само глупости и измишльотини?

Мъжът дълго го гледа, преди да отговори:

– Измишльотина ли е, че всички коли бяха черни? Или това, че две от жертвите са посещавали една и съща гимназия в Бруклин? Измишльотина ли е, че репортажите за убийствата на Добрия пастир утроиха рейтинга и печалбите на РАМ Нюз? Или пък, че от ФБР издигнаха истинска стена на мълчание около случая?

Гърни вдигна ръце, за да покаже объркването си:

– И до какво води всичко това?

– Зло, господин Гърни. На дъното на този случай лежи невероятно зло.

Ръцете му стискаха и отпускаха тренажорите, стискаха и отпускаха толкова бързо, че движенията изглеждаха почти конвулсивни.

– Между другото, знаете ли, че на света има откаченяци, които получават оргазъм, докато гледат филми с автомобилни катастрофи? Знаехте ли го?

– Мисля, че през деветдесетте години някой направи филм за това... Но не смяташ, че това има нещо общо с Добрия пастир... нали?

– Не смятам нищо. Просто имам въпроси. Много въпроси. Дали манифестът не е бил само опаковка на някаква друга бомба – подарък за Коледа, поставен във великденска кутия? Дали нашият Клайд си е имал и Бони в колата? Възможно ли е ключът за всичко да се крие в шестте пластмасови животинки от Ноевия ковчег? Има ли някакви тайни връзки между жертвите, на които още никой не е обърнал внимание? Дали богатството ги е превърнало в мишени, или пък начинът, по който са забогатели? Ето това определено е интересен въпрос, не сте ли съгласен?

Той намигна на Гърни. Пределно ясно бе, че не очаква отговор. Беше влязъл в някаква своя си риторична въртележка:

– Толкова много въпроси. Ами ако „пастирът“ е всъщност „пастирка“, съвсем истинска Бони... луда кучка, набрала на богатите?

Замълча. Единственият звук в настъпилата зловеща тишина беше регулярното скърцане на пружините в уредите, които стискаше.

– Ръцете ти сигурно са много силни – отбеляза Гърни.

Клинтър се ухили свирепо:

– Миналия път, когато срещнах Добрия пастир, бях ужасно, срамно, трагично неподготвен. Следващия път няма да е така!

За миг Гърни си припомни кулминационната сцена от „Моби Дик“. Ахав, който стиска харпуна с две ръце и го забива в гърба на кита. А после Ахав и китът, вплетени един в друг, изчезват завинаги в океанските дълбини.

1 ПТСР – Посттравматично стресово разстройство – б. пр.

2 Humvee – на англ.: High Mobility Multipurpose Wheeled Vehicle – Високопроходима многоцелева колесна машина. Американски високопроходим военен джип. – б. пр.

Глава 13

Серийно клане

След като се отдалечи на няколко километра от странния двор на Клинтър – от реалните или измислени пепелянки, от заблатения ров, от скелета пазач – Гърни спря на една отбивка край пътя. Намираше се близо до върха на неголямо възвишение, откъдето се откриваше гледка към северния край на езерото Каюга, яркосиньо като небето отгоре.

Извади телефона, набра номера на Джак Хардуик и се свърза с гласовата му поща.

– Хей, Джак, имам въпроси. Току-що разговарях с господин Клинтър. Необходима ми е гледната ти точка за едно-две неща. Обади ми се. Колкото по-скоро, толкова по-добре. Благодаря.

После звънна на Ким.

– Дейв?

– Здрасти. Намирам се в твоя район, проверявам някои неща. Реших, че е логично да си поприказвам с Роби Мийс. Имаш ли адреса и телефонния му номер?

– Какво... Защо искаш да говориш с него?

– Има ли причина да не искаш да го правя?

– Не. Просто... не знам... Добре, няма проблем, само секунда.

След по-малко от минута, тя отново вдигна слушалката.

– Има апартамент в Типерари Хил, Саут Лоуел № 3003 – после му продиктува номера на мобилен телефон, който Дейв си записа. – И запомни, че използва името Монтагю, не Мийс. Но... какво смяташ да правиш?

– Просто ще му задам няколко въпроса, ще проверя дали мога да науча нещо смислено.

– Смислено ли?

– Колкото повече научавам за проекта ти или за случая в основата му, толкова по-мъгляво става всичко. Искам да получа известна яснота.

– Яснота? И смяташ, че ще я получиш от него?!

– Може би не направо, но той очевидно е участник в малката ни драма, а аз дори не знам кой е, по дяволите! Това ме притеснява.

– Разказах ти всичко за него! – тонът ѝ бе едновременно обиден и отбранителен.

– Сигурен съм в това.

– Защо тогава...

– Ако искаш помощта ми, Ким, ще трябва да ми предоставиш малко свобода на действие.

Тя се поколеба:

– Добре... предполагам. Бъди внимателен. Той е... странен.

– Мъжете с повече от едно фамилно име обикновено са странни.

Приключи обаждането, но докато прибираше телефона в джоба си, той звънна отново и на екрана се изписа „Дж. Хардуик“.

– Здрасти, Джак, благодаря, че се обаждаш.

– Аз съм само един скромен държавен служител, Шерлок. Какво мога да направя днес за прословутия детектив?

– Не съм съвсем сигурен. До какви материали за Добрия пастир можеш да се добереш?

– О, разбирам – изви той глас по начин, който Гърни мразеше.

– Какво разбираш?

– Усещам, че част от пенсионираните мозъчни клетки на Шерлок са напът да възкръснат.

Гърни не му обърна внимание:

– Е, до какво имаш достъп?

Хардуик прочисти гърлото си с такова усърдие, че на човек можеше да му се обърне стомахът, докато го слуша.

– Оригиналните доклади за инцидентите, документи за самоличност и биографични данни за жертвите, снимки на черепи и лица, помлени от едрокалибрени куршуми – а като заговорихме за това, сетих се за една колоритна случка. Една от жертвите – привлекателна дама, която се занимавала с недвижими имоти, беше изгубила голяма част от челюстта и главата си след канонадата от онзи „Пустинен орел“. Един младок от екипа за събиране на веществени доказателства направи откритие, което никога няма да забрави. Парче от ухото на дамата с големина на монета се било закачило в храст смрадлика край шосето и от него все още висяла обицата ѝ с голям диамант. Представяш ли си картината, майсторе? Подобни неща някак се запечатват в паметта – замълча за миг, сякаш му даваше време да се наслади на извикания образ. – Както и да е. Имаме доста такива детайли, както и веществени доказателства от местопрестъпленията, заринати сме до ушите с доклади от екипите по криминалистика, с лабораторни изследвания, следствени доклади, подробен профил на стрелеца от отдела за поведенчески анализ на ФБР, бла-бла-бла. Тонове простотии, до някои имам достъп, до други – не. Ти какво търсиш?

– Какво ще кажеш да ми изпратиш всичко, до което можеш да се добереш без проблеми?

В отговор Хардуик дрезгаво се разсмя:

– Всичко, в което има пръст ФБР, е потенциален проблем. Глутница надути, политизирани задници с мания за контрол – замълча за миг. – Ще видя какво мога да направя. Ще ти пратя няколко неща още сега, а по-късно и още. Проверявай си пощата.

Хардуик винаги беше най-услужлив, когато имаше вероятност да се нарушат правилата и да се настъпят нечии мазоли.

– Между другото – подхвърли Гърни, – точно се връщам от среща с господин Клинтър.

Хардуик отново избухна в смях, този път още по-дрезгав и силен:

– Макси явно те е впечатлил, а?

– Някога виждал ли си дома му?

– Кокаляци, змии, джипове, а той бълва конски фъшкии – за това ли говориш?

– Май не отдаваш голямо значение на дрънканиците на господин Клинтър?

– Ами ти?

– Още не съм решил какво да мисля. Има някакъв елемент на лудост, но има и друго – представление на актьор, който се преструва на откачен. Трудно е да разбереш къде е границата между двете. Спомена нещо за посттравматичен стрес. Случайно да знаеш дали е резултат от пиянската катастрофа, заради която са го уволнили?

– Не. Войната в Залива. Приятелски огън от хеликоптер вдигнал във въздуха човека до него. Тогава Макси го преодолял, превъзмогнал го, нещо такова. Но вероятно е подготвило почвата за големия му срив след кашата с Добрия пастир. Кой знае? Може в онази нощ да е решил, че стреля по някой шибан хеликоптер.

– Някой обърнал ли е внимание на теориите му по случая?

– Той нямаше теории. Имаше някакви идиотски идеи, основани на каквато простотия изскочеше в главата му. Случайно да си слушал някой откачалник да обяснява как броят на краката на стол, умножен по мистичното число седем, ти дава броя на дните в един лунарен месец? Макси беше тъпкан до козирката с подобни простотии.

– Значи не смяташ, че може да донесе реална полза?

Хардуик изсумтя замислено:

– Единствените реални неща, които Макси внася, са омраза, фиксидеи и откаченяшки мъдрости.

Гърни беше попадал на подобна комбинация и преди. Същинско бедствие.

Петнайсет минути по-късно, малко преди да стигне Обърн, след като беше прекосил живописните хълмове, отделящи езерото Каюга от езерото Оуаско, Гърни отби пред бензиностанция с минимаркет, за да напълни резервоара на колата си с бензин и да зареди мозъка си с едно голямо кафе. Според часовника на таблото часът бе един следобед.

Взе касовата бележка и премести колата от колонката. Спря в края на паркинга, за да изпие кафето и да направи план за разговора с Мийс-Монтагю.

В този миг се чу сигналът на телефона му. Беше получил есемес: Провери си пощата.

Направи го и видя, че има писмо от Хардуик. В него пишеше: „Виж приложените документи: доклади за инцидентите (6 броя); описание на движението на жертвите преди убийството; доклади от ППАТП; списък на общите елементи; снимки на жертвите преди аутопсиите.“

Докладите за инцидентите бяха обозначени с цифри от едно до шест, очевидно според реда им, плюс фамилиите на жертвите. Гърни отвори първия, озаглавен „1. МЕЛАНИ“, и започна да преглежда петдесет и двете страници. В тях бяха включени наблюденията на първия отзовал се полицай; диаграми и снимки от местопрестъплението; възстановка на стрелбата въз основа на откритите улики, съпроводена от хипотетично описание на събитията; доклад за щетите по автомобила; доклад за събраните доказателства; списък на полицейските екипи и отделните полицаи, отзовали се на повикването; предварителен доклад от съдебния лекар и списък с проведените лабораторни тестове.

Ако по този доклад можеше да се съди за дължината и подробностите в останалите пет, на Гърни щеше да му се наложи да изчете повече от триста страници. Не възнамеряваше да го направи на шест и половина сантиметровия екран на телефона си.

Върна се към списъка с прикачени файлове в писмото и отвори документа с общите елементи – факторите, свързващи шестте убийства. Установи със задоволство, че става дума само за една страница с тринайсет кратки точки:

1. Нападенията са извършени последователно през уикендите от 18 март до 1 април 2000 г.

2. Нападенията са извършени в рамките на двучасов промеждутък: от 21,11 до 23,10 часа.

3. Нападенията са извършени в район, който оформя правоъгълник със страни 320 км на 80 км и се простира от Ню Йорк до Масачузетс.

4. Нападенията са извършени на участъци с леви завои и добра видимост напред.

5. По време на стрелбата автомобилите са се движили с умерена скорост (75 – 95 км/ч).

6. Никакво или почти никакво движение, няма открити свидетели, липсват данни от наблюдателни камери, в близост няма жилищни или търговски сгради.

7. Нападенията са извършени на второстепенни провинциални пътища, свързващи главните магистрали с богати жилищни райони.

8. Автомобили на жертвите: черни мерцедеси, нови модели, суперлуксозни (цената варира от 82 400 до 162 760 долара).

9. Единствен изстрел в главата на шофьора, тежка черепно-мозъчна травма, почти мигновена смърт.

10. Приблизително разстояние между стрелеца и жертвата във всеки от случаите: от 1,80 до 3,60 м

11. Всички намерени патрони са „Екшън Експрес“, 50-и калибър, използват се само с пистолет „Пустинен орел“.

12. Пластмасови животни от популярен детски комплект за игра, оставени на местопрестъпленията. По реда на случаите: лъв, жираф, леопард, зебра, маймуна, слон.

13. В пет от шестте случая убитият е мъж.

Почти всяка от точките в списъка извикваше в ума на Гърни един-два въпроса. Той затвори общите елементи и се насочи към снимките на жертвите преди аутопсията. Намръщи се при мисълта какво му предстои. Имаше дванайсет фотографии, по две за всяка от жертвите: една в автомобила на местопрестъплението и втора – в анфас, на масата за аутопсии.

Гърни стисна зъби и продължи през ужасяващата изложба. Отново си припомни, че полицаите и персоналът в спешните отделения имат една и съща съмнителна привилегия – знаят нещо, което 99 процента от обикновените хора никога няма да научат – какво може да причини голям куршум с кух връх на човешката глава. Може да я смачка до нещо отвратително, до причиняващ гадене абсурд. Може да превърне черепа в строшена каска, а скалпа – в нелепа шапчица, килната отпред над челото. Може да пренареди чертите на лицето в карикатурна гримаса на веселие или пък изненада. Да го префасонира в комиксова имитация, разкривена от малоумие или бяс. А може и напълно да отнесе главата... да остави само пихтиеста смесица от разкашкан мозък, дупки и зъби.

Гърни затвори папката със снимките, излезе от имейл програмата и взе кафето. Беше изстинало. Въпреки това отпи няколко глътки, после го остави и се обади на Хардуик.

– К`во ново, Шерлок?

– Благодаря за данните. Бързо стана.

– Добре. А сега какво ще искаш?

– Обаждам се да благодаря.

– Глупости! Какво искаш?

– Онова, което не е написано.

– Ти май си мислиш, че знам повече, отколкото знам.

– Никога не съм срещал човек с по-добра памет от теб. В главата ти залепват всякакви простотии, Джак. Вероятно това е най-големият ти талант.

– Да ти го начукам!

– Моля, заповядай. А сега, би ли ми нахвърлял някои подробности за жертвите. Например откъде са идвали, когато са били застреляни?

– Първото нападение, Бруно Мелани. Бруно и съпругата му Кармела се връщали от Лонг Айлънд, където били на кръщене, в провинциалната си вила в Чатъм, Ню Йорк. Всъщност отишли на кръщенето само за да покажат уважение към свои бизнес партньори. Бруно се интересувал единствено от пари и от работа. Носеха се слухове, че е свързан с мафията, но едва ли е било в по-голяма степен, отколкото останалите от строителната индустрия в щата, така че вероятно слуховете са му били от полза. Куршумът е влетял през страничния прозорец на мерцедеса му, отнесъл приблизително една трета от главата му, забил се в Кармела и я пратил в кома. Синът Пол и дъщерята Паула, които по онова време били 25-30-годишни, очевидно много страдали. Това предполага, че татко им е имал и някои хубави качества. Такива ли простотии те интересуват?

– Каквото ти хрумне.

– Добре. Второто нападение. Карл Рьоткер се прибирал към дома си в луксозен охраняем комплекс в близост до Болтън Лендинг, на западния бряг на езерото Джордж. Връщал се от огромния си магазин за водопроводни тръби и части на едро и дребно в Скънектъди. Както често се случвало, по пътя се отклонил, за да посети апартамента на една бразилка, наполовина на неговата възраст. Музикалната уредба в мерцедеса му била усилена докрай, слушал диск на Синатра. Наясно сме с този факт, защото скапаният плейър все още дънел I Did It My Way^1, когато патрулният полицай открил колата. Била се преобърнала край шосето, а кръвта на Карл се стичала и образувала локва на превърналия се в под таван. Още искаш ли?

– Колкото можеш да ми кажеш.

– Третият. Иън Стърн бил много преуспял зъболекар – собственик, ръководител и основател на печеливша практика с повече от дузина професионалисти в Горен Ийст Сайд – ортодонти, зъботехници, специалисти по козметична стоматология и лицево-челюстна и пластична хирургия – накратко казано, истинска фабрика за идеални усмивки и скули, сбъдваща мечтите на онези, готови да разменят парите, които имат, за красота, каквато нямат. Самият доктор, едно съсухрено дребно създание, приличал на умен гущер. Имал приятна артистична връзка с млада руска пианистка, която скоро щяла да се дипломира от „Джулиард“2. Слухове за брак. Забавен финал – след като грамадният куршум раздробил мозъчната кора на Иън, големият черен мерцедес S-класа хлътнал до джантите в близкия поток. И първото нещо, което забелязал дошлият на място полицай, било следното: точно над водата се подавал регистрационният номер на Иън. Аварийните светлини на колата се били включили от удара и осветявали надписа на табелата: А smile 4u^3. Сега вече стига ли ти?

– Нищо подобно, Джак. Ти си роден разказвач.

– Номер четири. Шарън Стоун, нашумяла брокерка на недвижими имоти с егати името, пътувала към дома си в модното селце Баркъм Дел, след голямо парти с приятели, разни важни клечки от местната власт. Живеела във великолепна старинна къща в колониален стил заедно с двайсет и седем годишния си син гей и един мускулест градинар, за когото открито се говорело, че спи и с майката, и със сина. Госпожа Стоун е собственичката на откъснатото ухо, за което вече ти разказах – след тези думи Хардуик замълча, сякаш очакваше реакция.

– Нататък – каза му Гърни.

– Пет – Джеймс Брустър, известен сърдечен хирург. Уменията, страхотната репутация и запълнената до дупка работна програма му осигурили огромно богатство, довели до край на първите два брака и превърнали сина в огорчен отшелник, който не бил разговарял с баща си от години и сякаш се радвал на смъртта му.

През онази последна нощ Брустър пътувал от медицинския център в Олбъни към дома си сред уютните богаташки хълмове точно преди Уилямстаун, Масачузетс. Круиз-контролът на мерцедеса му „Ей Ем Джи“ купе бил нагласен точно на максимално допустимата скорост, а докторът диктувал отговора на покана да изнесе реч на среща на кардиохирурзите в Аспен. Парченцата от записващото устройство, което използвал, и от мозъка му били пръснати по цялата седалка до шофьора. Фактът, че убийството стана на няколко километра след границата с щата Масачузетс, най-после докара циркаджиите от ФБР.

– Явно не сте го сметнали за голям плюс?

Този път смехът на Хардуик сякаш идваше от болен от туберкулоза:

– Което ни води към големия финал. Номер шест. Харолд Блум, адвокат, далеч не бил сред най-известните имена в съсловието. Освен това бил на петдесет и пет години и надали щял да се издига повече. Харолд бил от онзи тип хора, които се стремят да покажат, че усилията им дават резултат. Според съпругата му, Рути – която впрочем имаше доста да каже по въпроса, – Харолд бил идеалният консуматор. Винаги правел покупки, които не можел да си позволи, сякаш по този начин щял да подобри нещата – или поне да привлече клиенти от по-висока класа. Жена му изглеждаше доста привързана към него. През онази нощ той се прибирал от кантората си в Хорсхедс към дома си край езерото Каюга. Карал бляскавия си нов мерцедес седан, чийто лизинг, както спомена съпругата му, вече го стискал за гърлото. Според възстановката на катастрофата Добрия пастир се появил от лявата страна, както във всички останали случаи, и изстрелял един куршум. Визуалният кортекс^4 на Харолд вероятно е станал на парченца, преди да успее да регистрира проблясъка от дулото.

– И тогава Макс Клинтър се появява на сцената?

– Влетява със свирещи гуми. Макси чува ясно и отчетливо изстрела, убил Блум. Поглежда през прозореца на паркираната си кола тъкмо навреме, за да види как мерцедесът на Блум занася към банкета, а стоповете на втората кола се отдалечават с все по-голяма скорост. Рязко подкарва своя шевролет „Камаро“, измъква се иззад рододендроните и се впуска в бясно преследване на стоповете по щатската магистрала.

Проблемът е, че Макс не е сам, нито пък трезвен. Макар по онова време да е женен и да има три деца, на седалката до него седи двайсет и една годишна мацка, която срещнал само преди час в някой от студентските барове в Итака и с която правел пиянски секс в колата си зад храстите.

Та значи, натиска той педала за газта до дупка, камарото хвърчи с близо 180 км/ч, но Макс няма нито план, нито мобилен телефон, нито някаква представа какво ще излезе от цялата работа. Говорим за чисто, първобитно, животинско преследване. Младата жена започва да плаче. Той ѝ нарежда да млъкне. Оня тип пред него вече се измъква. Макси направо си губи ума от алкохола, егото и адреналина. Бърка в якето си, вади 40-калибровия си „Глок“, смъква прозореца и започва да стреля по предната кола. Ненормална постъпка. Ненормално рискована, ненормално противозаконна. Момичето започва да пищи, Макси откача окончателно, камарото започва да занася.

– Звучиш така, сякаш си бил на задната седалка.

– Той разправяше историята наляво и надясно. Разпространи се. Страхотна история наистина!

– Страхотен начин да си приключиш кариерата, имаш предвид.

– Така се получи накрая. Само че ако Макс беше имал късмет и с някой от онези изстрели беше улучил Добрия пастир, ако нямаше засегнати невинни, или пък ако нараняванията им бяха по-леки, ако нивото на алкохол в кръвта му не беше три пъти по-високо от допустимото... може би тогава лудостта да изстреляш петнайсет куршума за осем секунди от движещо се превозно средство – по едва различима цел, хвърчаща по неосветено шосе, без да е ясно кой или колко са хората вътре, докато самият ти се носиш с безумна, застрашаваща живота скорост... може би всичко това можеше да бъде смекчено и оформено така, че да не прецака Макси напълно. Само че не станало така. Вместо това всичко отишло по дяволите – накуп.

Докато камарото се носело в насрещното платно, срещу него от нанагорнището без видимост се задал моторист, който нямало къде да се отдръпне. Мотоциклетът бил ударен. Мотористът изхвърчал от седалката. Колата на Макс се завъртяла на 180 градуса при скорост 145 км/ч, занесла по асфалта, минала на заден по банкета и се треснала в една издадена скала. При удара гръбнакът на Макс се прекършил на две места, вратът на младата жена и двете ѝ ръце се строшили, а предното стъкло се разлетяло на парченца право в лицата им. Добрия пастир се измъкнал. Макси не успял. Онази нощ му струва кариерата, брака, дома, връзката с децата, репутацията и – според някои хора – психичното и емоционалното му равновесие. Това обаче е съвсем друга история.

– Това се казва дяволска памет, Джак. Трябва да дариш мозъка си на науката.

– Въпросът е какво ще правиш ти с тази информация?

– Нямам представа.

– Значи се обади, за да ми губиш времето?

– Не точно. Просто имам едно такова особено усещане.

– За кое?

– Цялата тази работа с Добрия пастир. Имам чувството, че пропускам нещо. От една страна, всичко е съвсем просто. Застреляй богатите, направи света по-добро място за живеене. Класически случай на луд с мисия. От друга страна...

– От друга страна – какво?

– Не знам. Нещо не е наред. Не мога да разбера какво точно.

– Дейви, момчето ми, направо ме изумяваш, немея от възхищение пред теб! – Хардуик отново задейства подигравателния тон.

– И защо така, Джак?

– Наясно си, предполагам, че онова, което нарече „цялата тази работа с Добрия пастир“ е било обмисляно и премисляно, разчепкано и анализирано от най-добрите и най-умните. По дяволите, дори оная секси мадама, твоята приятелка психоложката, се изказа по темата!

– Моля?

– Не знаеше ли?

– За кого говориш?

– Мамка му, сега наистина изпаднах в благоговение. С колко точно секси мацки доктори по психология си се заиграл?

– Джак, нямам никаква идея какви ги дрънкаш.

– Струва ми се, че доктор Холдънфийлд ще е много засегната от отношението ти.

– Ребека Холдънфийлд ли? Ти да не си откачил?!

Гърни знаеше, че реагира твърде остро – не защото наистина беше извършил нещо нередно, но може би защото действително бе обърнал малко повече от необходимото внимание на безспорно привлекателната съдебна психоложка, с която бяха участвали в разследването на два скорошни случая.

Осъзнаваше и друго, че именно това е целял Хардуик – да провокира подобна реакция. Този човек имаше невероятно фин усет за нещата, които караха другите да изпитват неудобство. Както и неутолим апетит да го подклажда.

– Работата ѝ се споменава в бележките под линия от профила на Добрия пастир, изготвен от ФБР – уточни Хардуик.

– Имаш ли копие?

– Да и не.

– Тоест?

– Не, защото това е официален документ на ФБР, отбелязан с гриф за секретност и предоставян за контролирано ползване при наличие на необходимост. В момента аз нямам необходимост от подобна информация и съответно нямам достъп до профила по официален ред.

– Не го ли публикуваха във всички големи вестници веднага след шестте убийства?

– На медиите беше предоставено резюме, не самият профил. Нашите големи братя от ФБР са много докачливи на тема кой се докосва до нередактираните плодове на необичайната им мъдрост. Определено гледат на себе си като на Онези, Които Решават – с главни букви.

– Но дали ще е възможно по някакъв начин...

– Всичко е възможно по някакъв начин. Стига да разполагаш с достатъчно време. И съответната мотивация. Това не е ли безспорен закон на логиката?

Гърни познаваше достатъчно добре Хардуик и беше наясно как се играе тази игра:

– Не бих желал да ти докарам неприятности с Фанатизираните Бръщолевещи Ръбове.

И двамата се замислиха и смълчаха. В мълчанието се криеха толкова много възможности. В крайна сметка пръв се обади Хардуик:

– И така, Дейви, момчето ми... днес мога ли да сторя нещо друго за теб?

– Разбира се, Джак. Можеш да си завреш това „Дейви, момчето ми“ в задника!

Хардуик се смя – силно и продължително. Звучеше като тигър с бронхит.

Това бе едно от качествата, които компенсираха недостатъците му – обичаше да го обиждат точно толкова, колкото и сам да сипе обиди.

Май това бе неговата представа за здравословна връзка.

1 „Направих го по моя начин“ – песен на Франк Синатра по текст на Пол Анка, чиято музика се базира на френско парче със заглавие Comme d’habitude. В английския вариант се разказва за мъж, който прави щастлива равносметка на живота си преди смъртта. – б. р.

2 Висше училище в Ню Йорк, САЩ, където се обучават студенти по драма, танц и музика. – б. пр.

3 „Усмивка за теб“ (англ.) – б. пр.

4 Онази част от мозъчната кора, която отговаря за обработката на получената визуално информация – б. пр.

Глава 14

Странно посещение при един превъзбуден мъж

След като приключи разговора с Хардуик, Гърни довърши онова, което беше останало от изстиналото кафе, вкара в джипиеса получения от Ким адрес на Роби Мийс, излезе на окръжната магистрала и се отправи към Сиракуза. Докато шофираше, обмисляше как да подходи към младия мъж – разнообразните роли, в които би могъл да влезе. Накрая се спря на отчасти базиран на фактите начин да представи себе си и целта на своето посещение. Веднъж щом разговорът потръгне, ще се ориентира и ще действа както му се наложи.

Откъм западния си край – ако се съди по онова, което се виждаше от колата – градът беше мрачен. Районът бе загрозен от закрити, замиращи и като цяло противни търговски и промишлени предприятия. Зониране почти нямаше, само на отделни места се забелязваха нещо като означения. Звукът от джипиеса го отклони от главния път през квартал с малки, зле поддържани къщи, които отдавна бяха загубили всякакъв цвят, живот и индивидуалност. Напомни на Гърни за квартала, в който самият той беше израснал – място на ограничени постижения, невежество, расизъм и тесногръда гордост. Колко дребен беше старият му квартал наистина, дребен в толкова много отношения, тъжен в толкова много отношения.

Поредното указание на джипиеса върна Гърни обратно към настоящата задача. Той зави наляво, измина две пресечки, прекоси една оживена главна улица, после още една пресечка и се озова в по-различен на вид квартал – с повече дървета, по-големи къщи, по-поддържани морави и по-чисти тротоари. Някои от къщите бяха разделени на апартаменти, но дори те бяха добре поддържани.

Когато мина покрай голяма и разноцветна викторианска къща, джипиесът извести, че е „стигнал желаната дестинация“. Продължи още около стотина метра до следващата пресечка, обърна и паркира от отсрещната страна на улицата, на място, откъдето виждаше верандата и входната врата.

Понечи да излезе от колата, но от телефона се разнесе сигнал за текстово съобщение. Той спря и го провери, видя, че е от Ким: „Проектът е в ход!!! Трябва да говорим възможно най-скоро!! Моля!!“

Според Гърни „възможно най-скоро“ беше гъвкаво понятие, разтегливо поне до някое време след срещата с Мийс. Той излезе от колата и се отправи пеша през квартала към голямата къща във викториански стил.

Зад входната врата, до която се стигаше през широка веранда, имаше облицовано с плочи фоайе с още две врати. На стената между тях бяха монтирани две пощенски кутии. Кутията отдясно беше с табелка Р. Монтагю. Гърни почука на вратата, почака, след това почука по-силно. Не последва отговор. Той извади телефона си, намери номера на Мийс и се обади, като долепи ухо на вратата, за да провери дали ще чуе звънене. Не долови звук. Когато след няколко позвънявания се включи гласова поща, прекъсна връзката и се върна в колата.

Наклони седалката леко назад и се отпусна. Прекара следващия час в прехвърляне на дългите доклади за инцидентите и допълнителните им приложения, описващи движението на жертвите в часовете преди стрелбата. Потапяше се в подробностите, като инстинктивно търсеше нещо необичайно, нещо, което би могло да се пропусне в тоновете информация при първоначалното разследване. Нищо не изскочи. Между жертвите нямаше никакви очебийни връзки, нито пък съществуваха открояващи се прилики освен определено ниво на финансови възможности, общо предпочитание към мерцедес и постоянно или временно местожителство в рамките на правоъгълник от осемдесет на триста и двайсет километра. С изключение на фактите, свързани с професията им, най-близки родственици, както и движението им в нощта на убийствата, не беше събрана кой знае каква биографична информация за самите убити, нещо съвсем разбираемо за случай, в който очевидният критерий за избор на жертвите е превозното средство. Ако мишената на убиеца е емблемата на мерцедес, не е от съществено значение кой я носи и коя гимназия е посещавал.

Но какво очаквах да намеря? И какво в убийствата на Добрия пастир ме занимава толкова силно?

Беше не само заинтригуван, но и жаден. Спомни си, че е забелязал някакъв магазин една-две пресечки по-назад на главния път. Заключи колата и се отправи натам пеша. Оказа се занемарена бакалия с високи цени, прашни рафтове, неприятна миризма и нито един клиент. Хладилната витрина за напитки вонеше на вкиснато мляко, въпреки че в нея мляко нямаше. Гърни купи една бутилка вода, плати на скучаещото момиче зад щанда и се измъкна възможно най-бързо.

След като се върна в колата, докато отваряше водата, телефонът изпиука. Отново съобщение от Хардуик: „Провери си пощата. Приложен е профилът. Забележи препратката към красивата Бека.“

Той зареди пощата, отвори прикачения файл и бавно зачете.

Федерално бюро за разследване

Група за оперативно реагиране на извънредни ситуации

Национален център за анализ на тежки престъпления

Звено за поведенчески анализ 2

ДОСТЪП: ОГРАНИЧЕН, НЦАТП, КОД B-7

Вид криминално-разследващ анализ: Профил на нападателя

Дата: 25 април 2000 г.

Извършител: Неизвестен

Псевдоним: Добрия пастир

Изводите са основани на методологиите на индуктивно и дедуктивно профилиране, включително фактологичен, физически, исторически, лингвистичен и психологически анализ на „Меморандума за намерения” на неизвестния извършител; съдебномедицинска експертиза на уликите от местопрестъплението, снимков материал, времеви обхват и организация на престъплението; критерии за избор на жертвите.

РЕЗЮМЕ НА МНЕНИЕТО ЗА

НЕИЗВЕСТНИЯ

ИЗВЪРШИТЕЛ (НИ)

Неизвестният извършител е бял мъж, между двайсет и пет и четиридесетгодишен, завършил колеж, вероятно с университетско образование, притежава изключителна интелигентност. Отлично функциониращи когнитивни функции.

НИ е любезен, затворен, държи се официално при социално общуване.

Във връзките си е властен, с нисък капацитет за интимност. Той е перфекционист до маниакалност, без близки приятели.

Притежава добра координация и добри рефлекси. Възможно е да прави физически упражнения редовно в частна обстановка. Вероятно е въздържан и методичен. Притежава добри умения за работа с пистолет, може би е колекционер или практикува стрелба по мишени.

Речникът му е изтънчен и прецизен. Синтаксисът и пунктуацията са безупречни, без белези на етническа или регионална принадлежност. Това би могло да е резултат от космополитно образование или взаимодействие с различни култури, както и резултат от целенасочени усилия да изтрие уликите и спомените от средата, в която е израснал.

Внимание заслужават употребата на библейски тон и символиката при заклеймяването на алчността, избора на „Добрия пастир” като форма на самоопределяне и оставянето на животни от Ноевия ковчег до местата на нападение.

Религиозният контекст, в който бялото (светлината) представлява доброто, а черното (тъмнината) представлява злото, би могъл да бъде обяснение за избора на черни превозни средства за мишени, като по този начин се подчертава отъждествяването на богатството със злото.

Подготовката и изпълнението са много добре организирани. Местата на нападение показват внимателно проучване – всички са на пътища, използвани главно като свързващи артерии между основни магистрали и престижни жилищни райони (т. е. места, предполагащи лесно откриване на жертви). Пътищата са неосветени, по тях няма голямо движение, нито пунктове за събиране на пътни такси или камери за наблюдение на трафика.

Всички нападения са извършени на завои наляво. Всички превозни средства на жертвите след разстрела излизат от пътното платно по посока вдясно.

Очевидната причина е липсата на контрол от страна на водача и следователно отпускане на целенасочения натиск на волана наляво, при което тенденцията е автомобилът да преустанови завоя и да започне да се движи по права линия. Друго последствие за изваденото от строя (неуправлявано) превозно средство би било да се отдалечи от превозното средство на стрелеца (което в момента на стрелбата се намира в лентата вляво от целта), като по този начин сведе до минимум вероятността за сблъсък. Нивото на предварителен анализ и избиране на момента поставят НИ в редиците на най-организираните убийци.

НИВО НА МОТИВАЦИЯ – 1. Заявената от НИ основна причина за нападенията е несправедливостта, присъща на неравенството при разпределението на богатството. Твърди, че причината за това неравенство е порокът алчност и че алчността може да бъде унищожена единствено чрез унищожаване на алчните. Отъждествява алчността с притежаването на суперлуксозен автомобил и е избрал мерцедеса като архетип на този тип автомобил, превърнал го е в идентифицираща характеристика на своите жертви.

НИВО НА МОТИВАЦИЯ – 2. В случая с Добрия пастир може да се приложи една от класическите формулировки на психоанализата: подсъзнателна едипова ярост, насочена срещу властен и склонен към насилие баща. Чрез своя „Меморандум за намерение” НИ нееднократно обединява в едно алчността, богатството и властта. Изборът на оръжие на НИ също поддържа горната психоаналитична интерпретация, тъй като въпросният пистолет, един от най-големите в света, неминуемо носи внушението за фалически елемент и е очевиден белег на този вид патология.

ЗАБЕЛЕЖКА: На тезата за омразата към бащата като мотив може да се отправи възражението, че между жертвите фигурира и жена. Шарън Стоун обаче е била изключително висока на ръст за жена, косата е била подстригана късо в унисекс прическа и е носела черно кожено яке. Погледната през нощта от страничния прозорец на автомобил, с лице, едва очертано от слабата светлина на контролното табло, е възможно на пръв поглед да е приличала по-скоро на мъж, отколкото на жена. Също така има вероятност единственият критерий на НИ да е бил самият луксозен автомобил, което прави пола на водача без значение.

Документът завършваше със списък от статии в области като съдебна лингвистика, психометрия и психопатология. Следваше списък на специализирани книги от академични автори: „Сублимацията на яростта“, „Сексуално потискане и насилие“, „Структура на семейството и обществени нагласи“, „Патологии, подхранвани от тормоза“, „Опълчването срещу обществото като израз на травми от ранното детство“, и последна в списъка – „Серийни убийства с мисия“ от д-р Ребека Холдънфийлд.

След като дълго се взира в това последно познато име, Гърни се върна в началото на документа и още веднъж изчете всичко, като се опитваше да бъде безпристрастен. Беше трудно. Далеч ненаучните изводи, облечени в научен език, и цялостното академично самодоволство на написаното събуждаха у него същите полемични чувства като онези, които изпитваше при прочитането на всеки такъв профил.

През своя почти четвъртвековен опит в убийствата беше открил, че понякога профилите са безпогрешно точни, понякога – абсолютно погрешни, но най-често са пълна мешавица. Докато играта не свърши, никога не знаеш дали си попаднал на добър профил, и ако играта не свърши, разбира се, така и не разбираш.

Но онова, което го притесняваше, не беше само възможността за грешка при профилите. Беше неспособността на много от техните създатели и потребители да проумеят тази възможност.

Чудеше се защо бе толкова нетърпелив да прочете този профил, защо не го остави да почака до по-късно предвид факта, че има толкова малко доверие в този вид изкуство. Дали се дължеше само на войнственото настроение, в което бе изпаднал? На желанието да намира пропуски в нещо, да спори за нещо?

Поклати глава, отвратен от себе си. За колко безсмислени въпроса можеше да се сети? Колко ангела могат да танцуват на върха на една игла?1

Облегна се назад и затвори очи.

Отвори ги рязко.

Часовникът на таблото показваше 5,55. Погледна надолу по улицата към дома на Мийс. Слънцето беше слязло ниско и сега къщата бе в сянката на гигантския клен пред нея.

Слезе от колата и измина пеша стотината метра до сградата. Приближи се до вратата на Мийс и се ослуша. Чуваше се някаква техномузика. Почука. Не получи отговор. Почука отново, отново без отговор. Извади телефона, скри номера и набра Мийс. За негова изненада му вдигна на второто позвъняване.

– Робърт на телефона.

Гласът беше мек, обработен.

– Здравей, Робърт. Обажда се Дейв.

– Дейв?

– Трябва да поговорим.

– Извинете? Познаваме ли се? – тонът стана малко по-напрегнат.

– Трудно е да се каже, Робърт. Може би ме познаваш, може би не. Защо не отвориш вратата и не ме погледнеш?

– Моля?

– Вратата, Робърт. Аз съм пред вратата ти. И чакам.

– Не разбирам. Кой сте вие? Откъде ви познавам?

– Имаме общи приятели. Но не мислиш ли, че е някак глупаво да разговаряме по телефона, след като ти си точно там, а аз – точно тук?

– Един момент.

Мъжът беше объркан, нервен. Връзката прекъсна. После спря и музиката. Минута по-късно вратата се отвори колебливо, наполовина.

– Какво искате?

Задалият въпроса млад мъж стоеше леко зад вратата, използвайки я като щит, или пък, както си помисли Гърни, за прикритие на онова, което държи в лявата си ръка. На височина беше приблизително колкото Гърни, около един и осемдесет. Слаб, с изваяни черти, разчорлена тъмна коса и шокиращосини очи като на филмова звезда. Едно-единствено нещо разваляше образа на съвършенството: киселите гънки около устата, намек за нещо гадно, нещо злобно.

– Здравейте, господин Монтагю. Казвам се Дейв Гърни.

Клепачите на младия мъж едва доловимо трепнаха.

– Познато ли ви е това име? – попита Гърни.

– А трябва ли?

– Стори ми се, че ме разпознахте.

Ново трепване.

– Какво искате?

Гърни реши да следва стратегията с ниска степен на риск, стратегия, която намираше за особено полезна, когато не беше съвсем сигурен колко информация притежава обектът за него самия. Стратегията се изразяваше в това да се придържа към фактите, но да играе с тона. Да манипулира подводните течения.

– Какво искам? Добър въпрос, Робърт – той се усмихна безсмислено. Говореше с уморения тон на наемен убиец, чийто артрит отново се обажда. – Зависи каква е ситуацията. На първо време се нуждая от съвет. Разбираш ли, опитвам се да реша дали да приема една работа, която ми предложиха, и ако приема, при какви условия. Познаваш ли жена на име Кони Кларк?

– Не съм сигурен. Защо?

– Не си сигурен? Мислиш, че може би я познаваш, но не си сигурен. Не разбирам.

– Името ми е познато, но толкова.

– Аха, разбирам. Нещо идва ли ти наум, ако ти спомена, че дъщеря ѝ се казва Ким Корасон?

Младият мъж започна бързо да примигва.

– Кой, по дяволите, сте вие? За какво става дума?

– Мога ли да вляза, господин Монтагю? Темата е твърде лична, за да я разискваме на прага.

– Не, не можете – той леко премести тежестта си, а ръката му все още оставаше извън полезрението. – Моля, говорете по същество.

Гърни въздъхна, разсеяно почеса рамо и втренчи убийствен поглед в Роби Мийс.

– Работата е там, че ме помолиха да се грижа за личната безопасност на госпожица Корасон и сега се опитвам да реша какво възнаграждение да искам.

– Възнаграждение? Аз не... Искам да кажа... Не виждам... Какво?

– Всъщност искам да постъпя честно. Ако на практика не се налага да правя нищо – ако просто се мотая наоколо, отварям си очите на четири и съм в готовност да се справя с каквото изскочи – ще сметна хонорара си по една тарифа. Но в случай, че ситуацията изисква, да кажем, нападателни действия, тарифата ще е съвсем различна. Разбра ли сега въпроса ми, Боби?

Треперенето на клепачите сякаш се усилваше.

– Заплашвате ли ме?

– Да те заплашвам? Че защо бих направил подобно нещо? Това е противозаконно. Като пенсиониран полицай питая огромно уважение към закона. Някои от най-добрите ми приятели са полицаи. Някои са точно тук в Сиракуза, като например Джими Шиф. Може да го познаваш. Както и да е, въпросът е, че аз обичам да правя хонорарен анализ, преди да се ангажирам с дадена работа. Разбираш, нали? И така, отново да ти задам въпроса: Известна ли ти е някаква причина, поради която работата ми по осигуряване личната безопасност на госпожица Корасон би изисквала да начисля нещо повече от обичайната си такса?

В погледа на Мийс се промъкна несигурност:

– Какво, по дяволите, мога да знам аз за нейните проблеми със сигурността? Какво общо има това с мен?

– Тук си прав, Боби. Имаш вид на приятен млад мъж, на много красив млад мъж, който не би искал да причини никакви проблеми никому. Прав ли съм?

– Не съм аз този, който причинява проблеми.

Гърни бавно кимна и зачака, усещаше промяна в подводното течение.

Мийс прехапа долната си устна:

– Двамата имахме прекрасна връзка. Не исках да приключва по този начин. Тези глупави упреци. Фалшиви обвинения. Лъжи. Клевети. Тъпи оплаквания в полицията. Сега вие. Дори не разбирам за какво сте тук.

– Казах ти защо съм тук.

– Но в това няма никакъв смисъл. Не трябва да тормозите мен. Би трябвало да потърсите отрепките, които тя въвлече в живота си. Ако има проблеми със сигурността, са заради тях.

– И кои са тези отрепки?

Мийс се разсмя. В смеха му имаше нещо диво, накъсано. Като театрален звуков ефект.

– Знаете ли, че тя чукаше професора си, така наречения ѝ научен ръководител? Знаете ли, че чука всеки, който може да подпомогне скапаната ѝ кариера? Знаете ли, че чука Руди Гец, най-голямата отрепка в целия шибан свят? Знаете ли, че е напълно луда, по дяволите? Знаете ли това?

Мийс сякаш напълно се бе поддал на емоциите си и те го отнасяха някъде много далеч. Гърни искаше да удължи момента, да види докъде ще доведе.

– Не, не знаех всичко това. Но съм ти благодарен за информацията, Робърт. Нямах представа, че е луда. А това е нещо, което определено би се отразило на хонорара ми. Да осигуряваш безопасността на луда жена може да е доста шибана задачка. Според теб до каква степен стига лудостта ѝ?

Мийс поклати глава.

– Сам ще разберете. Повече и дума няма да кажа. Сам ще разберете. Знаете ли къде бях днес следобед? В кантората на моя адвокат. Ще предприемем законови действия срещу тази кучка. Съветът ми към вас е да стоите далеч от нея. Много далеч.

Той затръшна вратата. Трясъкът бе последван от изщракването на две ключалки. Всичко това може и да беше само театрално представление, помисли си Гърни, но със сигурност беше интересно.

1 Въпросът е често свързан с ангелологията през Средновековието. Днес се възприема като метафора за време, пропиляно в спорове без никакво практическо значение – б. р.

Глава 15

Ескалация

Докато Гърни следваше указанията на джипиеса обратно към междущатската магистрала, над езерото Онондага плъзна мрачен карминеночервен залез. Отразен във всеки друг воден басейн в северната част на щата, залезът би бил прекрасен. Това, което се прокрадва в затаените кътчета на подсъзнанието обаче, оказва огромно въздействие върху начина, по който обработваме информацията, предавана от зрителните ни нерви. Ето защо онова, което Гърни виждаше, не беше отражение на залеза, а въображаем ад от химически пламък, горящ в токсичното езеро на петнайсет метра под повърхността. Наясно беше, че се правят опити за прочистване на езерото^1. Но тези стъпки в правилна посока не се отразяваха кой знае колко на начина, по който възприемаше мястото. Колкото и да беше странно, това даже влошаваше нещата. Точно както, ако видиш човек, излизащ от среща на „Анонимните алкохолици“, проблемът му изглежда по-сериозен, отколкото, ако го забележиш да излиза от нощен бар.

Няколко минути след като Гърни бе поел по магистрала 81, мобилният иззвъня. Обаждането беше от домашния му телефон. Хвърли един поглед да види колко е часът. Беше 6,58 вечерта. Мадлин трябваше да се е върнала от клиниката, където работеше почасово, преди 45 минути. Бодна го вина.

– Здрасти, извинявай, трябваше да ти се обадя – каза той бързо.

– Къде си? – В гласа ѝ се долавяше по-скоро притеснение, отколкото раздразнение.

– Между Сиракуза и Бингамтън. Предполагам, че ще се прибера малко след осем.

– С онзи Клинтър ли беше през цялото това време?

– С него, с Джак Хардуик по телефона, в колата с документите по случая, които ми изпрати Хардуик на мейла, с бившия приятел на Ким Корасон и така нататък, и така нататък.

– Онзи, който я тормози?

– Не съм сигурен, че той я тормози. Всъщност не съм сигурен и за Клинтър.

– Според онова, което ми разказа снощи, явно е опасно неуравновесен.

– Да, може и така да е. Но от друга страна...

– По-добре да обърнеш внимание на...

Гърни беше стигнал до участък без клетъчно покритие. Връзката прекъсна. Той реши да изчака жена му да се обади отново. Остави телефона изправен в една от поставките за чаши на таблото. След по-малко от минута той звънна.

– Последното, което чух да казваш – започна той, – беше, че е по-добре да обърна внимание на нещо.

– Ало?

– Тук съм. Бях на място извън обхват.

– Извинявай, какво каза? – беше женски глас, но не този на Мадлин.

– О, съжалявам! Помислих те за друг.

– Дейв? Ким е на телефона. Да не те прекъсвам?

– Няма проблем. Между другото, съжалявам, че не ти се обадих. Какво става?

– Получи ли съобщението ми? Че от РАМ пускат първия епизод.

– Нещо такова. „Проектът е в ход“, мисля, че това беше написала.

– Пилотният епизод ще се излъчи тази неделя. Нямах представа, че ще стане толкова бързо. Ще използват необработеното демо, което заснех с Рут Блум, точно както каза Руди Гец. И искат да продължа с колкото е възможно повече интервюта с останалите семейства. Ще дават по един епизод всяка неделя.

– Което означава, че нещата напредват, както ти се надяваше.

– Определено.

– Но?

– О, нямам никакви резерви относно това. Прекрасно е!

– Но?

– Но... Имам един... един глупав малък проблем тук.

– Да?

– Осветлението. Отново угасна.

– Осветлението в апартамента ти?

– Да. Казах ли ти как преди време всички крушки бяха леко развинтени?

– Пак ли е същото?

– Не. Проверих лампата в дневната, крушката си е завита. Затова предполагам, че е от прекъсвача. Но в никакъв случай няма да сляза в мазето да проверявам.

– Обади ли се на някого?

– Не смятат това за спешен случай.

– Кой?

– От полицията. Може би ще изпратят някого да намине по-късно. Но да не разчитам много на това. Прекъсвачите не са работа на полицията, така ми казаха. Трябвало да се обадя на хазяина или на някой майстор, или на електротехник, или на приятелски настроен съсед, или очевидно на когото и да било друг, но не и на тях.

– Ти обади ли се?

– На хазяина? Естествено. Отговори гласовата поща. Един Господ знае дали и кога я проверява. На майстора? Естествено. Но той е долу в Кортланд, работи в друга сграда, собственост на същия човек. Казва, че би било нелепо да измине целия път с кола до Сиракуза, за да включи някакъв си прекъсвач. Нямало да го направи. Техникът, на когото позвъних, иска минимум сто и петдесет долара, за да дойде. И нямам приятелски настроени съседи. – Тя направи пауза. – Така че това е... моят глупав малък проблем. Някакъв съвет?

– В момента в апартамента ли си?

– Не. Излязох навън. В колата съм. Вече се мръква, а не бих искала да съм вътре без никакво осветление. Не спирам да мисля за мазето и за това какво се крие там долу.

– Някакъв шанс да се върнеш обратно вкъщи, да останеш при майка си, докато се наредят нещата?

– Не! – отговорът ѝ беше точно толкова гневен, колкото и предния път, когато беше повдигнал въпроса. – Там вече не ми е дом – това е моят дом. Нямам намерение да бягам при майка си като подплашено малко момиче само защото някакъв задник си играе игрички с мен.

Само че на Гърни му звучеше точно като уплашено момиченце. Момиченце, което се опитва да се държи така, както мисли, че би се държал един възрастен на негово място. Образът го изпълни с почти болезнена загриженост и отговорност.

– Добре – отсече той и в последната секунда импулсивно се престрои в дясното платно и мина през изхода от магистралата. – Стой където си. Мога да дойда до двайсет минути.

След като шофира със сто и двайсет километра в час през по-голямата част от пътя, деветнайсет минути по-късно той беше обратно в Сиракуза, в западналия квартал на Ким Корасон. Паркира колата срещу апартамента ѝ, от другата страна на улицата. Здрачът беше отстъпил място на нощта и Гърни едва разпозна мястото, което бе видял на дневна светлина преди два дни. Пресегна се към жабката и извади оттам тежък черен метален фенер.

Докато пресичаше улицата, Ким излезе от колата си. Изглеждаше разтреперана и нервна:

– Чувствам се толкова глупаво – кръстоса плътно ръцете си, сякаш се опитваше да не трепери.

– Защо?

– Защото изглежда така, сякаш се страхувам от тъмното. Че ме е страх от собствения ми апартамент. Чувствам се ужасно, че те накарах да се върнеш.

– Да обърна беше моя идея. Искаш ли да изчакаш тук навън, докато хвърля един поглед?

– Не! Не съм чак такова дете. Идвам с теб.

Гърни си спомни, че са водили този разговор и преди и реши да не спори.

Входната врата на къщата и вратата на апартамента на Ким бяха отключени. Влязоха вътре, Гърни се придвижваше пръв и осветяваше пътя с фенера. Когато стигна до ключовете за лампите на стената в антрето, той ги пробва – без никакъв ефект. Застана на прага на дневната и огледа помещението на светлината от фенерчето. Направи същото с банята и спалнята, преди да тръгне към последната стая в коридора – кухнята.

Докато бавно обхождаше пространството със снопа лъчи, попита:

– Провери ли изобщо мястото, преди да се върнеш в колата?

– Съвсем набързо. Почти не погледнах в кухнята. И определено не съм се доближавала до вратата на мазето. Знам, че ключът за лампата на тавана не работеше. Единственото друго нещо, което забелязах, беше, че таймерът на микровълновата печка също не работи. Което означава, че проблемът е в прекъсвача, нали така?

– Предполагам.

Той влезе в кухнята, а Ким пристъпваше много плътно след него в полумрака, притиснала длан към гърба му. Единствената светлина идваше от лъчите на фенера, танцуващи върху стените и уредите.

В този миг Гърни чу нещо като леко почукване. Спря и се ослуша. След няколко секунди звукът се разнесе отново и той разбра, че е просто вода, капеща в металната мивка.

Тръгна тихо напред към коридора в дъното, който водеше от кухнята към стълбището на мазето и задната врата на къщата. Ким премести длан от гърба към ръката му и здраво я сграбчи.

Стигна до коридора и видя, че вратата към мазето е затворена. Ако можеше да се съди по положението на секретната брава, външната врата беше заключена. Затвореното пространство сякаш улавяше и усилваше звука от капеща вода откъм кухнята зад него.

Когато посегна да отвори вратата на мазето, Ким впи пръсти в ръката над лакътя му.

– Успокой се! – каза ѝ меко.

– Извинявай! – тя отпусна хватката, но не много.

Гърни отвори вратата и насочи светлината надолу по стълбите, като се ослушваше.

Кап... кап...

Нищо друго.

Обърна се назад към Ким:

– Остани тук, на вратата.

Тя изглеждаше ужасена.

Зачуди се какво да ѝ каже – нещо прозаично, може би отвличащ вниманието въпрос, така че да я успокои.

– Електрическото табло... има ли главен прекъсвач освен прекъсвачите за всяка отделна верига?

– Какво?

– Просто се чудя с какъв вид табло ще си имам работа.

– Какъв вид? Нямам представа. Това проблем ли е?

– Не, никак даже. Ако ми потрябва отвертка, ще те викна, става ли?

Знаеше, че всичко това няма никакво значение и без съмнение я беше объркал, но за момента объркването беше за предпочитане пред пристъпа на паника.

Внимателно тръгна надолу по стълбите, като обхождаше със снопа лъчи напред-назад.

Всичко изглеждаше съвършено спокойно.

И тогава, точно когато си помисли, че един парапет би бил мъдро допълнение към неустойчивата конструкция на стълбището, точно когато прехвърляше тежестта си върху третото стъпало от долу нагоре, се чу остър пукот, стъпалото се срина и Гърни полетя напред. Всичко се случи в рамките на по-малко от секунда. Десният му крак хлътна в дупката заедно със счупената стълба, докато тялото му се завъртя напред и надолу, а ръцете му инстинктивно се повдигнаха, за да предпазят лицето и главата му. Стовари се на бетонния под на стълбището. Стъклото на фенера се разби и светлината угасна. Остра болка се стрелна като електрошок през дясната ръка над лакътя.

Ким пищеше. Истерично. Питаше дали е добре. Шум от отдалечаващи се стъпки, тичащи, препъващи се.

Гърни беше зашеметен, но в съзнание. Канеше се да се раздвижи внимателно, да прецени дали и доколко се е наранил. Но преди още мускулите му да реагират, той чу звук, от който космите на тила му настръхнаха. Беше шепот, съвсем близо до ухото му. Яростен и свистящ. Шепот, който звучеше като съскане на побесняла котка:

Не дърпай дявола за опашката!

1 Езерото Онондага е едно от най-замърсените с промишлени отрови езера в САЩ – б. р.

ЧАСТ ВТОРА

КОГАТО НЯМА СПРАВЕДЛИВОСТ

Глава 16

Съмнения

На следващата сутрин Гърни се събуди неспокоен и изтощен. Дясната му ръка сякаш гореше от лакътя до китката, а цялото му тяло беше болезнено сковано. Прозорецът на спалнята беше отворен и във въздуха витаеше студена влага.

Както обикновено Мадлин вече беше станала. Тя обичаше да се събужда с птиците. Сякаш в първия светлик на зората имаше някаква тайна съставка, която я зарежда с енергия.

Краката му бяха студени и потни. Светът зад стъклото на прозореца беше сив. Отдавна не се бе събуждал с махмурлук, но сега се чувстваше точно така. Беше имал ужасно тежка нощ. Спомените за събитията в мазето на Ким, разкритията, които бе направил след падането, и хипотезите, към които тези разкрития навеждаха, препускаха в главата му без всякаква последователност и без да водят никъде, а многобройните му болки още повече ги объркваха и преплитаха. В крайна сметка беше заспал малко преди зазоряване. Сега, два часа по-късно, отново беше буден. И беше наясно, че в това състояние няма никакъв шанс да успее да заспи.

Най-неотложно бе да подреди събитията и да разбере какво се беше случило. Отново си припомни всичко, разрови се в паметта си за възможно най-много подробности.

Спомни си как внимателно слиза по стъпалата. Използва фенера, за да осветява не само стълбището, но и част от мазето отдясно и отляво. Не долавя никакъв звук, никакво движение. Малко преди да стигне долу, осветява последователно стените, за да открие електрическото табло. Забелязва го в близост до злокобния сандък, до който го бяха отвели петната кръв при първото идване тук – сива метална кутия, монтирана на една от стените. Потъмнелите петна все още ясно личат по дървените стълби и по бетонния под.

Виждаше ясно в главата си как стъпва на следващото стъпало и после чува пукота, когато то поддава под крака му.

Светлината от фенера описва широка дъга, когато ръцете му инстинктивно се стрелват да предпазят лицето. Знае, че пада, знае, че не може да го предотврати, и знае, че ще се удари лошо. Половин секунда по-късно ръцете, дясното рамо, гърдите и главата му се сблъскват с пода на мазето.

От горния край на стълбището чува вик. Първоначално само вик, след това два изпищени въпроса:

– Добре ли си? Какво стана?

За един миг остава зашеметен, без да може да отговори. След това някъде – не е сигурен за посоката – се разнасят звуци. Някой тича, после може би се блъска в стена, или се спъва, след това се затичва отново.

Опитва се да се раздвижи. Но шепотът, толкова близо до него, го спира.

Трескав звук, по-скоро животински, отколкото от устни на човек; думите са изсъскани с напрежение, като пара, бликнала през стиснатите зъби.

Протяга ръка към кобура на глезена си, вади беретата и остава да лежи в безмълвната тъмнина, като се ослушва.

Положението е толкова изнервящо, че няма спомен за времето, което изминава – тридесет секунди, минута, две минути или повече, преди Ким да се завърне със своето фенерче „Мини Маглайт“. Светлината сега е много по-силна от предния път, когато го бяха използвали, за да изследват сандъка в края на кървавата диря.

Тя тръгва надолу по стълбите, докато той се изправя несигурно. Пареща болка се стрелка от китката към лакътя му, краката му треперят. Казва ѝ да не се приближава, просто да осветява стълбите. След това се изкачва при нея възможно най-бързо. На два пъти за малко да изгуби равновесие, усеща замайване. Взима от нея фенерчето, обръща се и го насочва към пода на мазето. Оглежда го, доколкото може, от мястото, където е застанал.

После слиза още две стъпала надолу, като в едната си ръка държи пистолета, а в другата фенерчето и повтаря претърсването с тесния лъч светлина. Още две стъпала... и вече може да обходи с лъча цялото помещение – подове, стени, стоманени подпорни колони, тавански греди. Никаква следа от шепнещия. Нищо не е преобърнато или разместено, няма движение, с изключение на зловещите сенки от подпорните колони, които се движат по иззиданите от циментови блокове сиви стени, докато той насочва фенерчето към тях.

Стъпва на пода, като продължава щателно да оглежда наоколо. Вече е убеден, че не съществуват кътчета, скривалища и тъмни ъгли, където човек би могъл да се скрие от светлината. И това го кара да изпитва едновременно объркване и облекчение.

С евентуалното изключение на сандъка, подземието не предлага никакви видими укрития.

Тогава пита Ким, която стои в горния край на стълбището в нервно мълчание, дали е чула нещо след падането му.

– Какво?

– Глас... шепот... нещо такова?

– Не. Не, какво имаш предвид? – пита тя с нарастваща тревога.

– Нищо, аз просто... – той клати глава. – Вероятно съм чул собственото си дишане.

След това я пита дали тичащите стъпки са били нейните.

Тя отговаря – да, сигурно да, сигурно е тичала, поне така мисли, може би се е препъвала, ходела е бързо, не може да си спомни, тъй като била в паника, опитвала се да стигне в тъмното до спалнята, където държи фенерчето на нощното си шкафче.

– Защо питаш?

– Просто проверявам впечатленията си – отвръща неопределено той.

Не иска да разсъждава на глас върху другата възможност – натрапникът да е изхвърчал по стълбището от мазето, докато Ким е била на път към спалнята; да се е възползвал от тъмнината, за да се скрие; да е бил на сантиметри разстояние от нея и когато се е върнала, да се е промъкнал и да е излязъл от къщата.

Но където и да е отишъл, както и да се е измъкнал – ако допусне, че наистина се е измъкнал, а не се спотайва свит в сандъка, какво означава това? Първо, защо изобщо е бил в подземието? Възможно ли е да е Роби Мийс? Логически погледнато, да, възможно е. Но с каква цел?

Всичко това препуска из съзнанието му, докато стои в основата на стълбището с насочено към сандъка фенерче и се опитва да реши какво да прави от тук нататък.

Предпочита да не се разправя с когото или каквото е в сандъка единствено на светлината от малкото фенерче „Маглайт“. Затова подвиква на Ким да включи осветлението от ключа в горната част на стълбището – макар да знае, че няма да има непосредствено значение. Придвижва се до електрическото табло, като осветява със слабия лъч на фенерчето ту него, ту сандъка. После пъхва фенерчето под мишница, отваря металната вратичка и установява, че главният прекъсвач най-отгоре е изключен.

Щраква твърдия пластмасов ключ в обратното положение. Голата крушка на тавана на мазето светва веднага. Нещо, което звучи като мотор на хладилник, забръмчава на горния етаж. Чува Ким да казва:

– Слава богу!

Хвърля бърз поглед из подземието и се уверява, че наистина няма друго място, където да се скрие човек, освен в сандъка.

Отива до него. Страхът и настръхналата кожата бързо се заменят от гняв и желание за конфронтация. В този миг се обажда предпазливостта му и му подсказа да не повдига капака, а да преобърне сандъка. Той прибира фенерчето в джоба на якето си, хваща здраво ъгъла на сандъка и с дърпане го обръща настрани, откривайки по лекотата, че е празен – факт, който се потвърждава, след като отваря капака с ритник.

Междувременно Ким е слязла до средата на стълбището и сега оглежда мазето като уплашена котка. Погледът ѝ спира на счупеното стъпало.

– Можеше да загинеш! – казва с разширени очи, сякаш изводите от инцидента чак сега са я осенили. – Счупи се просто така, когато стъпи на него ли?

– Просто така – потвърждава той.

Докато тя ужасено разглежда мястото, където е паднал, той е трогнат от нещо дълбоко наивно в изражението ѝ. Тази млада жена, която създава амбициозен документален филм за потресаващото въздействие на убийството, изглежда потресена от идеята, че животът може да е опасен.

Гърни проследява погледа ѝ, взира се надолу, в дупката в дървото – и бързо забеляза онова, което тя или не е видяла, или не е успяла да осъзнае.

Стъпалото наистина се е строшило... но първо някой почти изцяло го е срязал с трион и в двата му края.

Изтъква ѝ този факт, а тя се мръщи, очевидно объркана.

– Какво искаш да кажеш? Как е възможно?

Всичко, което той отвръща, е:

– Още една загадка, която се прибавя към останалите.

Сега, докато лежеше в леглото си, загледан в тавана, масажираше без особен ефект ръката си и пресъздаваше веригата събития от изминалата нощ, Гърни обмисли в по-големи подробности този си отговор. Вероятно саботажът беше дело на шепнещия натрапник, вероятно набелязаната жертва е била Ким, и може би той, Гърни, просто се е изпречил на пътя му.

Да направиш такъв капан на стълбище – като срежеш частично някое от стъпалата – беше клише от криминалните филми. При това клише, което трудно би могло да се пропусне. Следите от трион бяха лесно забележими и не оставяха съмнение, че стъпалото не се е счупило случайно. Следователно целта почти със сигурност e била да бъдат открити. В този смисъл следите от трион бяха неразделна част от някакво предупреждение.

Вероятно изборът на долно стъпало също бе част от предупреждението – целта е била лошо падане, но не толкова лошо, колкото би било от по-високо стъпало, да кажем. Не и фатално падане. Не още. Може би посланието е съвсем ясно: „Ако пренебрегнеш предупрежденията ми, те ще стават все по-жестоки. По-болезнени. По-смъртоносни.“

Но до какво точно я предупреждаваха да не се приближава? Очевидният отговор беше нейният документален сериал, понеже това бе най-значимото нещо, което се случваше в живота ѝ. Може би посланието беше: „Отдръпни се, Ким, престани да ровиш в миналото, или последствията ще бъдат ужасни. В случая с Добрия пастир е погребан дявол, когото ще е по-добре да не закачаш.“

Дали това означаваше, че натрапникът е свързан с прословутия случай? Човек със сериозен интерес нещата да останат такива, каквито са? Или пък наистина ставаше дума просто за малкия негодник Роби Мийс, както настояваше Ким?

Правдоподобно ли беше всички скорошни намеси в живота ѝ, атаките над душевния ѝ покой, да са организирани от един жалък бивш приятел? Нима той е така болезнено ожесточен към Ким само защото е сложила край на връзката им? Възможно ли е всичко – отвитите крушки, липсващите ножове, петната от кръв, срязаните с трион стъпала, дори демоничният шепот – да е мотивиран от чиста ревност, чиста отмъстителност за това, че е бил отхвърлен?

От друга страна, може би извършителят наистина е Мийс, но го водят други мотиви, по-тъмни и по-нездрави от озлоблението. Може би предупреждава Ким, че ако не го приеме обратно, негодуванието му ще прерасне в нещо действително ужасно. Че ако не го приеме обратно, ще се превърне в чудовище, в дявол.

Може би вътрешният живот на Мийс бе по-патологичен, отколкото Ким си представяше.

Безумието на онзи шепот изглеждаше патологично без никакво съмнение. Но то оставяше място и за още една възможност. И именно тази възможност плашеше Гърни най-много. Беше възможност, за която той не смееше дори да помисли.

Възможността да не е имало шепот.

Ами ако онова, което беше „чул“, е резултатът от падането, един вид минихалюцинация? Ако „звукът“ е просто вторичен продукт от удара по собствената му, едва излекувана глава? В края на краищата, тихото свирещо бучене в ушите му не беше истинско свирене. Както д-р Хъфбаргър беше обяснил, беше когнитивно невярно тълкуване на погрешно локализирана нервна възбуда. Ако прошепнатата заплаха – с цялата ѝ кипяща ярост – нямаше никакво реално съдържание? Идеята, че образите и звуците могат да са просто последица от наранени тъкани и разкъсани синапси, изпрати студени тръпки по гърба му.

Вероятно някаква подсъзнателна несигурност относно шепота го бе накарала да се въздържи да го спомене пред патрулния полицай, пристигнал в резултат на обаждането на 911, което Гърни беше направил, след като откри срязаното с трион стъпало. Вероятно заради същата тази несигурност не спомена за шепота и на Шиф, който пристигна половин час по-късно.

В онзи момент беше трудно да дешифрира изражението на Шиф. Едно беше ясно: в него нямаше радост. Взираше се в Гърни, сякаш усещаше, че някаква част от случилото се липсва. След това скептичният детектив беше насочил вниманието си към Ким, като ѝ зададе серия въпроси, целящи да определят времевия отрязък, през който е могъл да бъде извършен вандализмът.

– Така ли го наричате? – подметна Гърни втория път, когато Шиф употреби термина. – Вандализъм?

– Засега, да – изрече Шиф хладнокръвно. – Проблем ли имате с това?

– Доста болезнена форма на вандалзъм – отбеляза Гърни, като бавно потъркваше ръката си.

– Искате ли линейка?

Преди Гърни да има възможност да отговори, Ким се намеси:

– Аз ще го закарам до спешното.

– Така ли? – попита Шиф и погледна към Гърни.

– Звучи ми добре.

За миг Шиф втренчи поглед в него, след което каза на патрулния, който стоеше отзад:

– Отбележете, че господин Гърни отказва транспорт с линейка.

Гърни се усмихна:

– И така, как върви работата с онези камери?

Шиф сякаш изобщо не чу въпроса.

Гърни сви рамене:

– Вчера би бил добър ден да ги монтирате.

В очите на Шиф проблесна гняв. Той още веднъж огледа мазето, промърмори нещо за сваляне на отпечатъци от електротаблото на следващия ден, попита за преобърнатия на една страна сандък, надникна в него. Накрая вдигна от пода отрязаното стъпало и го взе със себе си на горния етаж, след което в продължение на десет минути внимателно проучваше прозорците и вратите на апартамента. Попита Ким дали е получавала необичайни съобщения през последните няколко дни и дали е общувала с Мийс под каквато и да е форма. Накрая се поинтересува как би могъл да получи достъп до апартамента на следващия ден, ако се наложи. После си тръгна, следван по петите от патрулния полицай.

Глава 17

Лична инициатива

Таванът на спалнята сега изглеждаше по-светъл, а чаршафът, в който Гърни беше завит – по-топъл. Чувстваше се удовлетворен, че е успял да възпроизведе събитията от предишната вечер достатъчно пълно и систематично. Значението и важността им, причините и мотивите тепърва ще бъдат определяни. Но поне беше започнал да следва някакъв път.

Затвори очи.

Минути по-късно го събуди звънът на телефон, последван от стъпки. Телефонът беше вдигнат на четвъртото позвъняване. Той чу гласа на Мадлин смътно, като че ли идваше от всекидневната. Няколко изречения, тишина, след това отново стъпки. Помисли си, че може би му носи телефона. Може би някой го търси. Хъфбаргър, неврологът? Припомни си раздразнителния разговор с рецепционистката от кабинета на доктора. Господи, кога беше това? Преди два или три дни? Изглеждаше като цяла вечност.

Стъпките подминаха вратата на спалнята и влязоха в кухнята. Женски гласове. Мадлин и Ким.

Ким го бе докарала до Уолнът Кросинг, след като го заведе в спешния медицински център в Сиракуза. Когато се бе опитал да хване скоростния лост на субарото, изпита усещането, че в лакътя му се забиват нажежени до червено ножове, което му подсказва, че ръката му може да е счупена и че вероятно не е особено разумно да сменя скоростите с нея. А и Ким изглеждаше повече от щастлива да прекара нощта някъде другаде вместо в собствения си апартамент. Спомни си как тя наблегна на това, че не би било безопасно да шофира, дори след като рентгенът показа, че няма фрактура.

Имаше нещо в поведението на Ким, в начина, по който се държеше пред околните, което го караше да се усмихва. Тя с радост би оставила апартамента си, за да тръгне на милосърдна мисия, но никога, защото е била прогонена от страх.

Той се насили да стане от леглото и откри нови болки в мускулите си. Взе четири ибупрофена и застана под горещия душ. Водата и хапчетата до известна степен осъществиха възстановителната си магия. Когато се изсуши, облече и си наля първата жизненонеобходима чаша кафе от кафе-машината в кухнята, вече се чувстваше малко по-добре.

Сгъна пръстите на дясната ръка и си каза, че болката е поносима. Стисна чашата с кафето. Въпреки потрепването, което това движение предизвика, стигна до извода, че може да се справи, ако се наложи да шофира. Нямаше да е комфортно, но поне не беше безпомощен.

В къщата нямаше следа нито от Мадлин, нито от Ким. През един от отворените прозорци откъм алеята, той чу тихия шепот на гласове. Пренесе чашата си на масата за закуска до френските прозорци. Тогава ги видя – от другата страна на покритата с каменни плочи площадка, зад ябълково дърво, на малката окосена част сред полето, която той и Мадлин наричаха „моравата“.

Седяха в два еднакви дървени стола. Мадлин беше облечена в едно от ярките си разноцветни якета. Ким също носеше подобно, несъмнено дадено ѝ от Мадлин. Всяка от тях беше обгърнала с две ръце голяма чаша кафе, сякаш грееха пръсти около приятен пламък.

Лавандуловите, тъмнолилави, портокалови и свежозелени цветове по якетата им хвърляха сияйни отблясъци на бледата утринна светлина, която започваше да се процежда през надвисналите облаци.

Израженията им подсказваха, че разговорът, както и облеклото, са далеч по-оживени от настроението на Гърни.

Той се изкушаваше да отвори прозореца, за да провери дали слънцето е смекчило мразовития въздух. Но знаеше, че щом го види, Мадлин ще му каже, че трябва да излезе навън, ще му каже, че се очертава прекрасна утрин и че всичко наоколо ухае толкова сладостно. И колкото повече тя превъзнася удоволствието да бъдеш на открито, толкова повече той ще настоява да остане вътре. Водеха тази битка толкова често, че се бе превърнала в ритуал. Двамата сякаш четяха репликите си от сценарий. Накрая, след като подробно е разяснил, че е твърде зает, за да излезе навън, той неминуемо щеше да размисли и щом излезе, щеше да е очарован от красотата на деня и засрамен от детинското си упорство.

В момента обаче нямаше желание да дава начало на този ритуал и избра да не отваря прозореца. Вместо това реши да си сипе още една чаша кафе, да разпечата профила на Добрия пастир и да се опита да подходи към него непредубедено и с отворено съзнание – отворено за евентуалното присъствие на истина, а не бдително търсещо безсмислици.

Отиде в кабинета и отвори имейлите на Хардуик на настолния си компютър, много по-добър вариант от миниатюрния екран на мобилния телефон. Докато профилът се разпечатваше, избра един от документите – докладите за инцидентите, които беше прегледал набързо предния следобед.

Не беше сигурен какво търси. Все още беше на етап, в който най-важното бе да огледа всеки детайл, да попие възможно най-много данни. Решенията за това кое е от значение, търсенето на модели – до тях щеше да стигне по-късно.

Осъзна, че първия път е бързал прекалено много. Трябваше да забави ход. С годините беше открил, че една от най-пагубните грешки, които един детектив може да допусне, е да скочи в някоя теория с твърде малко данни. Защото веднъж помислиш ли, че виждаш модел, който отговаря на твоята теория, съществува нагласа да отхвърляш фактите, които не се вписват в него. Естественият афинитет на мозъка към създаване на модели омаловажава точките, които не допринасят за оформяне на картината. А когато към това се добави професионалната нужда на детектива бързо да съставя схеми за дадена ситуация, резултатът е склонност да се скача към необмислени изводи.

Периодът, през който просто гледаш, слушаш и попиваш, е от огромно значение. Да се отдаде заслуженото на този период винаги е най-добрият начин да се започне разследване.

Да се започне разследване ли?

Разследване на какво? По чия поръчка? С какви пълномощия? В евентуално стълкновение с Шиф и с още кого?

Реши да опрости нещата – или поне да прочисти терминологията, като приеме всичко като лична инициатива за събиране на факти, скромно усилие с цел намиране на отговор на няколко въпроса. Въпроси като:

Кой се крие зад оригиналните „шеги“, които бяха разтревожили Ким?

Кое е по-близо до истината – характеристиката на Ким за Мийс или неговата характеристика за нея?

Кой беше заложил проклетия капан, който го хвърли на пода в мазето? Той ли бе планираната жертва, или Ким?

Ако шепотът е бил реален, кой шепнеше? С каква цел се спотайваше в мазето? По какъв начин и по кое време беше проникнал в къщата и как се бе измъкнал навън?

Какво означаваше предупреждението „Не дърпай дявола за опашката“?

И какво беше общото, ако изобщо имаше общо, между събитията от настоящето и серията пътни убийства отпреди десет години?

В представите на Гърни собствената му инициатива по събиране на фактите започваше с преглед на всичко в докладите за инцидентите, приложенията към тези доклади, докладите от ППАТП, профила от ФБР, обобщенията от папката на Ким и бележките, които сам си беше водил, докато слушаше язвителните резюмета, направени от Хардуик относно личностните профили на жертвите.

С всичко това можеше да се заеме сам. Но усещаше и растящ подтик да седне с Ребека Холдънфийлд и да се задълбочи по-детайлно в профила на Добрия пастир и хипотезата по този случай: как са били събирани, анализирани и приоритизирани първичните данни; как са тествани алтернативните теории; как се е стигнало до консенсус и дали някои схващания, които беше имала във връзка с този случай, са претърпели промяна с годините. Беше любопитен да узнае и дали тя някога е говорила с Макс Клинтър.

Гърни все още пазеше в телефона си номера на Холдънфийлд. (След като си бяха сътрудничили за кратко по случаите с Марк Мелъри и Джилиан Пери, беше предположил, че е възможно пътищата им отново да се пресекат.) Извика номера на екрана и го набра. Свърза се с гласовата ѝ поща. Изслуша едно многословно уводно съобщение за работното време и адреса ѝ, интернет страницата и електронната поща, където биха могли да бъдат изпращани запитвания. Гласът извика у него образа на самата жена. Безкомпромисна, съобразителна, атлетична и амбициозна. Чертите на лицето ѝ бяха съвършени, без това да я прави красива. Очите ѝ бяха поразителни и пронизващи, но им липсваше топлина, която би ги разхубавила. Тя беше завършен професионалист, чиято терапевтична практика запълваше времето, останало ѝ след упражняване на основната ѝ кариера в съдебната психология.

Гърни остави немногословно съобщение, с което се надяваше да я заинтригува. „Здравей, Ребека. Дейв Гърни на телефона. Надявам се всичко да е наред. Замесен съм в една необичайна ситуация, която бих искал да обсъдя с теб, да получа твоето мнение и съвет. Свързана е със случая с Добрия пастир. Знам колко невероятно много си заета. Свържи се с мен, когато имаш възможност.“ Накрая остави номера на мобилния си телефон.

За всеки друг, с когото не бе разговарял от шест месеца, това съобщение би било твърде сухо и безлично, но той знаеше, че за Холдънфийлд не съществуват такива неща като твърде сухо или твърде безлично. Което не означаваше, че не я харесва. Всъщност си спомняше моменти от миналото, в които бе смятал чепатата ѝ особа за обезпокояващо привлекателна.

Обаждането му донесе удовлетворяващото усещане, че е задвижил нещо. Върна се на отворения доклад и започна да работи по него. Час по-късно, когато бе преполовил петия доклад, телефонът звънна. Погледна кой е: Олбъни – Съдебни консултанти.

– Ребека?

– Здравей, Дейвид. Тъкмо спрях да заредя. С какво мога да съм ти полезна?

Гласът ѝ подчертаваше особената комбинация от безцеремонност и достъпност в нея.

– Разбрах, че си един вид експерт по случая Добрия пастир.

– Един вид.

– Дали има възможност да се видим набързо да поговорим?

– Защо?

– Случват се странни неща, които може и да имат връзка със случая, и ми се ще да чуя мнението на някого, който знае за какво говори.

– В интернет има тонове информация.

– Имам нужда от гледна точка, на която да мога да се доверя.

– И кога трябва да стане това?

– Колкото по-скоро, толкова по-добре.

– Пътувам към „Отесага“.

– Моля?

– Хотел „Отесага“ в Купърстаун. Ако можеш да дойдеш там, бих могла да ти отделя четиридесет и пет минути между един и петнайсет и два.

– Идеално. Къде трябва...

– Ела в зала „Фенимор“. Ще изнасям доклад в дванайсет и трийсет, след което ще има кратък модул за въпроси, а след това бъбрене край шведската маса. Мога да пропусна бъбренето. Ще успееш ли да дойдеш в един и петнайсет?

Той разтвори и сви дясната си ръка, убеждавайки се още веднъж, че ще се справи със скоростния лост.

– Да.

– Тогава доскоро – тя прекъсна връзката.

Гърни се усмихна. Имаше афинитет към всеки, който бе готов да пропусне бърборенето. Може би това харесваше най-много у Холдънфийлд – сведената ѝ до минимум общителност. За миг се зачуди под каква форма се проявява тази нейна черта в сексуалния ѝ живот. Разтърси глава, прогонвайки мисълта.

Съсредоточи се и се върна към средата на петия доклад – разделът се състоеше от снимки от местопрестъплението и превозните средства. Мерцедесът на доктор Джеймс Брустър бе показан от многобройни ъгли, смачкан до половината от дължината си след удар в ствола на крайпътно дърво. Както повечето от превозните средства на жертвите, струващата сто хиляди долара капсула престиж на доктора беше смляна до нещо неузнаваемо, безименно и безполезно.

Гърни се чудеше дали това не е част от целта на Пастира, част от тръпката – не само да убива предполагаеми богати хора, но и да превръща символите на богатството им в купчина непотребен боклук. Финално унижение за богатите и могъщите. Прах при праха.

– Прекъсваме ли нещо? – беше гласът на Мадлин.

Гърни трепна и вдигна поглед. Тя стоеше на вратата на кабинета, а Ким беше зад нея, не беше чул кога са влезли в къщата. Все още бяха облечени в безумно цветните якета.

– Да прекъсвате?

– Изглеждаше много задълбочен.

– Просто се опитвам да поема информацията. Какво сте намислили?

– Слънцето се показа. Денят ще е прекрасен. Ще водя Ким на разходка до хребета.

– Няма ли да е кално? – той усети раздразнението в собствения си глас.

– Мога да ѝ дам назаем чифт от моите ботуши.

– Сега ли тръгвате?

– Проблем ли е?

– Не, разбира се, че не. Всъщност и аз ще трябва да изляза за час-два.

Тя го погледна разтревожено:

– С колата? С тази ръка?

– Ибупрофенът е велико нещо.

– Ибупрофен? Преди дванайсет часа падна по стълбището, озова се в спешното и трябваше да те докарат вкъщи. А сега след няколко хапчета си като нов?

– Не като нов. Но не съм и такъв инвалид, че да не мога да се движа.

Очите ѝ се разшириха от раздразнение:

– Къде трябва да отидеш, че е толкова важно?

– Помниш ли доктор Холдънфийлд?

– Спомням си името. Ребека ли беше?

– Точно така, Ребека. Съдебен психолог.

– Къде е тя?

– Офисът ѝ е в Олбъни.

Мадлин повдигна вежда.

– Олбъни? Там ли ще ходиш?

– Не. Тя ще е в Купъртаун днес на някакъв професионален симпозиум.

– В „Отесага“?

– Как разбра?

– Къде другаде в Купъртаун би могъл да се провежда симпозиум? – тя го изгледа с любопитство. – Нещо спешно ли излезе?

– Не, нищо не е излязло. Но имам няколко въпроса по случая Добрия пастир. В изготвения от ФБР профил видях бележка под линия за една нейна книга на тема серийни убийства. И смятам, че по-късно може да е писала статии по случая.

– Не можеш ли да зададеш въпросите си по телефона?

– Прекалено много са. И прекалено сложни.

– Кога ще се прибереш?

– Даде ми четиридесет и пет минути, които изтичат в два часа, така че до три най-късно би трябвало да съм си у дома.

– Най-късно в три. Не забравяй.

– Защо?

Очите ѝ се притвориха:

– Питаш защо да не го забравяш, така ли?

– Имах предвид дали точно в три ще има нещо, за което не знам?

– Когато ми кажеш, че ще направиш нещо, мисля, че би било хубаво наистина да го направиш. Ако ми кажеш, че ще си бъдеш вкъщи в три часа, бих искала да мога да разчитам на факта, че ще си бъдеш вкъщи в три часа. Това е всичко. Става ли?

– Определено.

Ако Ким не беше там, вероятно нямаше да се съгласи толкова лесно и щеше да е доста по-упорит да разбере защо това е толкова важно точно в този конкретен ден. Но беше израснал в дом, в който дори и най-малкото разногласие никога не бе изваждано на показ в присъствието на външен човек. Непоколебимата ирландско-английска сдържаност все още беше в мозъка на костите му.

Ким изглеждаше разтревожена.

– Да дойда ли с теб?

– Едва ли ще има смисъл аз самият да ходя. Определено няма нужда да сме двама.

– Хайде – рече Мадлин, обръщайки се към Ким, – ще ти намеря някакви ботуши. Да тръгваме, докато още има слънце.

Две минути след това Гърни, който все още беше в кабинета, чу страничната врата да се отваря и после да се затваря. В къщата се възцари невероятна тишина.

Той се обърна към екрана на компютъра, затвори документа със снимките на потрошения мерцедес на д-р Брустър и пусна търсене в Google за „Холдънфийлд“ и „Пастир“.

Първият резултат, отнасящ се до работата на Ребека по случая, беше статия в списание, която имаше заплашително академичното заглавие. „Резонанс на модела. Заключения за формирането на личността на неизвестен убиец (Добрия пастир), чрез употребата на бивалентни индуктивно-дедуктивни протоколи на моделиране. Р. Холдънфийлд и колектив.“

Плъзгайки мишката надолу, Гърни прегледа резултатите от търсенето, като прескачаше онези, които свързваха зададените термини с всевъзможни други неща – от вестникарска статия за мъж в Холдънфийлд, щата Небраска, нахапан от пастирско куче, до некролог на Холдънфийлд, цветнокож тромбонист. В крайна сметка преброи малко повече от десет линка, които свързваха Ребека със случая на убийствата, като всеки от тях водеше до професионални статии по въпроса.

Прегледа ги, но откри, че в повечето случаи достъпът минава през задължителен абонамент за списанията, в които бяха публикувани. Абонаментните такси бяха по-големи от любопитството му, а и ако съдеше по езика, описващ статията ѝ за резонанса, преборването с цялостните текстове би му предизвикало мигрена.

Глава 18

Резонанс на моделите

Купърстаун бе разположен край южния край на дълго тясно езеро в хълмистата провинциална част на окръг Оцего. Това е град, раздвоен между дискретните богаташи и бейзболния туризъм; между главна улица, наводнена с магазини за спортни сувенири, и тихи, спокойни странични улички, където къщи в стил гръцки Ренесанс^1 се гушеха под сянката на вековни дъбове. Средна Америка^2  в центъра на града и „Брукс Брадърс“3 под високите дървета.

Пътят от Уолнът Кросинг до „Отесага“ му отне над час – повече, отколкото беше предполагал. Това обаче нямаше значение, защото бе тръгнал достатъчно рано, за да стигне до хотела доста преди уговорената среща. Имаше някакво усещане, че би му харесало да чуе речта на Холдънфийлд, или поне част от нея.

Късният март не бе особено популярно време за ваканции в курортите от северната част на щата, особено в тези край езера. Едва една трета от паркинга беше заета, а обширните поляни наоколо, макар и в идеално състояние, бяха напълно безлюдни.

Гърни смяташе, че може да прецени колко скъп е даден хотел според това колко бързо и с колко широка усмивка отварят входната врата пред гостите. Ако съдеше по тези критерии, стаята в „Отесага“ определено беше далеч над финансовите му възможности. Елегантното лоби затвърди впечатлението.

Канеше се да попита къде се намира зала „Фенимор“, когато стигна до дървен статив, на който имаше табела със стрелка, даваща отговор на въпроса му. Стрелката бе насочена към широк коридор с класическа ламперия с фризове по стените. Според написаното на табелката в този ден залата беше резервирана за среща на Американската асоциация за философска психология.

В края на коридора имаше втора табела, точно копие на първата. Беше поставена до отворена врата. Когато Гърни се приближи до нея, чу взрив от аплодисменти. Стигна прага и установи, че водещият тъкмо е представил Ребека Холдънфийлд, която заемаше мястото си зад катедрата на подиума, издигнат в далечния край на залата. Помещението беше просторно, с високи тавани и изглеждаше подходящо дори за съвещание на римски сенатори.

Не е зле, помисли си Гърни.

После преброи столовете на око и прецени, че са около двеста. Повечето бяха заети. Почти всички присъстващи бяха мъже, като по-голямата част надхвърляха средната възраст. Той влезе в залата и зае един от столовете на последния ред. Обикновено постъпваше така на сватби и други събития, където не се чувстваше на мястото си.

Холдънфийлд срещна погледа му, но не показа, че го е разпознала. Вместо това изглади листата на катедрата пред себе си и се усмихна на публиката. Изражението ѝ разкриваше по-скоро увереност и сила, отколкото топлота.

Нищо ново, каза си Гърни.

– Благодаря ви, господин председател. – Усмивката вече я нямаше, гласът беше ясен, а тонът – властен и авторитетен. – Днес съм тук, за да ви предложа една проста идея. Не ви карам да се съгласявате с нея или да я отхвърляте. Искам да я обмислите. Ще ви предоставя един нов поглед върху ролята на подражанието в живота ни – как се отразява на всичко, което мислим, чувстваме и правим. Предлагам ви тезата, че подражанието е един от инстинктите за оцеляване на хората като вид – точно толкова необходим и задължителен, колкото секса. Тази простичка идея е революционна. Подражанието никога досега не е било класифицирано като инстинкт – склонност към действие, подклаждана от натрупването и освобождаването на напрежение. Но нима то не е именно това?

Замълча за миг. Аудиторията беше притихнала, напълно неподвижна.

– Може би най-показателният и пренебрегван факт за подражанието е това, че... носи приятно усещане. Процесът на имитация осигурява на човешкия организъм един вид удоволствие – освобождаване на напрежението. Във всичко, което правим, съществува предпочитание към повторението, защото е хубаво.

Очите на Холдънфийлд блестяха, а публиката я слушаше в захлас.

– Харесва ни да виждаме онова, което сме виждали и преди, и да правим неща, които сме правили преди. Мозъкът търси резониращи модели, защото съответствието предизвиква удоволствие.

След тези думи тя пристъпи иззад катедрата, сякаш искаше да влезе в по-пряко взаимодействие със слушателите си:

– Оцеляването на който и да било вид зависи от способността на всяко следващо поколение да възпроизведе поведението на предходното. Това възпроизвеждане може да произтича от генетично програмиране или от придобити познания. Мравките разчитат основно на генетичното програмиране за определяне на поведението си. Ние пък използваме онова, което сме научили. Още при появата си на бял свят, насекомите са снабдени буквално с цялата нужна им информация, а при раждането си хората не знаят буквално нищо, което ще им е необходимо. Законът за оцеляване на насекомите им налага да действат. Законът за оцеляване на хората им налага да се учат. Инстинктите на насекомото го превеждат през конкретните действия от жизнения му цикъл, докато нашият инстинкт на подражание ни налага да се научим как да действаме.

Доколкото Гърни можеше да прецени от мястото си в дъното на залата, присъстващите попиваха всяка нейна дума. В тази стая тя беше истинска звезда.

– Именно в този инстинкт се крият корените на изкуството, навиците, радостта от творчеството, болката от безсилието. Голяма част от човешкото страдание произтича от прякото противопоставяне на инстинкта за подражание и различни външни награди и наказания. Нека разгледаме случая, при който родителят удря детето си, за да го накаже, че е ударило друго дете. Преподадени са два урока: че боят е погрешен начин да се справяме с поведение, което не ни е приятно (тъй като именно той е причината за наказанието), и същевременно – че боят е правилен начин да се справяме с поведение, което не ни е приятно (тъй като според модела той се използва за прилагане на наказанието). Родителят, който удря детето си, за да го научи да не удря, в действителност го учи да удря. Потенциалните възможности за психически травми са огромни, когато поведението, преподавано като модел, съвпада с поведението, което се наказва.

На Гърни му се стори, че през следващия половин час Холдънфийлд просто повтаря с различни изрази онова, което вече беше казала. Вместо да отегчи публиката си обаче, тя сякаш още по-силно я завладяваше. Крачеше напред-назад и жестикулираше драматично във великолепната конферентна зала – една жена, която сякаш бе попаднала в своя бленуван рай.

Накрая се върна на мястото си зад катедрата с изражение, което изглеждаше на Гърни като неподправен триумф.

– Затова искам да обмислите следното: Възможно ли е подтикът да задоволим инстинкта за подражание да е най-важният липсващ компонент от нашето разбиране на самата човешка природа. Благодаря ви за вниманието.

В помещението избухнаха гръмки аплодисменти. Един червендалест и белокос мъж от първата редица се изправи на крака и се обърна към колегите си от публиката с успокояващия тон на старовремски радиоговорител:

– От името на цялата група бих искал да благодаря на доктор Холдънфийлд за това забележително изложение. Тя спомена, че иска да ни представи идея, която да обмислим, и без съмнение стори именно това. Изключително интригуваща концепция. След около петнайсет минути ще отворим бара и чудесния си бюфет. Междувременно имате възможност да зададете въпросите си и да коментирате. Устройва ли те това, Ребека?

– Разбира се.

Последвалите „въпроси“ се състояха най-вече от хвалебствия по повод оригиналното ѝ мислене и благодарности за присъствието ѝ на събитието. След двайсетина минути белокосият отново се изправи, благодари почтително на Ребека (пак от името на групата) и обяви, че барът вече е отворен.

– Интересно – отбеляза Гърни с крива усмивка.

Холдънфийлд го изгледа отчасти преценяващо, отчасти войнствено. Двамата бяха седнали на малка маса на верандата, гледаща към ниско окосена и идеално поддържана ливада, осеяна с храстчета чемшир. Слънцето печеше, а езерото оттатък поляната бе небесносиньо. Ребека Холдънфийлд беше облечена в бежов копринен костюм и бяла копринена блуза. Не носеше нито грим, нито бижута, освен един скъп на вид златен часовник. Кестенявата ѝ коса бе със средна дължина, пусната свободно. Тъмнокафявите ѝ очи в момента го изучаваха.

– Доста рано се появи – подхвърли му.

– Реших, че няма да е зле да понауча нещичко.

– За философската психология ли?

– За теб и начина, по който разсъждаваш.

– Начина, по който разсъждавам?

– Интересно ми е как стигаш до изводите си.

– По принцип ли? Или имаш предвид конкретен въпрос, който не си ми задал?

Той се разсмя:

– Как я караш?

– Какво?

– Изглеждаш чудесно. Как я караш, как си?

– Ами... добре. Заета съм. Всъщност съм много заета.

– Явно има полза от това.

– Какво искаш да кажеш?

– Слава. Уважение. Аплодисменти. Книги. Статии. Речи.

Тя кимна, после наклони глава настрани. Наблюдаваше го и чакаше:

– Е?

Гърни хвърли поглед към поляната и проблясващото езеро:

– Просто отбелязах каква забележителна кариера си направила. Първо беше голяма фигура в съдебната психология, сега си известна във философската психология. Марката „Холдънфийлд“ се разраства и блести все по-силно. Впечатлен съм.

– Не, не си. Не е така лесно да те впечатли човек. Какво искаш?

Той сви рамене:

– Трябва ми малко помощ, за да разбера по-добре случая с Добрия пастир.

– И защо?

– Дълга история.

– Дай ми кратката версия.

– Дъщерята на стара моя позната прави документален телевизионен сериал за семействата на жертвите на Добрия пастир. Поиска да я наглеждам, да ѝ предоставя полицейската гледна точка и така нататък.

Дори и в момента, докато говореше, това не съвсем уточнено „и така нататък“ сериозно го притесняваше.

– Какво искаш да знаеш?

– Много неща. Трудно ми е да реша откъде да започна.

Ъгълчето на устата ѝ потрепна неспокойно:

– Откъдето и да е е по-добре от никъде.

– Резонанс на модела.

Тя примигна:

– Моля?

– Използва този термин в днешната си реч. Освен това си нарекла така една своя статия, публикувана в списание преди девет години. Какво означава?

– Чел си онази статия?

– Стреснах се от дългото заглавие и реших, че останалата част ще ми е напълно неразбираема.

– Божичко, толкова те бива да пробутваш простотии! – от нейната уста това прозвуча като комплимент.

– И така, разкажи ми за този моделов резонанс.

Тя хвърли поглед към часовника си:

– Не съм сигурна, че имаме достатъчно време.

– Опитай.

– Става дума за прехвърлянето на енергия между мисловни конструкти.

– А на езика на един скромен пенсиониран детектив, роден в Бронкс, това какво би трябвало да значи?

Очите ѝ проблеснаха развеселено:

– Преосмисляне и преразглеждане на концепцията на Фройд за сублимацията – насилственото отклоняване на опасна агресивна или сексуална енергия в по-безопасни алтернативни канали.

– Ребека, скромните пенсионирани детективи говорят на прост английски език.

– За Бога, Гърни, ти и твоите простотии! Но добре, ще го направим по твоя начин. Забрави за Фройд. Има едно много известно стихотворение за девойка на име Маргарет, която тъгува заради падащите есенни листа. Ето какво гласят последните два стиха: „Че човешката съдба осеяна е със слани/ за Маргарет са твоите сълзи“4. Това е резонанс на модела. Силната емоция, която изпитва, докато наблюдава смъртта на листата, всъщност е предизвикана от едно друго, по-дълбоко знание – знанието за собствената ѝ неизбежна съдба.

– Имаш предвид, че емоционалната енергия от едно преживяване може да бъде прехвърлена върху друго, без...

– Без ние да осъзнаваме, че чувството, което изпитваме в момента, може би не се дължи на случващото се в момента. Да, именно това е смисълът! – В гласа ѝ се долавяше собственическа гордост.

– И как се връзва това с Добрия пастир?

– Как ли? Ами по всички възможни начини! Действията му, мисленето му, езикът, мотивацията – всички те съвършено се вписват в концепцията. Случаят с Добрия пастир е едно от най-ясните потвърждения на идеята. При този тип убийства с мисия причините никога не са тези, които изглеждат на повърхността. Под съзнателния мотив на убиеца винаги се крие друг източник на енергия, някакво травматично преживяване или преживявания, настъпили много по-рано в живота му. В него са натрупани потиснати страх и гняв, породени от това преживяване. Посредством асоцииране свързва миналите си преживявания със събития от настоящето и някогашните емоции започват да вдъхновяват сегашните му мисли. Програмирани сме да вярваме, че онова, което чувстваме в момента, е резултат на онова, което преживяваме в момента. Ако изпитвам щастие или тъга, приемам, че това е така, защото в настоящето нещо върви добре или зле – а не защото някаква частица емоционална енергия е била прехвърлена от потиснат спомен върху сегашния момент. В повечето случи грешката е безобидна. Не така безобидна се оказва обаче, когато прехвърлената емоция е патологична ярост. А именно това става при определен тип убийци. Добрия пастир е идеалният пример.

– А да имаш идея какво преживяване в детството е осигурило цялата тази прехвърлена енергия, стояща зад убийствата?

– Моето предположение е – травматичен ужас от склонен към насилие материалистичен баща.

– Но тогава защо според теб е спрял след шестото убийство?

– Да ти е хрумвало, че може да е мъртъв?

Холдънфийлд погледна часовника си и се намръщи разтревожено:

– Извинявай, Дейвид, но наистина не разполагам с повече време.

– Благодарен съм ти, че ме вмести в натоварената си програма. Между другото, случайно да си разговаряла с Макс Клинтър, докато изучаваше случая?

– Ха! Клинтър. Да, разбира се. Какво за него?

– Точно това се канех да попитам.

Тя въздъхна нетърпеливо, след което започна да говори много бързо:

– Макс Клинтър страда от бесен нарцисизъм и вярва, че случаят с Добрия пастир е свързан изцяло и единствено с него самия. Непрекъснато бълва теории на конспирацията, в които няма никаква логика. Освен това е самовлюбено пиянде, прецакало собствения си живот и този на семейството си в рамките на една-единствена пагубна вечер, и оттогава се опитва да „свърже точките“ по всякакви абсурдни начини, само и само да обвини някой друг, вместо себе си.

– Защо смяташ, че е мъртъв?

– Какво?

– Спомена, че Добрия пастир може да е мъртъв.

– Точно така. Може да е.

– Добре, поради каква друга причина би спрял?

Тя пак въздъхна нетърпеливо, този път по-театрално от предния:

– Възможно е някой от изстреляните от Клинтър куршуми да е минал твърде наблизо и да го е стреснал, дори да го е улучил. Може да е получил нервен срив, психотична декомпенсация. Възможно е да е в психиатрична клиника или дори в затвора, заради събития, които не са свързани с онези убийства. Може да има куп най-различни причини да е изчезнал от полезрението. Няма смисъл да се разсъждава, без да има допълнителна информация.

Холдънфийлд се отдалечи от масата:

– Съжалявам. Трябва да вървя – кимна му леко за довиждане и се насочи към вратата, която отделяше верандата от лобито на хотела.

Гърни подметна към гърба ѝ:

– Има ли причина някой да иска да попречи на едно ново проучване на случая?

Тя се обърна и го погледна:

– За какво говориш?

– Младата жена, която прави документалния сериал, споменах ти за нея. Случват ѝ се разни странни неща. Неща, които биха могли да се приемат като заплахи. Или най-малкото като враждебно предупреждение да се оттегли от проекта.

Холдънфийлд изглеждаше объркана:

– Какви неща?

– Проникване без разрешение в апартамента ѝ, разместване на лични вещи, кухненски ножове, които изчезват и след това се появяват на несвойствени места, капки кръв, изключени електрически прекъсвачи и съответно неработещо осветление, стъпало от водещото към мазето стълбище, срязано с трион така, че да пропадне... – канеше се да спомене и прошепнатото предупреждение, но несигурността му го спря. – Има вариант да я тормозят по някаква друга причина и заплахите да не са свързани пряко със случая, само че аз смятам, че са. Нека те попитам нещо: ако приемем, че Добрия пастир е все още някъде там, навън, смяташ ли, че би желал случаят да не се обсъжда по телевизията?

Тя категорично поклати глава:

– Точно обратното. Страшно ще му хареса. Говориш за човека, който написа манифест от двайсет страници и след това го изпрати до всички по-големи медии в страната. Психопатите, които имат зъб на обществото, искат публика. Копнеят за нея. Държат да получат признание за важността на мисията си. От всички.

– Можеш ли да се сетиш за някой друг, който би искал да попречи?

– Не, не се сещам.

– Значи си имам странна малка загадка. Предполагам, че няма шанс специален агент Траут да пожелае да разговаря с мен.

– Мат Траут? Сигурно се шегуваш.

– Дааа, такъв съм си аз. Старият шегобиец Дейв. Благодаря за отделеното време, Ребека.

Холдънфийлд се обърна и влезе във фоайето с все така озадачено изражение на лицето.

1 Стил в архитектурата, наричан още гръцки неокласицизъм, популярен в края на ХVIII и началото на XIX в., най-вече в Северна Европа и САЩ – б. пр.

2 Middle America – „провинцията“: амер. израз, с който се описва манталитет или конкретен геогр. район от САЩ, като противоположност на „градските“ райони и Източния и Западния бряг. – б. пр.

3 Brooks Brothers е най-старата американска верига за луксозни мъжки облекла. – б. р.

4 От поемата Spring and Fall („Пролет и есен“) на Джерад Менли Хопкинс. – б. пр.

Глава 19

Срещу течението

Трима младежи, облечени в червени тениски и шорти, подритваха футболна топка по съвършената ливада край брега на езерото. Изглежда, не ги интересуваше, че слънцето се е скрило зад настъпващите гъсти облаци и ранната пролет сякаш отново е изместена от късна зима.

Гърни стана от масата и потърка ръцете си, за да прогони студа. Почти всяка част от тялото го болеше от падането предната вечер. Бученето в ушите, което бе усещал само от време на време, като че бе станало по-натрапчиво. Докато се придвижваше с известна нестабилност към вратата, през която се влизаше във фоайето, млад мъж в консервативна униформа я отвори пред него. На лицето му беше изписана безлична усмивка, a неясната му дикция разми думите.

– Извинете? – каза Гърни.

Младият мъж заговори високо като болногледач от частна клиника.

– Просто питах дали всичко е наред, господине?

– Да, чудесно, благодаря.

Гърни тръгна обратно към паркинга. Четворка играчи на голф в традиционни карирани панталони и пуловери с шпиц-деколтета тъкмо слизаха от огромен бял джип, който му заприлича на някакъв скъпарски кухненски уред. При нормални обстоятелства мисълта, че някой е платил седемдесет и пет хиляди долара, за да се вози в гигантски тостер, би го накарала да се усмихне. Сега обаче това му се стори поредният симптом на един деградиращ свят – свят, в който алчни малоумници крояха безкрайни заговорнически планове с цел натрупване на възможно най-големи купища боклук.

Може би Добрия пастир имаше известно право.

Гърни се качи в колата, облегна се на седалката и затвори очи.

Усети, че е жаден. Погледна към задната седалка, където трябваше да има две-три бутилки вода, но не ги видя. Това означаваше, че са се изтърколили някъде долу под предната седалка. Той слезе, отвори задната врата и измъкна една от бутилките. Изпи около половината и отново влезе в колата. Още веднъж затвори очи. Хрумна му, че би могъл да избистри ума си с петминутна дрямка. Но нещо, което Холдънфийлд беше казала, прогонваше желанието за почивка.

Сигурно се шегуваш.

Каза си, че е просто безцеремонен коментар, че Холдънфийлд е имала предвид самодоволните претенции на Траут за недостъпност, а не незначителността на самия Гърни в света на активното правоохраняване; или че репликата е просто по-груб начин да отклони онова, което беше възприела като молба да ги запознае. Какъвто и да беше случаят, да продължава да го мисли си бе детинско губене на време.

Всичко това бяха доводи на разума, а в гнева, който изпитваше, липсваше и капчица разум. Гняв към надутия маниак на тема контрол, който по подразбиране щеше да откаже среща с него; към Холдънфийлд, задето беше прекалено погълната от своите собствени приоритети, за да му ходатайства; към цялата арогантна култура на ФБР.

В ума му се въртяха различни образи и моменти: откъси от лекцията на Холдънфийлд, резонансовата ѝ концепция за серийните убийства, профила на Добрия пастир, отрязаното с трион стъпало, настойчивите твърдения на Роби Мийс, че Ким Корасон има опасно душевно разстройство, ексцентричният Макс Клинтър, отблъскващият Руди Гец, дяволската стрела с червено перо в градината. Но насред целия този безпорядък, мислите му отново и отново се връщаха към жегналото го язвително подмятане: Сигурно се шегуваш.

Какъв отговор би предпочел? Разбира се, че ще се срещне с теб. С твоята зашеметяваща репутация на полицейски детектив от Ню Йорк, как би могъл агент Траут да не желае да се запознаете?

Боже! Нима беше толкова патетично зависим от репутацията си? От това положението му на детектив звезда в света на правоохраняването да бъде потвърдено? Някога публичното признание го караше да се чувства неловко, но сегашното пренебрежение бе още по-лошо. Което водеше до още един тревожен въпрос:

Кой е той без това положение, без тази репутация?

Един от многото, чиято кариера е приключила? Един от многото, които не са наясно кои, по дяволите, са, защото силовата структура, която им е дала самоличност, разполага и с властта да ги отхвърли? Просто един от многото тъжни бивши ченгета, които наблюдават пасивно отстрани, мечтаят за дните, когато животът им е имал смисъл, и се надяват да ги повикат обратно в играта?

За бога, що за самосъжалителни глупости!

Я, стига!

Аз съм детектив. Може би винаги съм бил такъв и по един или друг начин винаги ще бъда. Това е факт от живота ми, който не зависи от подробности като получаване на фиш със заплата и служебна йерархия. Притежавам комбинация от умения, която ме превръща в онова, което съм. Единствено това как използвам тези умения има значение – не мнението на Ребека Холдънфийлд, на агент Траут или на когото и да било друг. Моето себеуважение – властта над живота ми – зависи от собственото ми поведение, а не от реакциите на дрънкаща измишльотини психоложка профайлър и федерален бюрократ, когото не съм срещал никога.

Вкопчи се в това твърдение и го използва, за да се успокои, макар да усещаше, че тонът му е твърде краен. Същевременно беше сигурен, че някаква увереност е по-добре от никаква увереност. А и си даваше сметка, че ако иска да запази равновесието си – също като велосипедист – се нуждае от движещ импулс. Трябваше да направи нещо.

Извади мобилния телефон, влезе в електронната си поща и още веднъж отвори докладите от инцидентите, които му изпрати Хардуик.

Докато ги прехвърляше, си спомни, че агентката по недвижимите имоти, онази с име на филмова звезда, се е намирала само на няколко километра от дома си в Баркъм Дел, когато Добрия пастир я превърнал в четвъртата си жертва.

Баркъм Дел не беше далеч от Купърстаун. В доклада Гърни откри точното местонахождение на Лонг Суомп Роуд, както и снимки на мястото, където куршумът бе отнесъл половината лице на Шарън Стоун, а колата ѝ бе изскочила от платното и се бе озовала в тресавището отстрани.

Въведе координатите в джипиеса и изкара колата от паркинга на хотел „Отесага“. Онова, което изпитваше, не беше грандиозно очакване да открие нещо, а скромното усещане, че се връща в началото. Че най-после отново е стъпил на земята.

Първото посещение на някое местопрестъпление (дори и десет години по-късно) оказваше особено влияние върху Гърни. Трудно му бе да го класифицира. Би било извратено да го нарече „възбуждащо“, но определено стимулираше сетивата му. Превръщаше се в катализатор на определени химически реакции в мозъка му, което правеше всичко видяно там далеч по-значимо и запомнящо се от гледките и събитията в обичайния му живот.

Не за пръв път посещаваше сцена на убийство, извършено много отдавна. Веднъж разпитваше сериен убиец, който си призна, че е убил тийнейджърка в гористата местност до Орчард Бийч в Бронкс – престъпление, извършено дванайсет години преди признанието.

Сега, докато караше бавно по лекия ляв завой, с който Лонг Суомп Роуд се отделяше от магистралата по посока на Дед Дог Лейк, Гърни премина през същия процес, който бе приложил при Орчард Бийч – отнемаше наум години, „подмладяваше“ дърветата, изтриваше от картината младите фиданки и по-дребните храсти. Снимките от полицейския доклад му позволяваха лесно да си представи промените.

Нямаше добавени или изчезнали обекти, дело на човешка ръка. Липсваха постройки, билбордове, телефонни стълбове. През 2000 година на пътя е нямало предпазна мантинела, нямаше и сега. Трите високи вековни дървета изглеждаха напълно непроменени. Годишният сезон, ранна пролет, беше същият като преди десет години – така старите фотографии изглеждаха съвсем актуални.

Разположението на дърветата заедно с означенията по снимките, указващи ъгъла и разстоянието, позволиха на Гърни да изчисли приблизителната позиция на колата на Шарън Стоун в момента, в който я е улучил куршумът.

Гърни подкара обратно по шосето до мястото, където го пресичаше друг път, отиващ към магистралата. След това измина разстоянието от тази точка до точката на стрелбата, оттам – още три километра през тресавища и заблатени райони, покрай езерото Дед Дог и през селцето Баркъм Дел, което сякаш бе излязло от литография на „Къриър и Айвс“1, а след това още километър и половина до мястото, където Лонг Суомп Роуд се свързваше с натоварената окръжна магистрала.

После се върна до началната точка и повтори всичко, но този път го направи така, както си представяше, че го е сторил Добрия пастир.

Първо намери небиещо на очи място за паркиране край шосето, недалеч от връзката с междущатската магистрала – логично място, където човек да изчака в засада преминаването на някой мерцедес, популярно превозно средство сред хората, които идваха в Баркъм Дел за уикенда.

След това тръгна след въображаем черен мерцедес, следва го до началото на дългия плавен завой, навлезе в него и ускори, връхлетя в лявото платно, свали прозореца откъм пътническата седалка и приблизително в точката, където според възстановката бе станал инцидентът, протегна дясната си ръка и я насочи към въображаемия шофьор.

„БАМ!“, изкрещя възможно най-силно. Знаеше, че гласът му не може да се мери дори с 10 процента от силата на 50-калибровото чудовище, използвано при истинското убийство. След симулацията на стрелбата, рязко натисна спирачките и си представи как колата на жертвата изхвърча от завоя на шосето и връхлита в мочурището на около стотина метра нататък. Престори се, че оставя пистолета на седалката до себе си, за да извади малко животинче играчка от джоба на ризата и да го метне на банкета край пътя, близо до мястото, където си представяше, че мерцедесът е затънал в калта, заобиколен от кафявите остатъци на миналогодишната блатна трева.

След като приключи с измисленото нападение, подкара колата към Баркъм Дел. По пътя оглеждаше и преценяваше всички налични възможности човек да се отърве от пистолет „Пустинен орел“. Размина се с три коли, които се движеха в обратна посока. Едната беше черен мерцедес и при вида ѝ го побиха тръпки.

На светофара в селото направи обратен завой. Канеше се да повтори цялата процедура. Но докато наближаваше Дед Дог Лейк и обмисляше плюсовете и минусите му като евентуално място за изхвърляне на пистолета, мобилният телефон иззвъня. На екрана се изписа номерът на домашната му стационарна линия.

– Мадлин?

– Къде си?

– На един път близо до Баркъм Дел. Защо?

– Защо ли?

Той се подвоуми:

– Някакъв проблем ли има?

– Колко е часът? – попита го тя с обезпокоително спокоен глас.

– Колко е часът? Не знам... О, Исусе! Да, разбирам. Забравих.

Часовникът на таблото показваше 3 и 15 следобед. Обещал бе да се върне до три. До три часа най-късно.

– Забрави?

– Съжалявам.

– И това е всичко? Забрави? – в сдържания ѝ тон се усещаше истински гняв.

– Съжалявам. Нямам кой знае какъв контрол върху забравянето. Не е като да решавам нарочно да забравя някои неща.

– Точно това правиш.

– Че как бих могъл? Забравянето си е забравяне. Не става нарочно.

– Помниш онова, за което те е грижа. Забравяш нещата, за които не ти пука.

– Не е...

– Напротив, така е! И винаги се оправдаваш с паметта си. А това няма нищо общо с паметта. Никога не си забравял, когато е трябвало да се явиш на съдебно заседание, нали? Нито пък си забравял за среща с окръжния прокурор. Нямаш проблем с паметта, Дейвид, имаш проблем с това да ти пука.

– Виж, съжалявам.

– Ясно. Кога ще се прибереш?

– В момента пътувам. Трийсет и пет, четиридесет минути?

– Значи ще се прибереш до четири?

– Със сигурност ще се върна до четири. Може би и по-рано.

– Хубаво. Четири часа. Само с час закъснение. Ще се видим тогава.

Връзката прекъсна.

В 3,52 Гърни стигна спокойния път, който се виеше нагоре през все по-стръмните хълмове покрай потока и стигаше до къщата им.

След като бе изминал километър и половина по него, отби на поляната пред едно рядко използвано ваканционно бунгало.

Беше прекарал първите десет минути от пътуването от Баркъм Дел в размисъл защо Мадлин звучеше толкова раздразнена – обикновено не беше чак толкова ядосана от разсеяността му, от небрежността и неспособността да си записва нещата, които може да забрави. Остатъка от пътуването посвети на размисли за убийствата на Добрия пастир.

Чудеше се дали, след като е бил поет от офиса на ФБР в Олбъни, по случая е имало напредък – развитие, което да не е отбелязано в документите на щатската полиция, до които имаше достъп Хардуик. Питаше се също така дали има някакъв начин да получи отговор на този въпрос, без да минава през агент Траут. Не успя да се сети за такъв.

От друга страна... ако Траут наистина беше толкова безкомпромисен и твърд, както явно смятаха всички, значи бе и много уязвим. Гърни неведнъж се беше убеждавал, че хората са склонни да използват най-силната си защита, за да предпазят най-слабото си място.

Следователно манията за контрол често разкриваше страх от хаоса.

А това, от своя страна, предлагаше възможен път за влизане в крепостта.

Извади телефона и набра номера на Холдънфийлд. Обаждането му беше прехвърлено на гласова поща.

– Здравей, Ребека. Извинявай, че те безпокоя отново в толкова натоварен ден. В случая с Добрия пастир обаче има някои неща, които просто не се връзват. Всъщност е възможно във версията на ФБР да има сериозен недостатък. Обади ми се, когато ти остане свободно време.

После върна телефона в джоба си и включи на скорост, за да измине останалата част от пътя нагоре по хълма.

1 Американска печатарска фирма, съществувала от 1835 до 1907 г. и известна с евтините и масово произвеждани литографии с актуални ежедневни сцени. – б. пр.

Глава 20

Изненада

Когато мина между езерото и плевнята и къщата изникна в горния край на пасбището, той забеляза до колата на Мадлин горната част на резервоар и мотоциклетно кормило, едва различими над превитите и изпочупени върхове на кафявата трева. Гледката събуди в него смесица от подозрение и любопитство.

Когато спря колата до мотора, любопитството му нарасна. Беше съвсем нов на вид „Би Си Ей циклон“, изключително рядка машина, произвеждана за последно през шейсетте години на двайсети век.

Напомняше му за един мотор, който той самият беше притежавал навремето. През 1979 година, като първокурсник във „Фордъм“, живееше в апартамента на родителите си в Бронкс и всеки ден изминаваше разстоянието до университета с един двайсетгодишен „Триумф Бонвил“. Когато му го откраднаха през лятото между първи и втори курс, вече бе преживял толкова силни бури и брулещи дъждове, бе се разминал с толкова много катастрофи по пътя към Бронкс, че спокойно прие да замени мотора със скуката на градския транспорт.

Гърни влезе в къщата през страничната врата, която водеше към кухнята през малък коридор. Очакваше да чуе гласове, може би гласа на госта моторист, но единственият звук, който долавяше, беше някакво цвърчене на печката. Когато влезе, в помещението се разнасяше ароматът на лук, който Мадлин запържваше в дълбок тиган. Тя не вдигна очи.

– Чий е този мотор? – попита той.

– Пречеше ли ти?

– Не съм казал, че ми пречи – той изчака, вторачил очи в нея. – Е?

– Е?

– Е, чий е?

– Не бива да казвам.

– Какво?

Тя въздъхна:

– Не бива да ти казвам.

– И защо, по дяволите?

– Защото... някой иска посещението му да е изненада.

– Кой? Къде е?

– Това е изненадата – тя изглеждаше нещастна от положението, в което са я поставили.

– Да не би някой да ми е дошъл на гости?

– Точно така – Мадлин изключи котлона, вдигна тигана и изсипа лука върху ориза в тавата, поставена до печката.

– Къде е Ким?

– Излязоха с твоя гост да се поразходят.

Тя отиде до хладилника и извади купа със сурови белени скариди, друга купа с нарязани чушки и целина и буркан чеснова паста.

– Нали знаеш – отбеляза Гърни, – че не обичам особено изненадите.

– Нито пък аз – тя запали газта под тигана, изсипа в него зеленчуците и започна енергично да ги разбърква с шпатула.

В продължение на цяла минута двамата не казаха нито дума. За Гърни мълчанието беше неловко.

– Предполагам, че е някой, когото познавам? – на момента съжали за безсмисления въпрос.

Мадлин го погледна право в очите – за пръв път, откакто беше влязъл:

– Надявам се.

Той си пое дълбок дъх:

– Това е невероятно глупаво. Кажи ми кой е дошъл с този мотор и защо е тук.

Мадлин сви рамене:

– Кайл. Да те види.

– Какво?

– Чу ме. Бученето в ушите ти не е чак толкова зле.

– Синът ми Кайл? Дошъл е от града с мотор? За да ме види?

– Да те изненада. Първоначално планираше да дойде в три. Защото ти каза, че ще се върнеш тогава. Най-късно в три. После реши да пристигне в два, за да прекара повече време с теб, в случай че се прибереш по-рано.

– Ти ли го нагласи? – думите му прозвучаха като нещо средно между въпрос и обвинение.

– Не, не съм го нагласила аз. Идеята да дойде и да те види беше на Кайл. Не те е виждал, откакто беше в болницата. Аз само му казах кога ще си тук – кога каза, че ще си тук. Защо ме гледаш така?

– Странно съвпадение ми изглежда вчера да намекваш, че Кайл и Ким биха били интересна двойка, а днес вече двамата да са заедно на разходка.

– Съвпадения наистина се случват, Дейвид. Затова съществува тази дума. – Тя отново насочи вниманието си към тигана.

Гърни беше по-разтревожен, отколкото му се искаше да признае. Реши, че това се дължи на дълбоката му неприязън към промените в собствените му планове, предизвикателство пред илюзията, че всичко е в неговите ръце.

Това и фактът, че отношенията му с Кайл, двайсет и шест годишния син от първия му брак, от много време насам бяха изпълнени с противоречиви емоции и размисли. Освен това ефектът на ибупрофените, които беше взел за прищипания нерв на ръката, вече отминаваше и болката от падането в мазето се влошаваше. И, и, и...

Той се опита да сдържи враждебността и самосъжалението в гласа си:

– Имаш ли представа къде са отишли на разходка?

Мадлин свали тигана от котлона и добави съдържанието му към ориза и лука в тавата. Изгреба всичко от тигана, сложи го отново на печката, доля олио и едва тогава отговори:

– Предложих им да тръгнат по заобиколната пътека по хребета и после да слязат надолу към езерото.

– Кога тръгнаха?

– Когато разбраха, че закъсняваш с един час.

– Щеше да е добре, ако ми беше казала.

– Би ли променило нещо?

– Разбира се, че би променило.

– Това е интересно.

Олиото в тигана започваше да дими. Мадлин отиде до шкафа с подправки и се върна със стрит джинджифил, кардамон, кориандър и едно пакетче кашу. Увеличи абсорбатора, сложи в тигана шепа от ядките, по една чаена лъжичка от всяка подправка и започна да разбърква. Кимна към прозореца до печката.

– Изкачват хълма.

Той приближи и погледна навън. Ким, в твърде ярко на цвят ветроустойчиво яке на Мадлин, и Кайл, в избелели дънки и черно кожено яке, вървяха полека нагоре по пътеката, обраслата с трева. Като че ли се смееха.

Докато Гърни ги гледаше, Мадлин наблюдаваше него.

– Преди да са стигнали до вратата – отбеляза тя, – може би ще решиш да си придадеш по-гостоприемно изражение.

– Просто мислех за мотора.

Тя изсипа ядките и подправките от тигана върху останалата смес в тавата.

– Какво за него?

– Петдесетгодишна класика като тази, възстановена и излъскана до блясък, не е евтина.

– Ха! – Тя сложи тигана в мивката и пусна водата. – Кога изобщо Кайл е притежавал нещо евтино?

Той кимна неопределено:

– Единствения друг път, когато е стъпвал в тази къща, беше преди две години, за да се изфука с онова ужасно жълто порше, купено с премията му от Уолстрийт. Сега скъп „Би Си Ей“. Господи!

– Ти си му баща.

– Това пък какво трябва да значи?

Мадлин въздъхна и го погледна със странна комбинация от раздразнение и съчувствие:

– Не е ли очевидно? Иска да се гордееш с него. Вярно, подхожда по начин, който определено не дава резултат. Вие двамата не се познавате особено добре, нали?

– Предполагам, че не. – Наблюдаваше я как пъха тавата във фурната. – Тези лъскави, луксозни вещи... всичките глупости с марковите неща... просто твърде силно ми напомнят за материалистичния ген, който наследи от майка си, брокерката на недвижими имоти. Много я бива да изкарва пари, а още повече – да ги харчи. Все ми повтаряше, че си губя времето в полицията, че трябва да следвам право, защото да защитаваш престъпниците носи много повече пари, отколкото да ги ловиш. Така че сега Кайл учи право. Сигурно е щастлива.

– Ядосан си, защото смяташ, че той иска да защитава престъпници?

– Не съм ядосан.

Мадлин го стрелна с недоверчив поглед.

– Може и да съм ядосан. Нямам представа. Напоследък сякаш всичко ми лази по нервите.

Тя сви рамене:

– Само се постарай да не забравяш, че днес е дошъл да те види синът ти, не бившата ти съпруга.

– Добре. Само ми се иска да...

Прекъсна го звукът от отварянето на страничната врата. Миг по-късно в коридора се разнесе развълнуваният глас на Ким:

– Няма начин, това е прекалено откачено! Ама наистина, това е най-противното нещо, което съм чувала през живота си!

Кайл влезе първи в кухнята, широко усмихнат:

– Здрасти, татко! Радвам се да те видя.

Прегърнаха се неловко за поздрав.

– И аз се радвам да те видя, сине. Било си е дълго пътуване с този мотор, а?

– Всъщност пътуването беше идеално. По магистрала 17 нямаше кой знае какво движение, а от там нататък пътищата са идеални за мотор. Харесва ли ти?

– Май никога не съм виждал толкова добре поддържан.

– Нито пък аз. Направо съм влюбен в него. И ти си имал такъв, нали?

– Не толкова готин.

– Надявам се, че ще го запазя такъв. Взех го само преди две седмици, на мотошоуто за класически мотоциклети в Атлантик Сити. Не смятах да купувам каквото и да било, но не можах да му устоя. Никога не съм виждал толкова як мотор – по-хубав е и от този на шефа ми.

– Шефа ти ли?

– Да, в известен смисъл отново съм на Уолстрийт, но почасово, работя за едни момчета от старата фирма, която фалира.

– Но още си в Колумбийския университет, нали?

– О, да! Много ясно. Първа година, пълен гърч. Тонове за четене. Идеята е да отпаднат онези, които не са достатъчно мотивирани. Толкова съм зает, че откачам – но какво от това, по дяволите!

Ким влезе в кухнята и жизнерадостно се усмивка на Мадлин:

– Още веднъж ти благодаря за якето. Закачих го в килера отпред. Добре ли е така?

– Чудесно. Аз обаче умирам от любопитство.

– За кое?

– Опитвам се да си представя кое е „най-противното нещо“, което си чувала през живота си!

– Какво? О! Чула си ме, така ли? Кайл ми разправяше нещо. Бляк! – Погледна към него. – Ти ѝ кажи. Аз дори не искам да го произнасям.

– Ами... ъъъ... става дума за едно особено заболяване, което имат някои хора. Може би сега не е най-подходящото време да навлизаме в подробности. Ще ми отнеме известно време да обясня. Може би ще е по-добре да го оставим за по-късно?

– Добре, после пак ще попитам. Сега вече наистина ми стана интересно. А междувременно, ще искате ли нещо за хапване или пийване? Сирене, соленки, маслини, плодове – каквото и да е?

Кайл и Ким се спогледаха и поклатиха глави:

– За мен няма нужда – заяви Кайл.

– Не, благодаря – включи се и Ким.

– В такъв случай просто се настанете удобно – Мадлин посочи с ръка фотьойлите около каменната камина в другия край на стаята. – Трябва да довърша няколко неща. Ще вечеряме около шест.

Ким попита дали може да помогне с нещо и след като Мадлин отговори с „не“, се извини и се насочи към банята. Гърни и Кайл се разположиха в креслата от двете страни на ниската масичка от черешово дърво пред камината.

– И така... – започнаха двамата едновременно, а след това едновременно избухнаха в смях.

На Гърни му хрумна странна мисъл. Като се изключи фактът, че устните и катраненочерната коса на Кайл бяха същите като на майка му, когато го гледаше, имаше чувството, че вижда собствения си образ, отразен в някакво магическо огледало – отражение, от което бяха смъкнати две десетилетия износване и състаряване.

– Ти първо – предложи той.

Кайл се усмихна широко. Устните наистина бяха като на майка му, но зъбите бяха на баща му.

– Ким ми разправяше за тази телевизионна история, в която участваш.

– Нямам пряко участие в телевизионната част. Всъщност предпочитам да остана възможно най-далече от нея.

– Че каква друга част има?

Такъв простичък въпрос, помисли си Гърни, докато се опитваше да измисли простичък отговор.

– Самият случай, предполагам.

– Убийствата на Пастира?

– Убийствата, жертвите, доказателствата, модус операнди^1, причините, изтъкнати в меморандума, теориите, по които се е движело разследването.

Кайл се изненада:

– Съмняваш ли се в някои от тях?

– Да се съмнявам? Не знам. Може би съм просто любопитен.

– Мислех, че всичко, свързано с Добрия пастир, е било разнищено до дъно преди десет години.

– Може би просто това, че никой друг не изпитва съмнения, ми изглежда доста съмнително. Освен това се случват разни странни дреболии.

– Като това, че лудият ѝ бивш приятел прерязва стълбите към мазето?

– Тя така ли го описа?

Кайл се намръщи:

– Има ли друг начин?

– Кой знае? Както споменах, просто изпитвам известно любопитство. – Замълча за миг. – От друга страна, това мое така наречено любопитство може да е просто плод на собствения ми ум. Ще видим. Има един агент от ФБР, с когото бих искал да разговарям.

– За какво?

– Напълно съм сигурен, че знам колкото и хората от щатската полиция, но приятелчетата ни на федерално ниво имат навика да запазват за себе си по някоя и друга подробност – особено въпросната персона, водила разследването.

– И смяташ, че ще успееш да ги измъкнеш от него?

– Може и да не стане, но бих искал да опитам.

Изведнъж се разнесе трясък от счупено стъкло.

– По дяволите! – извика Мадлин от другия край на стаята, вдигна ръката си над мивката и се вгледа в нея.

– Добре ли си? – попита Гърни.

Тя откъсна парче от кухненската хартия, която стоеше на плота до мивката. Рулото се претърколи и падна на пода. Мадлин не му обърна внимание. Пренебрегна и зададения ѝ въпрос и вместо това започна да разтрива възглавничката на лявата си ръка.

– Имаш ли нужда от помощ? – Той стана и отиде да види ръката ѝ. Вдигна рулото и го постави обратно на плота.

– Дай да видя.

Кайл го последва.

– Господа, защо не се върнете по местата си? – намръщи се Мадлин, притеснена от цялото това внимание. – Мисля, че мога да се справя сама. Просто малко кръв, нищо сериозно. Трябват ми само кислородна вода и лейкопласт.

Тя се усмихна хладно и излезе от стаята. Двамата мъже се спогледаха и леко свиха рамене – по един и същи начин.

– Искаш ли кафе? – попита Гърни.

Кайл поклати глава:

– Опитвах се да си припомня... ФБР пое случая заради онзи човек от Масачузетс, нали? Кардиохирургът?

Гърни премига:

– Как, по дяволите, си спомняш това?

– Случаят придоби невероятни размери.

Нещо в изражението на Кайл внезапно подсети Гърни – разбира се, че Кайл би обърнал внимание на нещо такова, нали това беше светът, в който баща му е експерт.

– Да – каза той и усети как леко го пронизва непознато досега вълнение. – Сигурен ли си, че не искаш кафе?

– Може би ще пия едно, ако и ти пиеш.

Докато кафето се приготвяше, стояха и гледаха през френските прозорци. Жълтото следобедно слънце хвърляше коси лъчи над покритата със стърнища ливада.

След дълго мълчание Кайл каза:

– И така, какво мислиш за това, с което се е захванала тя?

– Ким ли?

– Да.

– Сложен въпрос. Предполагам, че всичко зависи от крайния резултат.

– От нейните обяснения ми се стори, че наистина иска да обрисува реален портрет на хората, замесени в случая.

– Това какво иска тя и как ще го представят онези от РАМ може да се окажат различни неща.

Кайл примига, изглеждаше разтревожен:

– Несъмнено си дадоха зор по времето на самите убийства. Бълваха помия по двадесет и четири часа в денонощието седмици наред.

– Помниш ли го?

– Само това гледах. Убийствата станаха, веднага след като се изнесох от къщата на мама и отидох да живея у Стейси Маркс.

– Когато беше на... петнайсет?

– Шестнайсет. Когато мама започна да излиза с Том Джерард, великия брокер на недвижими имоти – в очите му проблесна язвителна и взривоопасна възбуда, когато добави с гротесково натъртване: – Мама и Том.

– Значи – попита бързо Гърни – си спомняш телевизионното отразяване?

– Родителите на Стейси постоянно държаха телевизора включен. РАМ Нюз, непрекъснато. Господи, още виждам ясно възстановките.

– На убийствата?

– Точно така. Имаха един говорител зад кадър, който с драматичен глас описваше случващото се, основано твърде условно на фактите, докато показваха някакъв актьор зад волана на лъскава черна кола, движеща се по самотен път. По този начин представяха цялата случка – чак до изстрелите и изхвърчането на колата от пътя, а само за частици от секундата на екрана се появяваше миниатюрен надпис „възстановка“. Беше като риалити програма, но без риалити елемента. Ден след ден. Изкараха толкова пари от тази простотия, че би трябвало да плащат на Пастира.

– Сега се сетих. Всичко беше част от карнавала на РАМ.

– Като спомена карнавал, гледал ли си „Ченгета“? Доста нашумя по телевизията горе-долу по същото време.

– Гледах малко от един епизод.

– Не мисля, че съм ти разказвал за това, но когато бях в началния курс на гимназията, имаше един нещастник, който знаеше, че си детектив от нюйоркската полиция, и винаги ме питаше: „Твоето татенце с това ли си изкарва хляба – разбива вратите на разни каравани?“. Пълен задник. Аз обикновено му казвах: „Не, задник, не прави това. И между другото, задник, баща ми не е просто ченге, а детектив, разследващ убийства.“ Детектив първи клас, нали така, татко?

– Да.

В момента Кайл му изглеждаше толкова млад, такова дете, че усети стягане в гърдите. Погледна настрани, надолу по хълма към плевнята.

– Иска ми се статията за теб в списание „Ню Йорк“ да беше излязла по онова време. Бързо щеше да му затвори устичката. Беше фантастична статия!

– Предполагам, Ким ти е казала, че я писала майка ѝ?

– Да, каза ми. Когато попитах откъде те познава. Тя наистина те харесва.

– Кой?

– Ким. Поне тя, а може би и майка ѝ – Кайл се усмихна и заприлича отново на шестнайсетгодишен. – Златната детективска значка ги заслепява, нали?

Гърни съумя да се засмее.

Един облак бавно премина пред слънцето и пасището избеля от златно до сивкавобежово. В продължение на цяла мъчителна секунда нещо в него напомняше на Гърни за кожата на труп. На точно определен труп. Доминикански наемен убиец, чийто тъмен тен сякаш се бе изцедил на тротоара в Харлем заедно с кръвта му. Гърни прочисти гърло, за да прогони образа.

Тогава чу леко бръмчене във въздуха. С приближаването му разпозна звука на хеликоптер. Половин минута по-късно хеликоптерът отмина, мярна се само отчасти и за кратко зад върховете на дърветата край хребета. Отчетливото, тежко бумтене на ротора заглъхна и всичко отново потъна в тишина.

– Да не би да имате военна база тук горе – попита Кайл.

– Не, просто водохранилища за града.

– Водохранилища? – той сякаш обмисляше това. – Значи, мислиш, че хеликоптерът е към Министерството на вътрешната сигурност^2?

– Най-вероятно.

1 Начин на действие, на извършване – б. пр.

2 След терористичните атаки от 11 септември 2001 година се създава „Служба за национална сигурност на САЩ“, обединяваща различни правоохранителни органи. През 2002 година е преобразувана в Министерство на вътрешната сигурност. – б. пр.

Глава 21

Още изненади

Седяха край масичката от черешово дърво в стил „Шейкър“1, която разделяше кухненската част на дългата стая от кътчето за сядане край камината. Бяха започнали да се хранят и Ким и Кайл ентусиазирано поздравиха Мадлин за ястието от скариди и ориз с подправки. Гърни пригласяше като ехо на коментарите им, след което всички започнаха да вечерят, без да говорят.

Кайл наруши мълчанието:

– Хората, които си интервюирала, имат ли много общо помежду си?

Ким дъвчеше замислено, преглътна и чак тогава отговори:

– Гняв.

– Всички? След толкова много години?

– При някои е очевиден, защото го изразяват по-пряко. Но според мен гневът присъства у всеки от тях в една или друга форма. Нормално е, нали?

Кайл се намръщи:

– Мислех, че гневът е етап от мъката, който отминава с времето.

– Но не и ако не намери емоционален завършек.

– Защото Добрия пастир така и не беше заловен?

– Не беше заловен, не беше идентифициран. След гонката с лудия Макс Клинтър просто се изпарил като дим. Тази история си няма завършек.

Гърни направи физиономия:

– Струва ми се, че на историята ѝ липсва и още нещо, не е само завършекът.

За кратко на масата се възцари тишина. Всички се взираха в него с очакване.

Най-сетне Кайл го подкани:

– Смяташ, че от ФБР са объркали нещо?

– Именно това искам да разбера.

– Да са объркали нещо ли? – озадачи се Ким. – Какво?

– Не твърдя със сигурност, че са сбъркали каквото и да било. Казвам просто, че има такава възможност.

Изражението на Кайл показваше вълнение:

– И какво точно може да са сбъркали?

– От малкото, което знам до този момент, има възможност да са объркали всичко – погледна към Мадлин. По лицето ѝ пробягаха противоречиви емоции, но бяха твърде фини, за да ги разчете.

Ким, изглежда, се разтревожи:

– Не разбирам. Какво имаш предвид?

– Мразя да използвам подобни думи, но цялата история изглежда някак... нестабилна. Като прекалено голяма сграда, построена върху твърде малка основа.

Ким започна бързо да клати глава в нещо като рефлексивно несъгласие:

– Но като казваш, че са объркали всичко, какво по...?

Гласът ѝ заглъхна, когато телефонът в джоба на Гърни започна да звъни. Той го извади, хвърли поглед на екрана и се усмихна, когато видя кой го търси:

– Имам чувството, че ще ми зададат абсолютно същия въпрос след по-малко от пет секунди. – Стана от масата и притисна апарата до ухото си. – Здравей, Ребека. Благодаря, че ми връщаш обаждането.

– „Сериозен недостатък във версията на ФБР“? – гневът ясно се долавяше от тона ѝ. – Какво трябва да означава това съобщение?

Гърни се отдръпна от масата и отиде към френските прозорци.

– Нищо окончателно. Просто имам въпроси. Възможно е да има проблем, а може и да няма никакъв – зависи какви са отговорите.

Застана с гръб към останалите и се загледа в хълмовете на запад и последните пурпурни отблясъци на залеза, без в действителност да обръща внимание на красотата на гледката. Беше се съсредоточил върху една-единствена цел: да го поканят на среща с агент Траут.

– Въпроси ли? Какви въпроси?

– Всъщност имам доста. Разполагаш ли с време да ги чуеш?

– Не съвсем. Но пък съм любопитна. Давай.

– Първият е най-важен. Някога изпитвала ли си съмнения по отношение на случая?

– Съмнения ли? Какви?

– Например за какво в действителност става дума.

– Не виждам логиката. Говори по-конкретно.

– Ти, ФБР, общността на съдебните психиатри, криминолозите, социолозите – общо взето всички освен Макс Клинтър – като че сте постигнали пълно съгласие по отношение на абсолютно всичко. Никога не съм виждал такова удобно единодушие по повод поредица от неразрешени престъпления.

– Удобно?! – тонът ѝ беше отровен.

– Не намеквам за нищо нечестно. Но явно всички – с очебийното изключение на Клинтър, – са напълно доволни от съществуващата версия. Питам само дали това съгласие е толкова единодушно, колкото изглежда, и до каква степен ти самата си сигурна в него.

– Виж, Дейвид, не разполагам с цялата вечер за този разговор. Би ли минал направо на проблема? Кажи ми какво те притеснява.

Гърни си пое дълбоко въздух, като се опитваше да уталожи раздразнението, предизвикано от нейното:

– Притеснява ме фактът, че в този случай има много елементи и те до един трябва да бъдат разтълкувани по определен начин, за да подкрепят общата теория. И оставам с впечатлението, че в случая теорията диктува тълкуването на отделните елементи, вместо да е обратното.

Изкушаваше се да добави: Вместо да е по начина, по който се извършва един адекватен, обективен, надежден анализ. Но не го направи.

Холдънфийлд се поколеба:

– Давай с повече конкретика.

– Всяко късче информация, всяка улика, всеки факт повдигат въпроси. И отговорите на всички тях, изглежда, идват от концептуалната теория на разследването, вместо да е обратното – теорията да е построена върху отговорите на тези въпроси.

– На това ли му викаш „по-конкретно“?

– Добре. Въпросите. Защо само мерцедеси? Защо е спрял след шестия? Защо „Пустинен орел“? Защо повече от един „Пустинен орел“? Защо са малките пластмасови животни? Каква е целта на манифеста? Защо хладнокръвните логични доводи са съчетани с пламенна религиозна реч? Защо така неотклонно се повтаря...

Холдънфийлд го прекъсна рязко, очевидно сериозно раздразнена:

– Дейвид, всеки един от тези въпроси е бил проучен и обсъден в най-големи подробности – абсолютно всеки, до последния. Отговорите са ясни, напълно логични и оформят смислена, последователна картина. Наистина не ти разбирам мисълта!

– Тоест, казваш, че никога не е имало втора, конкурентна на тази версия в разследването?

– Не са възниквали предпоставки да се създава такава. Какъв, по дяволите, ти е проблемът?

– Можеш ли да си го представиш?

– Да си представя кого?

– Добрия пастир.

– Дали мога да си го представя? Нямам идея. Има ли смисъл този въпрос?

– Така смятам. Какъв е отговорът ти?

– Отговорът ми е, че не съм съгласна, че има смисъл.

– А на мен ми се струва, че не можеш да си го представиш. И аз не мога. Което ме кара да смятам, че в профила може би има твърде много противоречия, които пречат на инстинктивния процес, с помощта на който си представяш дадено лице. Естествено, „той“ би могъл да е жена. Жена, достатъчно силна да се справи с един „Пустинен орел“. Или пък „той“ би могъл да е повече от един човек. Засега обаче ще оставим това настрани.

– Жена ли?! Това е нелепо!

– В момента няма време за спорове на тази тема. Имам един последен въпрос към теб. На фона на цялото това единодушие между професионалистите дали ти, някой от колегите ти съдебни психолози или от агентите в отдела за поведенчески анализ някога сте имали разногласия по повод каквото и да било в хипотезата по този случай?

– Естествено, че имахме. Винаги съществуват различни мнения, различни акценти, върху които пада ударението.

– Например?

– Например идеята за резонанса подчертава пренасянето на енергия от първоначалната травма върху настояща ситуация – което превръща сегашното проявление в лишен от съдържание носител, който черпи жизнените си сили от миналото. Ако пък се приложи парадигмата за инстинкта на подражание, ситуацията придобива по-голяма собствена стойност. Пак е повторение на някогашен модел, но същевременно има свой собствен живот и енергия. Може да се приложи още една концепция, тази за предаване на агресивното поведение от поколение на поколение. Това е традиционната теория за заученото поведение. Всички тези идеи бяха подробно разгледани и обсъдени.

Гърни се разсмя.

– Къде е смешката?

– Направо ви виждам как се взирате в палмата на хоризонта и разисквате колко кокосови ореха има на нея.

– Какво искаш да кажеш?

– А ако самото палмово дърво е мираж? Групова самозаблуда?

– Дейвид, ако някой от участниците в този разговор страда от самозаблуди, това не съм аз. Приключи ли с въпросите?

– Кой има полза от съществуващата хипотеза?

– Моля?

– Кой има полза от...

– Чух те. Какво, по дяволите, имаш предвид?

– Имам едно такова усещане за деликатна синергия, която свързва фактите от случая със слабите места в методологията на ФБР и кариерното движение сред съдебните психолози.

– Не мога да повярвам, че го каза! Наистина не мога. Виж, каня се да ти затворя. Ще ти дам една възможност да обясниш какво имаш предвид, преди да го направя. Говори. Бързо.

– Ребека, всички мамим себе си от време на време. Господ ми е свидетел, че и аз го правя. Нямам за цел да те обидя с наблюденията си. Когато разглеждаш случая „Добрия пастир“, ти виждаш простата история на брилянтен психопат, чиято потисната ярост намира трагичен израз в нападения срещу символите на богатството и властта. Когато аз разглеждам същия случай, не съм сигурен какво виждам – може би случай, за който хората не би трябвало да бъдат толкова сигурни. Това е всичко. Просто смятам, че твърде много заключения са направени – и приети – твърде бързо.

– И накъде те води това?

– Не знам накъде ме води. Но наистина събужда любопитството ми.

– Любопитство като на Макс Клинтър?

– Сериозно ли ме питаш?

– О, съвсем сериозно!

– Макс поне разбира, че случаят не е вързан в кърпа, както смятате ти и приятелчетата ти от ФБР. Поне си дава сметка, че е възможно да има друга връзка между жертвите освен факта, че притежават мерцедеси.

– Дейвид, какво имаш против ФБР?

– Понякога се увличат да правят нещата и да вземат решенията по своя си начин, обзети от своите мании за контрол, от своя собствен процес.

– Простата истина е, че са брилянтни в онова, което вършат. Умни, обективни, дисциплинирани, възприемчиви към добрите идеи.

– Което означава, че ти плащат навреме консултантския хонорар, без да се оплакват?

– Това вероятно е поредното наблюдение, което не цели да ме обиди, така ли?

– Това е наблюдение за нашата склонност да виждаме доброто в онези, които виждат доброто в нас.

– Знаеш ли, Дейвид, така ти вървят празните приказки, че е трябвало да станеш адвокат.

Гърни се засмя:

– Това беше забавно. Хареса ми. Но ще ти кажа нещо. Ако бях адвокат, бих искал Добрия пастир да ми е клиент. Защото имам чувството, че версията на ФБР по случая е толкова състоятелна, колкото дим на вятъра. Всъщност направо започват да ме сърбят ръцете да го докажа.

– Разбирам. Пожелавам ти късмет.

Връзката прекъсна.

Гърни пъхна телефона обратно в джоба си, а в главата му отекваше собственият му необичайно агресивен тон. Бавно премести поглед към пейзажа в далечината. От залеза бе останало всичко на всичко едно пурпурно петно насред сивото небе, като потъмняваща рана над силуета на хълмовете.

– Кой беше? – чу гласа на Ким.

Обърна се. Ким, Мадлин и Кайл все още седяха на масата, вперили очи в него. И тримата изглеждаха угрижени, Ким повече от останалите.

– Една съдебна психоложка, автор на много материали по случая с Добрия пастир и консултант на ФБР по въпроси, свързани със серийни убийци.

– Какво... какво правиш? – в снижения ѝ глас се усещаше напрежение, сякаш беше разгневена и се опитваше да го прикрие.

– Искам да знам всичко, което може да се разбере за случая.

– Какво имаше предвид, като каза, че всички имат погрешно разбиране?

– Не непременно погрешно, просто неподкрепено с факти.

– Не знам за какво говориш. Вече ти казах, че Руди Гец дава ход на документалния ми проект със серията предварителни интервюта, които направих. Руди иска да използва суровия материал, който заснех със собствената си камера. Казва, че откроявал риалити елемента. Вече ти казах всичко това... той пуска програмата... в национален ефир по РАМ Нюз нетуърк. А сега ти ми обясняваш, че всичко е грешно или че би могло да бъде грешно. Не разбирам накъде биеш. Не съм те молила за това. Обръщаш всичко с главата надолу. Защо го правиш?

– Нищо не обръщам с главата надолу. Просто се опитвам да проумея ставащото. И на теб, и на мен ни се случиха някои обезпокоителни неща и не искам...

– Това не е основание да се хвърляш с рогата напред и да нападаш проекта, да го разбиваш на пух и прах, да се опитваш да докажеш, че поначало всичко е грешно!

– Единственото място, където се хвърлих с главата надолу беше стълбището в мазето ти. Не бих искал който и да е от нас да се окаже още веднъж в такова безпомощно положение.

– В такъв случай просто дръж под око идиотското ми гадже – тя се поправи: – идиотското ми бивше гадже.

– Да предположим, че не е той. Да предположим...

– Не бъди глупав! Кой друг може да е?

– Някой, който е в течение на проекта и не желае да го завършваш.

– Кой? Защо?

– Два прекрасни въпроса. Да започнем с първия. Колко души знаят върху какво работиш?

– За филма? Сигурно един милион.

– Какво?

– Един милион, най-малко. Може би много повече. Сайтът на РАМ, официалните новинарски съобщения в интернет, купища съобщения по електронна поща, разпращани до всички местни станции и вестници, страниците на РАМ и моята собствена страница във Facebook, страницата на Кони, акаунтът ми в Twitter, боже, толкова са много – всички потенциални участници, всичките им контакти...

– Значи, буквално всеки може да има достъп до информацията.

– Разбира се. Максимална гласност. Това е целта.

– Добре. Това означава, че трябва да подходим от различен ъгъл.

Ким го зяпна с болезнено изражение:

– Изобщо не трябва да „подхождаме“, не и по начина, по който говориш ти. Господи, Дейв... – по бузите ѝ се стичаха сълзи. – Моментът е критичен. Не виждаш ли? Не мога да повярвам. Първият ми епизод тръгва в ефир след два-три дни, а ти обясняваш на хората по телефона, че целият случай с Добрия пастир е... е... какво? Дори не мога да схвана какво им обясняваш – тя поклати глава, изтривайки с пръсти сълзите от очите си. – Съжалявам. Не мога... не мога... По дяволите! Извинете ме.

Излезе бързо от стаята и след няколко секунди Гърни чу вратата на банята да се затваря с трясък.

Погледна Кайл, който беше избутал стола си на около трийсет сантиметра от масата и изглеждаше вглъбен в изучаването на някаква точка на пода. После хвърли поглед към Мадлин – тя се взираше в него със загриженост, която му се строи обезпокоителна.

Обърна дланите си и ги повдигна въпросително:

– Какво направих?

– Помисли си – отвърна тя – и ще се сетиш.

– Кайл?

Младият мъж вдигна поглед и леко сви рамене:

– Мисля, че ѝ изкара ангелите от страх.

Гърни се намръщи:

– С това, че в един телефонен разговор изказах мнение, че във версията на ФБР може да има недостатъци?

Когато Кайл отговори, Мадлин меко каза:

– Не беше само това.

– Какво друго?

Тя обаче не му отговори, а започна да пренася съдовете от масата на мивката.

Гърни продължи да настоява, като насочи въпроса си някъде в пространството между Мадлин и Кайл:

– Какво толкова ужасно направих?

Този път му отговори Кайл:

– Не си направил нищо ужасно, не и нарочно, но... Струва ми се, че Ким остана с впечатлението, че казаното от теб ще предизвика внезапно спиране на проекта ѝ.

– Ти не просто заяви, че е възможно някъде да има дребен недостатък – прибави и Мадлин. – Намекна, че всичко е съвсем погрешно; и не само това, ами и ще го докажеш. С други думи, звучеше така, сякаш се каниш да разбиеш на пух и прах целия случай.

Гърни си пое дълбоко въздух:

– За това си има причина.

– Причина? – Мадлин сякаш се забавляваше. – Разбира се. Ти винаги имаш причина.

Той затвори очи за миг, сякаш мракът би му помогнал да се сдобие с търпение.

– Исках да разстроя достатъчно Холдънфийлд, за да се свърже с водилия разследването ФБР агент, един студен като риба тип на име Траут^2, и да го обезпокои достатъчно, че той да поиска да се свърже с мен.

– Че защо му е да го прави?

– За да разбере дали наистина знам за този случай нещо, което би могло да го постави в неудобно положение. А това пък би ми дало възможността да науча дали той знае за случая нещо, което не е било съобщено на широката общественост.

– Е, ако стратегията ти е била да разстройваш и безпокоиш хората, можеш да считаш, че си успял – Мадлин посочи чинията му, в която купчината скариди и ориз си стоеше непокътната. – Ще го ядеш ли?

– Не – усети колко рязко и отбранително прозвуча отговорът му и добави: – Не сега. Мисля да изляза за малко навън, да глътна въздух и да си прочистя главата.

Стана от масата, отиде в килера отпред и облече леко яке. Когато излизаше през страничната врата в сгъстяващия се сумрак навън, чу Кайл да казва нещо на Мадлин. Снижил бе глас и говореше неуверено, повечето му думи не се долавяха ясно. Гърни успя да чуе само две: „татко“ и „ядосан“.

Докато седеше на пейката край езерото, здрачът бързо преминаваше в мрак. Крехкият лунен сърп, който едва се подаваше иззад тежките облаци, хвърляше съвсем слаба светлина и придаваше нереални очертания на света наоколо.

Болката в ръката му се беше върнала. Беше все така непостоянна и очевидно нямаше връзка с положението на ръката, с ъгъла, под който я държеше и напрежението на мускулите.

Усещането засилваше раздразнението, което изпитваше от отношението на Холдънфийлд по телефона, от собствената си войнственост и крайната реакция на Ким.

Наясно беше с две неща – два факта, които си противоречаха. Първо, хладната и изчерпателна обективност винаги е била в основата на успеха му като детектив. Второ, в момента обективността му беше под въпрос. Подозираше, че бавните темпове на възстановяването му, усещането за уязвимост, впечатлението, че го изтласкват отвъд страничните линии – страхът, че вече не е на мястото си – го бяха изпълнили с тревога и гняв, които лесно биха могли да замъглят преценката му.

Разтри ръката си от лакътя до китката, но това не облекчи болката. Сякаш източникът ѝ се намираше другаде, може би в някой прищипан нерв на гръбначния стълб, а мозъкът му погрешно локализираше възпалението. Напомняше на ситуацията с шума в ушите, при която мозъкът погрешно възприема някакво неврално смущение като отекващ тенекиен звук.

И въпреки всичко, независимо от съмненията, тези термити на несигурността, ако трябваше да заложи всичко на една карта, би се обзаложил, че в случая с Добрия пастир има нещо съмнително, нещо, което не се връзва. Финият му усет за несъответствията никога не го бе подвеждал и не смяташе, че...

Мисълта му бе прекъсната от звука на стъпки, който идваше някъде откъм плевнята. Погледна в тази посока и забеляза малка светла точка, която се движеше из пасбището между плевнята и къщата. След малко осъзна, че вижда светлинката на фенерче, носено от човек, който върви по пътеката през ливадата.

– Татко? – гласът беше на Кайл.

– Тук съм – подвикна в отговор Гърни. – При езерото.

Лъчът на фенерчето се приближи и го освети.

– Има ли животни тук нощем?

Гърни се усмихна:

– Не и такива, за които би представлявало интерес да те срещнат.

Миг по-късно Кайл стигна до пейката.

– Имаш ли нещо против да поседна?

– Естествено, че нямам – Гърни се премести, за да му направи място.

– Човече, ама тук наистина е тъмно като в рог! – От другата страна на езерото се разнесе някакъв шум, нещо беше паднало сред дърветата отвъд. – Ох, мамка му! Какво беше това, по дяволите?

– Нямам представа.

– Сигурен ли си, че в гората няма животни?

– В гората е пълно с животни. Сърни, мечки, лисици, койоти, рисове.

– Мечки?!

– Черни мечки. По принцип са напълно безопасни. Освен ако нямат малки.

– И наистина имате рисове?

– Един-два, да. Случвало се е да видя един на светлината на фаровете, докато карам нагоре по хълма.

– Леле! Това си е доста диво. Никога не съм виждал рис, не и истински.

След тези думи замълча за минута. Гърни тъкмо се канеше да го попита за какво размишлява, когато той продължи:

– Наистина ли смяташ, че в случая с Пастира има нещо повече, отколкото подозират хората?

– Възможно е.

– По телефона звучеше много уверен. Струва ми се, че затова Ким се разтревожи толкова.

– Ами...

– Добре, какво според теб пропускат всички?

– Колко знаеш за този случай?

– Както ти казах преди вечерята – всичко. Или поне всичко, което показваха по телевизията.

Гърни поклати глава в тъмното:

– Странно... Не помня да си се интересувал толкова по онова време.

– Е, интересувах се. Но е логично да не си спомняш. Имам предвид, че всъщност никога не беше с мен.

– Бях, когато идваше през почивните дни. Или поне в неделите.

– Физически присъстваше, но сякаш... Не знам, сякаш умът ти винаги беше зает с нещо много важно.

След известно мълчание Гърни му отговори със запъване:

– А и... предполагам... че след като се хвана със Стейси Маркс... не си идвал толкова редовно през уикендите.

– Не, предполагам, че не.

– Поддържаш ли връзка с нея, откакто скъсахте?

– Не съм ли ти разказвал?

– Мисля, че не.

– Стейси напълно се съсипа. Непрекъснато е в разни клиники за лечение. Друса се. Видях я на сватбата на Еди Бърк. Нали помниш Еди Бърк?

– Май да. Едно рижаво момче?

– Не, това е брат му Джими. Както и да е, няма значение. С две думи, Стейси е много зле.

Възцари се продължително мълчание. Мислите на Гърни се рееха – празни, неспокойни.

– Тук е хладно – каза Кайл. – Искаш ли да се върнем горе в къщата?

– Да. Сега идвам.

Никой от двамата не помръдна.

– Ти... не довърши кое е това, което толкова те е завладяло в случая с Добрия пастир. Явно си единственият, който има проблем с него.

– Може би точно това е проблемът.

– Звучи ми прекалено дзен.

Гърни се засмя – остър, едносричен смях.

– Проблемът е в огромната липса на критично мислене. Цялата проклета история е обвита в твърде симпатична опаковка, прекалено опростена и прекалено удобна за твърде много хора. Никога не е била поставяна под съмнение, не е била оспорвана, проверявана, обръщана с хастара навън и подлагана на удари, тъй като твърде много експерти на твърде много властови позиции и с твърде много влияние я харесват такава, каквато е – престъпление като по учебник, извършено от психар като по учебник.

Кайл помълча и каза:

– Звучиш ядосано.

– Виждал ли си някога как изглежда човек, прострелян в слепоочието с куховърхи патрони от петдесеткалибров пистолет?

– Доста зле, предполагам.

– Най-нечовешката гледка, която можеш да си представиш. Така нареченият Добър пастир е сторил това на шест човека. Не просто ги е убил. Той ги е обезобразил, превърнал ги е в нещо жалко и ужасяващо.

Гърни дълго се взира в тъмнината наоколо, преди да продължи:

– Тези хора заслужават повече, отколкото са получили. Заслужават по-сериозен дебат. Заслужават въпроси.

– И какъв е планът ти? Да откриеш неяснотите и да ги разнищиш?

– Ако мога.

– Е, нали в това си добър!

– Бях добър. Ще видим.

– Ще успееш. Никога в нищо не си се провалял.

– Естествено, че съм се провалял.

Отново кратко мълчание, нарушено от Кайл:

– Какви въпроси?

– Хм? – мислите на Гърни бяха потънали в дълбините на собствените му недостатъци.

– Просто се чудех какъв вид въпроси имаш наум?

– О, не знам. Някои големи аморфни въпроси относно личността, скрита зад езика на манифеста, логистиката на нападенията, избора на оръжие. Както и серия по-дребни, като например защо всички коли са били от една и съща марка...

– Или защо всички идват от Зинделфинген?

– Защо всички... какво?

– Всичките шест автомобила са произведени в завода на „Мерцедес“ в Зинделфинген, в самите предградия на Щутгарт. Вероятно не означава нищо. Просто дребно съвпадение.

– Как изобщо си се добрал до подобна информация?

– Казах ти, че обърнах голямо внимание на случая.

– По новините ли съобщиха за Зинделфинген?

– Не. Съобщиха годините на производство и моделите на автомобилите. Аз... нали разбираш... опитвах се да си съставя картина на нещата. Чудех се какво е общото между колите освен очевидното. „Мерцедес“ има много заводи за сглобяване на автомобили в много страни по света. Обаче всичките шест коли са дошли от Зинделфинген. Просто съвпадение, нали?

Макар да беше тъмно, за да различи лицето на Кайл, Гърни се обърна към него на пейката.

– Все още не разбирам защо...

– Защо съм си направил труда да навлизам в случая? Не знам. Предполагам, че... искам да кажа, занимавали са ме много подобни неща... престъпления... убийства... разни такива.

Гърни не успя да отвори уста от удивление. Преди десет години синът му си е играел на детектив. И колко време преди това? Или след това? И защо, по дяволите, той самият не е знаел нищо? Как се бе изплъзнало от вниманието му? Мамка му, толкова ли съм бил недостъпен? Толкова изгубен в кариерата, мислите, личните си приоритети?

Усети в очите си сълзи, не знаеше какво да направи. Изкашля се, прочисти гърло:

– Какво произвеждат в Зинделфинген?

– Най-лъскавите модели. Което, предполагам, обяснява общия признак. Искам да кажа, ако целта на Пастира са били само най-скъпите модели на мерцедес, това ще е заводът, където всички те биха били произведени.

– Все пак интересна гледна точка. А ти си отделил време, за да я откриеш.

– Е, искаш ли да се прибираме в къщата – рече Кайл след кратка пауза. – Изглежда, ще вали.

– След минутка. Ти върви.

– Да ти оставя ли фенерчето? – Кайл го включи, насочи светлината му нагоре по склона към лехата с аспержи.

– Няма нужда. Доста добре познавам препятствията от тук догоре.

– Добре – Кайл се изправи бавно, проверявайки колко равна е земната повърхност пред пейката. Чу се леко цопване откъм брега на езерото.

– Какво беше това, по дяволите?

– Жаба.

– Сигурен ли си? Има ли змии?

– Почти не. Всички са дребни, безобидни.

Известно време Кайл сякаш обмисляше този факт:

– Добре – каза после – Ще се видим в къщата.

Гърни гледаше как той, или по-скоро лъча от фенерчето му, се движи постепенно нагоре по пътеката през ливадата. После се облегна на пейката, затвори очи и вдиша влажния въздух. Чувстваше се емоционално изцеден.

Очите му внезапно се отвориха при пукота на счупено клонче някъде в гората зад плевнята. Може би десет секунди по-късно отново чу шума. Стана от пейката и се ослуша, като напрягаше очи да различи нещо сред бездънните черни петна и безформени пространства, които го обграждаха.

В следващите минута-две не чу нищо повече. Като пристъпваше внимателно, измина разстоянието от около стотина метра от пейката до плевнята. Щом стигна близкия ъгъл на внушителната дървена постройка, бавно я заобиколи – стъпваше по затревената ивица, която я опасваше и често спираше да се ослуша. При всяко спиране се чудеше дали да извади беретата от кобура, но всеки път решаваше, че е прекалено.

Нищо не нарушаваше нощната тишина. Росата от тревата започна да се процежда през обувките му и да попива в чорапите. Зачуди се какво ли всъщност бе очаквал да открие, защо изобщо си бе направил труда да обикаля плевнята. Вдигна поглед към къщата. Кехлибарената светлина в прозорците сякаш го подканяше.

Пое напряко през полето, но се спъна в дупка на мармот и падна, което върна пронизващата болка между лакътя и китката му през следващите няколко секунди. Когато влезе в къщата, изражението на Мадлин му подсказа, че падането си личи.

– Препънах се – обясни и пооправи ризата си. – Къде са всички?

Тя се изненада:

– Не видя ли Ким отвън?

– Отвън ли? Къде?

– Излезе преди няколко минути. Реших, че може би иска да поговори с теб на четири очи.

– И сега е сама навън, в тъмното?

– Ами не е тук.

– А Кайл къде е?

– Качи се на втория етаж да вземе нещо.

Тонът ѝ му се стори странен:

– На втория етаж?

– Да.

– Ще остане да спи тук?

– Очевидно. Предложих му да използва жълтата спалня.

– А Ким ще вземе другата?

Въпросът беше глупав. Естествено, че ще вземе другата. Преди обаче Мадлин да успее да отговори, той чу отварянето и затварянето на страничната врата, последвано от меко шумолене – някой закачваше яке на закачалката. Миг по-късно в кухнята влезе Ким.

– Да не се изгуби навън? – попита я Гърни.

– Не. Просто разглеждах наоколо.

– В тъмното?

– Исках да проверя дали се виждат звездите. Дишах чист извънградски въздух.

Звучеше смутена.

– Тази нощ не е особено подходяща да се наслаждаваш на звездите.

– Не, наистина не е. Всъщност там, навън, си беше направо зловещо – подвоуми се за миг. – Виж... искам да се извиня за начина, по който ти се троснах одеве.

– Няма нужда. Всъщност аз исках да се извиня, че те разстроих. Разбирам колко важен е този проект за теб.

– Въпреки това не биваше да казвам нещата, които казах, и то по този начин – тя тръсна леко и засрамено главата си. – Наистина ужасно неподходящи моменти улучвам.

Той не разбра какво има предвид с последното, но и не попита. Не искаше да удължава размяната на извинения, от която се чувстваше неловко.

– Ще отида да си налея кафе. Ти искаш ли?

– О, да – тя сякаш изпита облекчение. – Добра идея.

– Защо не седнете и двамата на масата – подкани ги твърдо Мадлин. – Аз ще сложа достатъчно за всички ни.

Те заеха местата си. Мадлин включи кафе-машината. След две секунди лампите в кухнята угаснаха.

– Какво, по дяволите, стана? – попита Гърни.

Нито Мадлин, нито Ким му отговориха.

– Може би това нещо е задействало някой прекъсвач? – предположи той.

Започна да се надига, но Мадлин го спря:

– Прекъсвачите са си наред.

– Какво тогава би могло... – видя бледа, потрепваща светлинка в коридора, който водеше към стълбището.

Потрепващата светлинка стана по-силна. След това чу Кайл, който пееше и миг по-късно младият мъж влезе през вратата, понесъл отрупана със свещи торта. Гласът му ставаше все по-силен с всяка дума:

Честит рожден ден на теб, честит рожден ден на теб, честит рожден ден, скъпи тааатко, честит рожден ден на теб!

– Мили Боже! – измърмори Гърни и примигна. – Днес... наистина ли е...

– Честит рожден ден – меко каза Мадлин.

– Честит рожден ден! – извика Ким с нервен ентусиазъм и добави: – Сега вече знаеш защо се чувствах като пълен идиот от поведението си, и то точно тази вечер.

– Божичко! – поклати глава Гърни. – Малко съм изненадан.

С широка усмивка Кайл внимателно постави тортата с горящите свещи в средата на масата. – Някога много се ядосвах, когато забравяше рождения ми ден. После обаче осъзнах, че той не помни дори своя собствен, така че не беше толкова зле.

Ким се разсмя.

– Пожелай си нещо и ги духни – предложи Кайл.

– Добре – съгласи се Гърни.

След това отправи желанието си наум: „Боже, помогни ми да кажа правилното нещо“. Спря за миг, пое си дъх възможно най-дълбоко и духна около две трети от свещите. Пак пое дъх и угаси и останалите.

– Успя! – възкликна Кайл.

После отиде в коридора, където беше главният шалтер за кухненските лампи и отново го включи.

– Мислех, че трябва да ги духна всичките наведнъж – каза Гърни.

– Не и когато са толкова много. Никой не може да угаси четиридесет и девет свещи наведнъж. Според правилото имаш право на втори опит за всяка бройка над двайсет и пет.

Гърни погледна смутено към Кайл и пушещите свещички и отново усети, че има опасност да се разплаче.

– Благодаря ви.

Кафе-машината започна да църцори и Мадлин отиде да се погрижи за кафето.

– Знаеш ли – подхвърли Ким, – изобщо не изглеждаш на четиридесет и девет. Ако трябваше да предполагам, бих казала трийсет и девет.

– В такъв случай щях да съм станал баща на тринайсет години – отбеляза Гърни. – И да съм се оженил за майката на Кайл на единайсет.

– Ей, за малко да забравя! – сепна се Кайл и посегна да вземе нещо изпод стола си. Когато се изправи, държеше кутия за подарък, подходяща за риза или може би шал. Беше опакована с лъскава синя хартия и беше завързана с бяла панделка. Под бялата лента бе мушнат плик с големината на поздравителна картичка. Кайл подаде на баща си кутията през масата.

– Божичко – каза Гърни и неловко я прие. С Кайл не си бяха разменяли подаръци за рождените дни от... колко години станаха?

Кайл се вълнуваше, обхванат от нетърпение:

– Просто нещо, на което попаднах и реших да ти го взема.

Гърни развърза панделката.

– Виж първо картичката – насочи го Кайл.

Гърни отвори хартиения плик и измъкна картичката донякъде. Отпред с весел наклонен шрифт беше написано: За рождения ти ден – мелодия лично за теб!

В средата напипа твърда издутина – без съмнение беше едно от онези скрибуцащи, уж пеещи нещица. Реши, че като отвори картичката, ще бъде подложен на още едно изпълнение на „Честит рожден ден“.

Но така и не успя да провери.

Ким, чието внимание очевидно бе привлечено от нещо извън къщата, се изправи толкова рязко, че столът ѝ се прекатури. Без да обръща внимание на трясъка, тя хукна към френските прозорци.

– Какво е това? – извика с нарастваща паника, вперила разширени очи в тревистия склон. Ръцете ѝ се стрелнаха към лицето.

– Боже, о, боже! Какво е това?!

1 Известен стил семпли и красиви антични мебели, произвеждани от религиозна секта, известна като The Shakers и създадена през XVIII век – б. р.

2 Игра на думи – на английски името на агента (Тrout) означава „пъстърва“. – б. р.

Глава 22

На другата сутрин

Беше валяло с прекъсвания от полунощ до разсъмване. Сега, когато сутринта беше напреднала, във въздуха се стелеше фина мъгла.

– Смяташ ли да ходиш нататък? – попита Мадлин и стрелна Гърни с остър поглед.

Седеше на масата за закуска, обвила с длани чашата с кафе, и сякаш зъзнеше в тънкия пуловер над нощницата си.

– Не. Просто гледам.

– Всеки път, като застанеш там, вътре влиза миризмата на пушек.

Гърни затвори френските прозорци, които бе отворил преди минута (за десети път тази сутрин), за да види по-ясно плевнята, или по-точно онова, което бе останало от нея.

Почти цялата дървена облицовка на стените и всички дървени части на покрива бяха изгорели в снощния буен пожар. Останала беше оголената като скелет конструкция от подпори и греди, но и тя беше прекалено нестабилна, за да се използва занапред. Всичко, което все още не се беше срутило, трябваше да се бутне.

Ситната мъгла се носеше бавно и придаваше на картината объркваща неестественост. Или може би, помисли си Гърни, объркването беше в него самия – нормално последствие от безсънието. Не помагаше и незаинтересованото отношение на специалиста по палежи от Бюрото за криминални разследвания (БКР). Беше дошъл в осем сутринта, за да поеме нещата в свои ръце след пожарната и местните униформени. Вече от два часа ровеше в пепелта и отломките.

– Онзи човек още ли е там долу? – попита Кайл, който седеше в отдалечения край на стаята, в едно от креслата до камината.

Ким беше седнала в другото.

– Не бърза особено – отговори Гърни.

– Смяташ ли, че ще открие нещо полезно?

– Зависи от това колко е добър и колко непредпазлив е бил подпалвачът.

В сивата мараня детективът от БКР отново преброждаше с болезнена мудност периметъра на разрушената постройка. Придружаваше го едро куче на дълъг повод. Приличаше на черен или кафяв лабрадор – без съмнение толкова добре обучен в откриването на следи от запалими вещества, колкото и господарят му в събирането на улики.

– Още ми мирише на дим – каза Мадлин. – Вероятно се е просмукал в дрехите ти. Може би трябва да си вземеш душ.

– След малко – отвърна Гърни. – В момента имам твърде много за обмисляне.

– Можеш поне да си смениш ризата.

– Ще я сменя. Само че не точно на секундата, става ли?

– Е – започна Кайл след неловкото мълчание, – имаш ли някакви подозрения кой би могъл да го направи?

– Подозрения имам. Имам подозрения и за всякакви други неща, но това е много различно от повдигането на обвинение срещу някого.

Кайл се премести напред, към ръба на креслото.

– Почти цяла нощ съм мислил. Не успях да заспя дори след като си тръгнаха пожарните коли.

– Не мисля, че някой от нас е спал. Поне аз не съм.

– Той сигурно ще се предаде.

Гърни погледна към Кайл от мястото, където бе застанал:

– Подпалвачът? Защо смяташ така?

– Тези малоумници накрая не пропускат да се похвалят пред някого в някой бар, нали така?

– Понякога.

– Не мислиш ли, че този ще стори същото?

– Първо, зависи защо е предизвикал пожара.

Видът на Кайл подсказваше, че е изненадан от отговора на баща си.

– Може би защото е алкохолизиран луд ловец, раздразнен от табелите „Ловът забранен“, които си наслагал по пътя?

– Предполагам, че това е една от възможностите.

Мадлин се смръщи над чашата с кафе.

– Като вземем предвид факта, че е свалил половин дузина от табелите и ги е подпалил пред вратата на плевнята, дали не е нещо повече от възможност?

Гърни отново хвърли поглед надолу по хълма.

– Да изчакаме да видим какво ще каже човекът с кучето.

Кайл изглеждаше заинтригуван:

– Докато е свалял знаците, за да ги изгори, сигурно е оставил следи от обувки в калта, може би дори отпечатъци от пръсти по стълбовете на оградата. Може да е изпуснал нещо. Да го споменем ли на онзи?

Гърни се усмихна:

– Ако си разбира от работата, няма нужда ние да му казваме. А ако не си разбира, и да му кажем, няма да помогне.

Ким издаде тих странен звук сякаш трепереше – и потъна още по-дълбоко в креслото си:

– Тръпки ме побиват... само като си помисля, че е бил някъде там по същото време, по което и аз съм била навън... че се е промъквал наоколо в тъмното!

– По същото време, по което всички бяхте навън – отбеляза Мадлин.

– Така е – съгласи се Кайл. – Долу на пейката. Божичко! Може да е бил само на няколко метра от нас. По дяволите!

Или на метър-два, помисли си Гърни. Или дори на сантиметри. Припомни си с внезапно угризение на съвестта как сляпо бе поел край плевнята.

– Току-що ми хрумна нещо – каза Кайл. – За тези две години, откакто сте тук, някой да се е обръщал към вас с молба да ловува в имота ви?

– Доста хора го направиха в началото, когато се преместихме – отговори Мадлин. – Винаги отказвахме.

– Може този тип да е от онези, на които сте отказали. Сред тях имаше ли някой особено ядосан? Или някой, който да твърди, че има право да ловува тук?

– Едни се държаха по-приятелски от други. Не помня някой да е настоявал, че притежава специални права.

– А някакви заплахи? – поинтересува се Кайл.

– Не.

– Или вандализъм?

– Не – тя проследи погледа на Гърни, който се спря върху стрелата с червените пера на плота. – Струва ми се, че баща ти се опитва да реши дали това се брои за вандализъм.

– Кое дали се брои? – попита Кайл, а очите му се разшириха.

Мадлин продължи да наблюдава Гърни.

– Стрела с остър като бръснач връх – отвърна Гърни и я посочи. – Намерих я да стърчи, забодена в една от цветните лехи онзи ден.

Кайл отиде до плота, взе стрелата и се намръщи:

– Това е странно. Нещо друго странно случвало ли се е?

Гърни сви рамене:

– Не и ако не броиш повредените спирачки на трактора, които си бяха наред последния път, когато го използвах, или бодливото прасе в гаража...

– Или мъртвата миеща мечка в комина, или змията в пощенската кутия – прибави Мадлин.

– Змия? В пощенската ви кутия?! – ужаси се Ким.

– Беше съвсем малка, стана преди около година – обясни Гърни.

– Уплаши ме до смърт – каза Мадлин.

Кайл погледна първо единия, после и другия:

– Ако всичко това се е случило, след като сте поставили табелите „Ловът забранен“, не ви ли подсказва нещо този факт?

– Сигурен съм, че на лекциите по право са ви го споменавали – отбеляза Гърни по-строго, отколкото бе възнамерявал, – това, че едно нещо е направено преди друго, не доказва, че е причина за второто.

– Но ако е съборил знаците ти „Ловът забранен“... имам предвид, че... Ако подпалвачът не е бил някакъв клинично луд ловец, убеден, че отнемаш даденото му от Бога право да дупчи с олово сърните... кой тогава е бил? Кой би сторил подобно нещо?

Докато разговаряха, застанали пред френските прозорци, Ким тихо се изправи от мястото си край камината и се присъедини към тях. След малко попита с нисък неуверен глас:

– Мислиш ли, че е възможно да е същият човек, който разряза стъпалото в мазето ми?

И Гърни, и синът му едновременно понечиха да ѝ отговорят, но в този миг някъде отвън се разнесе металическо кънтене, което привлече вниманието на всички.

Гърни надникна през прозореца надолу, към останките от плевнята. Кънтенето се чу отново. Успя да различи само фигурата на коленичилия следовател, който замахваше с нещо като малък чук към бетонния под.

Кайл пристъпи до баща си:

– Какво прави, по дяволите?

– Вероятно разширява някоя пукнатина в пода с чук и длето, за да вземе проба от почвата отдолу.

– За какво му е?

– Когато запалима течност попадне на пода, често прониква във всяка възможна цепнатина и оттам попива в земята. Ако успееш да вземеш проба от неизгоряла пръст, точната идентификация е по-лесна.

При споменаването на този нов аспект на престъплението в очите на Мадлин припламна гняв:

– Значи някой е залял плевнята ни с бензин, преди да я подпали?

– Бензин или нещо подобно.

– Откъде знаеш? – запита Ким.

Гърни не отговори веднага, затова Кайл обясни:

– Заради скоростта, с която се разгоря пожарът. Обикновен огън не би могъл да обхване цялата сграда толкова бързо. – После погледна към баща си: – Нали?

– Така е – измърмори Гърни неопределено.

Той отново бе прехвърлил вниманието си към предположението на Ким, че саботьорът на стълбището и подпалвачът на плевнята може да са един и същи човек. Обърна се към нея:

– Защо го каза?

– Кое?

– Че може да става дума за същия извършител – тук и в мазето ти.

– Просто ми хрумна.

Гърни го обмисли. Предположението повдигаше въпрос, който предната вечер не му се искаше да ѝ задава:

– Кажи ми – започна той меко, – говори ли ти нещо изразът „Не дърпай дявола за опашката“?

Отговорът ѝ дойде незабавно и беше направо стряскащ. Очите ѝ се разшириха от страх и тя отстъпи крачка назад:

– О, боже! Откъде си разбрал за това?!

Глава 23

Подозрение

Изненадан от реакцията ѝ, Гърни се подвоуми.

– Роби! – изпищя тя. – По дяволите, Роби ти е казал, нали? Но ако ти е казал, защо ме питаш дали ми говори нещо?!

– Бих искал да го чуя от теб.

– В това няма никаква логика!

– Чух нещо онази вечер преди два дни, в мазето ти.

Чертите ѝ се вкамениха:

– Какво?

– Глас. По-точно шепот.

Кръвта сякаш се оттече от лицето ѝ:

– Какъв шепот?

– Не особено приятен.

– О, божичко! – Тя преглътна. – В мазето е имало някой? О, Боже! Мъж или жена?

– Трудно беше да се разбере. Но мисля, че беше мъж. Беше тъмно. Не успях да видя.

– О, боже! И какво каза?

– „Не дърпай дявола за опашката“.

– О, боже! – уплашеният ѝ поглед сякаш обхождаше опасна местност.

– Какво означават тези думи за теб?

– Това е... краят на една история, която баща ми ми разказваше, когато бях дете. Най-страшната история, която съм чувала през живота си.

Гърни забеляза, че тя забива нокътя на средния си пръст под нокътя на палеца си, нервно опитвайки се да избута кожичките навътре, докато говори.

– Седни – каза ѝ. – Успокой се. Всичко ще бъде наред.

– Да се успокоя ли?!

Той се усмихна и внимателно попита:

– Би ли ни разказала тази история?

Ким се подпря на облегалката на най-близкия стол. После затвори очи и няколко пъти пое дълбоко въздух. След около минута отново ги отвори и подхвана с треперещ глас:

– Историята... всъщност беше съвсем кратка и елементарна, но когато бях малка, ми изглеждаше толкова... всепоглъщаща. Толкова страшна. Цял свят, в който бях въвлечена. Като кошмар. Баща ми я наричаше приказка. Само че я разказваше така, сякаш е истина – Ким преглътна. – Имало един крал, който написал такъв закон – веднъж годишно всички лоши деца от кралството да бъдат водени в неговия замък. Всички деца, които се забърквали в неприятности, лъгали или били непослушни. Деца, които били толкова лоши, че родителите им вече не ги искали. Кралят ги държал в замъка в продължение на цяла година. Получавали добра храна и дрехи и удобни легла и им било позволено да правят каквото си поискат. С едно изключение. В най-дълбоката и мрачна част на подземието на замъка имало една стая, до която били предупредени да не доближават. Тази стая била малка и студена и в нея имало само едно нещо – дълъг, плесенясал дървен сандък. Сандъкът всъщност бил стар и прогнил ковчег. Кралят казал на децата, че вътре в него спи дявол – най-злият дявол в целия свят. Всяка нощ, след като децата си лягали, кралят обикалял от легло на легло и прошепвал в ухото на всяко дете: „Никога не слизай долу, в най-тъмната стая. Не приближавай стария гниещ ковчег. Ако искаш да преживееш нощта, не дърпай дявола за опашката.“ Не всички деца обаче били достатъчно умни, та да се подчинят на краля. Някои от тях подозирали, че си е измислил историята за дявола в сандъка, защото всъщност крие в него скъпоценностите си. И от време на време някое дете ставало през нощта, промъквало се долу в тъмната стая и отваряло гниещия сандък, който приличал на ковчег. А след това из целия замък се разнасял пронизителен писък – сякаш от животно, попаднало в челюстите на вълк. И повече никой никога не виждал детето.

На масата настъпи шокирано мълчание. Пръв го наруши Кайл:

– Мътните да го вземат! И това е приказката, с която баща ти те е приспивал като дете?

– Не я разказваше толкова често, но всеки път, когато я чуех, се плашех до смърт – погледна към Гърни. – Сега, като каза „Не дърпай дявола за опашката“, отново си припомних това вледеняващо усещане. Но... не разбирам как може някой да те е причаквал в мазето. Или защо би ти прошепнал тези думи. Къде е логиката?

Очевидно някакъв въпрос притесняваше и Мадлин, но преди да успее да го зададе, на външната врата силно се почука.

Гърни стана да отвори. На прага бе застанал следователят. Беше по-възрастен, по-едър, сивокос и по-малко атлетичен от повечето детективи в БКР. Ъгълчетата на лишените му от съчувствие очи бяха увиснали, сякаш дърпани надолу от трупано цял живот разочарование от човешките същества.

– Приключих с първоначалния оглед на местопрестъплението – отегченият тон допълваше изражението му. – Сега имам нужда от малко информация от ваша страна.

– Влезте – рече Гърни.

Мъжът щателно, почти вманиачено избърса обувките си в изтривалката пред вратата, след което последва Гърни покрай малкия килер по коридора към кухнята. Оглеждаше обстановката с безразличие, зад което – Гърни беше сигурен в това – се крие навик за подозрителна инспекция. Детективите по палежите, които познаваше в града, до един бяха много проницателни.

– Както току-що уведомих г-н Гърни, ще имам нужда от малко информация от всеки от вас.

– Как ви беше името? – попита Кайл. – Пропуснах го, когато пристигнахте тази сутрин.

Мъжът го изгледа безизразно – без съмнение, помисли си Гърни, преценява агресивната нотка в тона на младежа. След миг каза:

– Детектив Крамдън.

– Наистина ли? Като Ралф?

Още един безизразен поглед.

– Ралф^1? От „Младоженците“?

Мъжът поклати глава – повече като отхвърляне на въпроса, отколкото като отговор. Обърна се към Гърни:

– Мога да проведа разговорите в микробуса си или тук в къщата, ако има подходящо място за целта.

– Ето тук на масата е добре.

– Следва да ги проведа индивидуално, без останалите да присъстват, за да се избегне чуждо влияние върху спомените на свидетелите.

– Добре, нямам нищо против. Дали съпругата, синът ми и госпожица Корасон ще се съгласят, зависи от самите тях.

– И аз не възразявам – каза Мадлин, въпреки че тонът ѝ не беше съвсем благосклонен.

– Нямам... нямам нищо против – обади се Ким несигурно.

– Очевидно детектив Крамдън мисли, че можем да се окажем заподозрени – отбеляза Кайл сякаш изгаряше от желание да предизвика спречкване.

Мъжът извади от джоба си малко записващо устройство, подобно на айпод, и го заразглежда, като че ли бе далеч по-интересно от коментара на Кайл.

Гърни се усмихна:

– Не бих му се разсърдил. В случаите на пожар собствениците наистина са обичайните заподозрени.

– Невинаги – меко каза Крамдън.

– Успяхте ли да вземете добри проби от почвата? – попита Гърни.

– Защо питате?

– Защо питам? Защото някой подпали плевнята ми миналата нощ и бих искал да знам дали двата часа, които прекарахте там долу, са били продуктивни.

– Бих казал, да – той замълча. – Но това, което трябва да направим сега, е да проведем разговорите.

– В каква последователност?

Крамдън пак премигна.

– Вие пръв.

– Предполагам, че останалите трябва да отидем в кабинета – вметна Мадлин хладно – и да си чакаме реда?

– Ако не възразявате.

Докато напускаше стаята заедно с Кайл и Ким, тя се обърна на вратата:

– Предполагам, детектив Крамдън, че на даден етап все пак ще споделите с нас какво сте открили за нашата плевня?

– Каквото можем, ще споделим.

Беше отговор, толкова изпразнен от съдържание, че Гърни едва се сдържа да не се изсмее с глас. Отговор, който самият той бе давал безброй пъти през годините.

– Очарована съм да го чуя – отвърна Мадлин с явна липса на подобна емоция. После последва Ким и Кайл по коридора към кабинета.

Гърни пристъпи към масата за закуска, седна на един стол и даде знак на Крамдън да се настани на другия срещу него.

Мъжът постави диктофона на масата, натисна копчето за запис, седна и заговори с вял, бюрократичен тон:

– Детектив Евърет Крамдън, районно управление Олбъни, БКР... Записаният разговор е с начало десет часа и седемнайсет минути сутринта на двайсет и четвърти март 2010 година... Разпитван – Дейвид Гърни... Място на разпита – къщата на разпитвания, находяща се в Уолнът Кросинг. Целта на разпита е да се събере информация относно подозрителен пожар, възникнал в помощна сграда в имота на Гърни, определена като плевня, приблизително на сто и осемдесет метра югоизточно от главната къща. Записът ще бъде свален на хартия и показанията ще се подпишат под клетва.

Вторачи се в Гърни с поглед, толкова безцветен, колкото беше и тонът му:

– В колко часа за пръв път осъзнахте, че има пожар?

– Не съм поглеждал часовника. Предполагам, че е било между осем и двайсет и осем и четиридесет.

– Кой го забеляза пръв?

– Госпожица Корасон.

– Какво привлече вниманието ѝ към него?

– Не знам. Погледна по някакъв повод навън през стъклените врати и видя пламъците.

– Като за начало, знаете ли защо е погледнала навън?

– Не.

– Какво направи, след като видя пламъците?

– Извика нещо.

– Какво извика?

– Мисля, че беше „Боже господи, какво е това?“, или нещо подобно.

– Вие какво направихте?

– Приближих се от масата за хранене, където седях, видях пожара, втурнах се към телефона и се обадих на номер 911.

– Проведохте ли някакви други разговори по телефона?

– Не.

– Някой друг от хората в къщата обаждал ли се е някъде?

– Не съм забелязал такова нещо.

– Какво направихте след това?

– Обух си обувките и хукнах надолу към плевнята.

– В тъмното?

– Да.

– Сам?

– Със сина си. Следваше ме по петите.

– Този на име Кайл, който сега е тук?

– Да, моят... единствен син.

– Какъв цвят беше огънят?

– Преобладаващо оранжев. Гореше бързо, с много висока температура и вдигаше силен шум.

– Гореше основно на едно място или на повече от едно?

– Гореше почти навсякъде.

– Забелязахте ли дали прозорците на плевнята са отворени или затворени?

– Бяха отворени.

– Всички?

– Така мисля.

– Така ли ги бяхте оставили?

– Не.

– Сигурен ли сте?

– Да.

– Някакви необичайни миризми?

– Нефтен дестилат. Почти със сигурност бензин.

– Да не би да имате личен опит с горивни ускорители?

– Преди да постъпя на работа в отдел „Убийства“ на нюйоркската полиция, за кратко участвах в съвместно обучение с екип от отдела по разследване на палежи.

Иначе безизразното лице на Крамдън трепна няколко пъти съвсем леко, сякаш в резултат от бързо пробягали през ума му неизказани мисли.

– Предполагам – продължи Гърни, – че с кучето сте открили улики за наличието на реактив в основите на вътрешните стени, както и в почвената проба, която взехте.

– Проучихме много щателно цялото място.

Гърни се усмихна на този нищо незначещ отговор.

– И в момента проверявате почвените проби с мобилния хроматограф в микробуса ви. Прав ли съм?

Единствената реакция на Крамдън при това предположение бе мимолетното изпъкване на едно мускулче на челюстта му. Последва кратка пауза, после поредният въпрос:

– Направихте ли опит да угасите огъня, или да влезете в сградата, преди да пристигнат първите отзовали се полицейски екипи?

– Не.

– И не сте правили опити да изнасяте ценните вещи от сградата?

– Не. Огънят беше прекалено силен.

– Какво бихте изнесли, ако имахте такава възможност?

– Инструменти... един електрически сплитер за трупи^2... каяците ни... велосипеда на съпругата ми... малко мебели, които съхранявахме там.

– Изнасяно ли е нещо ценно от сградата през месеца, предшестващ пожара?

– Не.

– Постройката и предметите в нея застраховани ли бяха?

– Да.

– С каква полица?

– За домашно имущество.

– Ще ми е необходим опис на имуществото в сградата, както и номера на застрахователната ви полица, името на брокера^3 ви, както и това на застрахователната ви компания. Застрахователната премия да се е увеличавала наскоро?

– Не. Или поне аз не знам, освен ако не е имало някакво автоматично увеличение, свързано с инфлацията.

– Не би ли трябвало да ви уведомят, ако има такава промяна?

– Нямам представа.

– Имате ли и друга полица, покриваща щетите при пожар?

– Не.

– Друг път изплащали ли са ви щети при настъпило застрахователно събитие, независимо какво?

Гърни се замисли за миг:

– Да, застраховка против кражба. Преди около трийсет години, когато живеех в града, ми откраднаха мотоциклета.

– Това ли е?

– Това е.

– Замесени ли сте в някакви конфликти със съседи, роднини, бизнес партньори или други лица?

– Възможно е да имаме проблем, за който не сме били наясно – с подпалвача, който е смъкнал знаците ни „Ловът забранен“.

– Кога сте ги поставили?

– Съпругата ми ги сложи преди две години, малко след като се преместихме тук.

– Някакви други конфликти?

На Гърни му хрумна, че да срежат стъпалото на стълбището под краката ти и да ти прошепнат странно предупреждение в ухото може да се счита за признак за конфликт. От друга страна, липсваха доказателства, че саботажът и предупреждението са насочени лично към него. Прочисти гърлото си:

– Не, не ми е известно да има друг.

– Напускали ли сте къщата през двата часа преди откриване на пожара?

– Да. Слязох и седнах на пейката край езерото след вечеря.

– По кое време се случи това?

– Стигнах там малко след като се стъмни, така че... вероятно около осем часа.

– Защо отидохте там?

– Да поседя на пейката, както споменах. Да се отпусна. Да се поуспокоя.

– В тъмното?

– Да.

– Разстроен ли бяхте?

– Уморен, нетърпелив.

– Във връзка с какво?

– Личен въпрос от делови характер.

– Свързан с пари?

– Не точно.

Крамдън се облегна назад на стола с очи, приковани в едно петънце на масата. Протегна пръст и го докосна любопитно:

– И докато седяхте там в тъмното и си почивахте, чухте ли и забелязахте ли нещо?

– На два пъти чух някакви звуци в гората зад плевнята.

– Какви звуци?

– Може би чупене на клонки? Не можах да разбера със сигурност.

– Някой друг напускал ли е къщата през двата часа преди пожара?

– Синът ми слезе долу до пейката и остана известно време. Госпожица Корасон също е излизала за малко, но нямам представа точно колко.

– Къде е ходила?

– Не знам.

Детективът повдигна едната си вежда:

– Не попитахте ли?

– Не.

– Ами синът ви? Знаете ли дали е ходил на друго място, освен от къщата до пейката и обратно?

– Само до пейката и после обратно до къщата.

– Откъде сте толкова сигурен?

– Носеше в ръка запалено фенерче.

– Ами съпругата ви?

– Какво за нея?

– Тя излизала ли е от къщата?

– Доколкото знам, не.

– Но не сте сигурен?

– Не съм напълно сигурен.

Крамдън кимна бавно, сякаш тези факти се свързваха в ясен, разбираем модел. После прокара нокът по малкия черен дефект на плота на масата.

– Вие ли подпалихте пожара? – попита той, все още загледан в петното.

Гърни знаеше, че това е един от стандартните въпроси, които винаги се задаваха при разследване на палеж.

– Не.

– Вие ли накарахте друго лице да го подпали?

– Не.

– Знаете ли кой го е извършил?

– Не.

– Познавате ли някого, който би могъл да има причина да го извърши?

– Не.

– Имате ли някаква друга информация, която би могла да е от полза за разследването?

– В момента не.

Крамдън го изгледа:

– Какво означава това?

– Означава, че в момента не разполагам с друга информация, която би могла да е от полза за разследването.

В подозрителния поглед на мъжа проблесна едва доловим гняв:

– Тоест възнамерявате в бъдеще да разполагате с информация, свързана със случая?

– О, да, Евърет, определено в бъдеще ще разполагам с такава информация. Можеш да си сигурен в това.

1 Ралф Крамдън е лесноизбухлив, но добросърдечен герой от популярния американски сериал The Honeymooners, който по-късно вдъхновява образа на Фред Флинтстоун. – б. р.

2 Машина, с която се режат дърва за огрев – б. пр.

3 Посредниците в застрахователната дейност са застрахователни брокери и застрахователни агенти. Разликата между брокер и агент е, че агентът е представител на една-единствена застрахователна компания, а застрахователният брокер може да работи с всички застрахователи. – б. пр.

Глава 24

Вдигане на залозите

Крамдън посвети само около двайсетина минути на всеки от разпитите на Мадлин и Кайл, но прекара повече от час с Ким.

Беше станало почти дванайсет. Мадлин му предложи обяд, но той отказа, а изражението му беше по-скоро кисело, отколкото любезно. Без да даде обяснение, излезе от къщата, слезе по полегатото пасище и се качи в микробуса, който беше паркиран между езерото и останките от плевнята.

Утринната мъгла се беше разсеяла и денят леко се бе прояснил под високата облачност. Гърни и Ким седяха на масата, докато Мадлин миеше гъби за омлет. Кайл се бе загледал навън през кухненския прозорец:

– С какво, по дяволите, се е захванал пък сега?

– Вероятно проверява докъде е стигнала газово-течната хроматография – каза Гърни.

– Или тайничко си яде сандвича – обади се Мадлин с нотка на неприязън.

– Анализът обикновено е готов около час след пускането на хроматографа.

– Какво ще му покаже този анализ?

– Много. Хроматографът е в състояние да разложи всеки катализатор на компонентите му – точното количество от всяка съставка, което на практика е като пръстов отпечатък на съответния химикал по вид, понякога даже по марка, ако формулата е по-специфична. Може да е доста конкретен.

– Колко жалко, че не може да е толкова конкретен и за кучия син, който подпали пожара – заяви Мадлин, докато режеше една голяма гъба с очевиден замах. Ударите на ножа кънтяха по дъската.

– Е – отбеляза Кайл, – детектив Крамдън може и да има умна машина, но си е задник. Не спря да ме пита за фенерчето, за това точно по коя пътека съм поел на излизане и на връщане към къщата, колко време съм прекарал с татко долу край езерото. Май намекваше, че може и да съм излъгал, като казах, че не знам кой е запалил пожара. Глупак!

Той погледна към Ким:

– Теб най-дълго те задържа. За какво беше цялата работа?

– Изглежда, искаше да узнае и най-незначителната подробност за „Сираци на убийствата“.

– За телевизионния ти филм? За какъв дявол му е притрябвало да знае за него?

Тя сви рамене:

– Може би смята, че двете неща са свързани?

– Знаеше ли за Сираците? – попита Гърни. – Или ти му каза?

– Аз му казах, когато попита каква е връзката ми с теб, как се е случило така, че съм тук.

– Какво му разказа за моята роля в проекта?

– Че действаш като технически съветник по въпросите, свързани със случая с Добрия пастир.

– И това е всичко?

– Почти.

– Каза ли му за Роби Мийс?

– Да, той попита за това.

– За кое?

– Дали имам конфликти с някого.

– А ти му разказа за... странните неща, които се случват?

– Беше много настоятелен.

– И за стълбите? За шепота?

– За стълбите, да. За шепота, не. Лично аз не съм го чула, така че сметнах, че ти ще решиш.

– Какво още?

– Това е всичко. О, искаше също да знае къде точно съм ходила, когато излязох за малко от къщата снощи. Дали съм чула нещо, дали съм те видяла, дали съм видяла Кайл или някой друг, такива неща.

В гърдите на Гърни бавно се надигна вълна от безпокойство. Във всеки следствен разговор или разпит по престъпление съществува широк спектър от факти, които могат да бъдат, но могат и да не бъдат споделяни. В единия край на този спектър са неуместните лични подробности, които никой разумен полицай не би очаквал който и да било да сподели по собствено желание. В другия край са основни факти – ключови за разбиране на престъплението; факти, чието скриване би представлявало възпрепятстване на правосъдието. По средата е сива зона, подлежаща на разискване и осмисляне. Въпросът тук беше дали въз основа на случката в мазето личният конфликт в живота на Ким би могъл да бъде разглеждан и като конфликт в живота на Гърни. Ако тя бе свидетелствала за възможна връзка между своята прерязана стълба и неговата изгоряла плевня, дали и той не би трябвало да направи същото?

И по-същественият въпрос – защо не го беше направил? Дали заради дълбоко насадената му полицейска склонност да контролира ситуациите чрез контрол над информацията? Или беше заради онова, което отказваше да погледне в очите – твърде бавното възстановяване от прострелването. Страхът, че способностите му са отслабнали – че не е толкова силен, толкова проницателен, толкова бърз, колкото навремето, че някога не би допуснал да падне по лице и не би позволил на шепнещия да избяга.

– Ще разрешиш проблема – каза Мадлин и плъзна съдържанието на отрупаната с нарязани гъби и лук дъска в голям дълбок тиган на печката.

Той осъзна, че го е наблюдавала и за пореден път демонстрира изкусното си умение да чете онова, което става вътре в него – да вижда мислите и чувствата в очите му толкова ясно, все едно ги е изказал с думи. В началото на брака им тази ѝ способност му се виждаше почти плашеща. Сега вече я приемаше като една от най-милите и ценни реалности в съвместния им живот.

Тиганът започна да цвърчи, из стаята се разнесе приятен аромат.

– Ей, това ми напомня нещо – възкликна Кайл и се огледа. – Подаръкът на татко за рождения ден! Той така и не довърши отварянето му на вечерята снощи.

Мадлин посочи към бюфета. Кутията, все още в опаковката от светлосиня хартия, лежеше до стрелата. С широка усмивка Кайл я взе и я постави на масата пред баща си.

– Ами... – рече Гърни с известно смущение.

Започна да развива хартията.

– Дейвид, за бога – възкликна Мадлин, – изглеждаш така, сякаш обезвреждаш бомба.

Той се засмя нервно, дръпна остатъка от опаковката и отвори кутията, която също беше в синьо. След като разви няколко пласта тънка бяла копринена хартия, откри красива рамка от чисто сребро, двайсет на двайсет и пет сантиметра. В рамката беше поставена изрезка от вестник, пожълтяла с течение на годините. Той се вторачи в нея, премигвайки.

– Прочети я на глас – каза Кайл.

– Аз... ъъъ... очилата ми за четене не са тук.

Мадлин го изгледа със смесица от любопитство и загриженост. После намали пламъка на газта под тигана, мина през стаята и взе рамката от ръцете на Гърни. Бързо я обходи с поглед.

– Това е статия от Ню Йорк дейли нюз. Заглавието гласи: „Чудовищен сериен убиец заловен от детектив новобранец“. Статията продължава: „Снощи Дейвид Гърни, един от най-младите детективи от отдел „Убийства“ в града, постави край на ужасяващата кариера на серийния убиец Чарлз Лърмър, известен с прозвището Секача. Шефовете на Гърни му приписват лъвския пай от заслугите за умно проведеното преследване, идентифицирането и окончателното задържане на чудовището, за което се твърди, че е отговорно за най-малко седемнадесет убийства, свързани с канибализъм и разчленяване, през последните дванадесет години. „Той използва радикално нов подход към случая, което доведе до пробива“, обясни лейтенант Скот Бари, говорител на нюйоркската полиция. „Довечера всички ще можем да спим по-спокойно“, заяви още Бари. Той отказа да коментира повече, като намекна, че заради предстоящия съдебен процес в момента е невъзможно да сподели всички подробности. Не успяхме да открием самия Гърни за коментар. Според негов колега от отдела детективът герой е алергичен към публичността.“ Датата е първи юни 1987 година.

Мадлин върна поставената в рамка статия на Гърни. Той я пое внимателно, като показа – или поне така се надяваше – подходящата доза признателност. Проблемът бе, че не обичаше да получава подаръци, особено скъпи. Освен това не му харесваше да се превръща в център на внимание, посрещаше с противоречиви чувства хвалбите и не страдаше от носталгия.

– Благодаря – каза. – Много оригинален подарък. – След това се намръщи, загледан в синята кутия: – Рамката от там ли е, откъдето си мисля?

Кайл се усмихна гордо:

– В „Тифани“ има страхотни неща.

– Божичко! Не знам какво да кажа. Благодаря. Как изобщо се сдоби с тази древна статия?

– Пазя я горе-долу цял живот. Учудвам се, че не се е разпаднала преди години. Някога я показвах на всичките си приятели.

Вълна от емоции заля Гърни. Той шумно прочисти гърлото си.

– Чакай, дай на мен – предложи Мадлин и я взе от ръцете му. – Трябва да я сложим на хубаво и видно място.

Ким наблюдаваше сцената с неприкрит интерес:

– Не ти харесва да си герой, нали?

Чувствата на Гърни се изляха навън под формата на дрезгав смях:

– Аз не съм герой.

– Много хора те смятат за такъв.

Той поклати глава:

– Героите не са реални. Те са фикция, измислена за целите на някаква история. Разказвачите от медиите създават героите. А след като ги създадат, ги унищожават.

След тази му забележка настъпи неловко мълчание.

– Понякога героите са истински – отбеляза Кайл.

Мадлин беше отнесла рамката в другия край на стаята и я наместваше на полицата над камината.

– Между другото – подхвърли тя, – на паспартуто има ръкописен надпис, който не прочетох на глас: „Честит рожден ден на най-великия детектив на света!“.

В този миг някой рязко почука на външната врата и Гърни веднага скочи на крака.

– Аз ще отворя – заяви той с надежда, че облекчението му не е проличало твърде явно.

Размяната на сантименталности не беше сред силните му страни, но същевременно не искаше да изглежда така, сякаш бяга от щедро споделените емоции на другите.

Безучастният песимизъм в изражението на Крамдън го разстройваше много по-малко от синовния ентусиазъм на Кайл. Когато Гърни отвори вратата, мъжът бе застанал на около метър от нея, сякаш oтблъснат от някакво магнитно поле, действащо в обратна посока.

– Сър, може ли да ви помоля да излезете навън за минута? – не прозвуча като въпрос.

Гърни се подчини, изненадан от тона му, но без да го показва външно.

– Сър, притежавате ли двайсетлитрова пластмасова туба за бензин?

– Да. Всъщност имам две.

– Разбирам. Къде ги държите?

– Едната е ей-там, зад трактора – Гърни посочи към обрулената от времето барака в другия край на градината с аспержи. – А другата е под навеса зад... – Млъкна за миг. – Тоест, там, където беше навесът зад плевнята.

– Разбирам. А сега бихте ли дошли с мен до микробуса да ми кажете дали тубата в него е една от вашите?

Крамдън беше паркирал служебния микробус на екипа зад колата на Гърни. Сега отвори страничната врата на автомобила и Гърни моментално разпозна тубата.

– Сигурен ли сте?

– Напълно. На дръжката има ясна вдлъбнатина. Няма съмнение.

Крамдън кимна:

– Кога я използвахте за последен път?

– Не ми трябва много често, основно за ръчната косачка, която държа там. Така че... не съм я използвал от миналата есен.

– Колко бензин имаше в нея?

– Нямам никаква представа.

– Къде я видяхте за последен път?

– Вероятно зад плевнята.

– Кога за последен път сте я докосвали?

– Още веднъж – нямам представа. Вероятно не съм я пипал от миналата есен, но може и да съм, ако се е налагало да я местя другаде. Не си спомням точно.

– Двутактово масло ли използвате като добавка към бензина?

– Да.

– Коя марка?

– Марка ли? „Хоумлайт“, струва ми се.

– Имате ли идея защо тубата е била скрита в дренажната тръба?

– Скрита ли? И каква дренажна тръба?

– Нека задам въпроса по друг начин: Да се сещате защо тази туба за бензин би могла да се намира на място, различно от онова, на което казахте, че сте я оставили?

– Не, не се сещам. Къде точно я открихте? И за каква дренажна тръба говорите?

– За нещастие, не мога да споделя повече подробности. Има ли нещо, което не сте ми казали, свързано с пожара или с това разследване, и за което бихте искали да ми разкажете на този етап?

– Не, няма.

– В такъв случай за момента приключихме. Други въпроси имате ли, сър?

– Не и такива, на които бихте желали да отговорите.

Две минути по-късно микробусът на инспектор Евърет Крамдън вече се носеше надолу по шосето към града и скоро се изгуби от поглед.

Въздухът беше напълно неподвижен. Високата кафява трева не трепваше и дори най-малките клончета по върховете на дърветата не помръдваха. Единственият звук бе онова слабо, постоянно звънтене в ушите на Гърни – същото, за което неврологът му бе обяснил, че изобщо не е звук.

Обърна се, за да влезе пак в къщата. В този миг страничната врата се отвори и на прага се появиха Кайл и Ким.

– Оня задник тръгна ли си? – поинтересува се Кайл.

– Така мисля.

– Докато Мадлин приготвя омлетите на фурна, смятам да повозя Ким за две минути на мотора.

Звучеше въодушевен, а тя изглеждаше поласкана.

Когато Гърни стигна кухнята, чу мощното, едва заглушено ръмжене на двукарбураторния мотор. Мадлин нагласяше таймера на фурната. При влизането му, тя вдигна поглед към него:

– Гледал ли си френския филм „Мъжът с черния чадър“?

– Не мисля.

– В него има една много добре измислена сцена. Мъж, облечен в черен дъждобран и със сгънат черен чадър в ръка, е преследван от двойка убийци със снайпери. Гонят го по петите по криволичещите калдъръмени улички на старинен град. Мъглива неделна сутрин е и в далечината се чува звън на църковни камбани. Всеки път, когато двамата убийци се опитват да вземат на прицел човека с чадъра, той изчезва зад поредния ъгъл. После излизат на открит площад с голяма каменна църква. Точно когато убийците насочват пушките, мъжът изтичва нагоре по стълбите и се шмугва в църквата. Тогава убийците решават да заемат позиция в двата края на площада, откъдето имат поглед към вратата на църквата, и да го чакат да излезе. Минава известно време, започва да вали дъжд, вратите на църквата се отварят. Убийците се приготвят за стрелба. Но вместо мъжа, който е влязъл, излизат двама мъже и двамата са облечени в черни дъждобрани, и двамата разтварят черни чадъри, които скриват лицата им. След няколко мига на объркване, убийците решават да стрелят и по двамата. Обаче тогава излиза още един мъж в черен дъждобран и с черен чадър, след него още един, още десет, двайсет, докато целият площад се напълва с мъже, скрити под черни чадъри. Става направо сюрреалистично – все по-плътна маса от черни чадъри, изпълващи площада. А убийците стоят под дъжда, мокри до кости, без да имат представа какво да предприемат.

– Как свършва?

– Не си спомням, толкова отдавна съм го гледала. Помня ясно само чадърите – тя забърса плота с гъба, занесе я до мивката и я изплакна. – Какво искаше той?

На Гърни му отне секунда, за да проумее въпроса ѝ.

– Открил е тубата за бензин, която обикновено държа в плевнята. Странното е, че я е намерил скрита някъде край пътя.

– Скрита?

– Така твърди. Искаше да я разпозная. Звучи доста нелогично.

– Защо да е била скрита? Да не би някой да я е използвал, за да запали пожара?

– Може би. Наистина не знам. Детектив Крамдън не е много общителен.

Тя наклони глава, обзета от любопитство:

– Пожарът очевидно е подпален нарочно. Това не беше тайна, като се вземат предвид купчината табели „Ловът забранен“ пред вратата, така че каква полза да криеш тубата...

– Нямам представа. Освен, разбира се, ако подпалвачът не е бил толкова пиян, че скриването на тубата да му се е сторило логично.

– Действително ли смяташ, че това е обяснението?

– Вероятно, не – въздъхна той.

Мадлин му хвърли един от онези изучаващи погледи, които го караха да се чувства прозрачен.

– И така – подхвърли тя небрежно, – каква е следващата стъпка?

– Не мога да говоря от името на Крамдън. Лично аз ще трябва да се вгледам в наличните факти за известно време и да преценя кое с кое е свързано. Съществуват някои основни въпроси, с които трябва да се справя.

– Например да решиш дали си имаш работа с един или с двама противници?

– Именно. В някои отношения бих предпочел да са двама.

– Защо?

– Защото, ако човекът зад взлома в дома на Ким и нападението у нас е един и същ, сме изправени пред нещо – и някого – много по-сериозно от някакъв си разгневен ловец.

Таймерът на фурната иззвъня силно три пъти. Мадлин не обърна внимание на призива.

– Някой, свързан със случая „Добрия пастир“?

– Или пък с Роби Мийс, когото може да съм подценил.

Таймерът дрънна отново.

Мадлин наклони глава към прозореца.

– Чувам ги, идват по пътя.

– Какво?

Думата беше не толкова въпрос, колкото израз на раздразнението му от рязката смяна на темата. Мадлин не си направи труда да му отговори. Гърни изчака и след няколко секунди и той самият успя да долови ръмженето на класическия „Би Ес Ей“.

Четиридесет и пет минути по-късно, след като омлетите бяха изядени и масата разчистена, Гърни вече бе в кабинета си и отново преглеждаше документите, които беше получил от Хардуик по електронната поща. Надяваше се да намери нещо важно, което е пропуснал първия път. Отложи връщането към снимките от аутопсията, докато не прехвърли всичко останало. Почти успя да се убеди да избегне това преживяване с аргумента, че ще е безполезно и неприятно, особено предвид факта, че страховитите изображения все още бяха съвсем ясни в съзнанието му от предния път, когато ги беше разглеждал. В крайна сметка обаче се захвана с тях, подтикван от същия онзи маниакално-натрапчив ген, който беше огромен плюс за кариерата му и огромна катастрофа за личния му живот.

Може би се дължеше на това, че прегледа снимките в различна последователност, или пък съзнанието му в този момент беше по-възприемчиво... независимо от причината сега забеляза нещо, което първия път беше пропуснал. Раните от куршумите в две от главите сякаш бяха точно на едно и също място. Затършува из чекмеджето на бюрото си за изтриващ се маркер, не успя да намери, излезе и отиде в кухнята. Най-после откри един в чекмеджето на бюфета.

– Изглеждаш така, сякаш си надушил прясна следа – отбеляза Кайл. Двамата с Ким седяха край камината, а креслата им, както забеляза Гърни, бяха леко приближени едно до друго.

Кимна, без да отговори.

След като се върна в кабинета, с помощта на кредитна карта вместо линийка нарисува правоъгълник около една от главите със съвпадащи рани – директно върху компютърния екран. След това свърза с диагонални линии два по два срещуположните ъгли на правоъгълника, за да определи пресечната им точка и да потвърди онова, което подозираше: диагоналите се пресичаха точно в центъра на раната. Забързано избърса екрана с ръкава на ризата си и повтори упражнението върху другата снимка – резултатът беше същият. Обади се на Хардуик и остави съобщение: „Гърни е. Трябва да ти задам един бърз въпрос за снимките от аутопсията. Благодаря.“

После внимателно проучи останалите четири снимки, една по една. Когато беше на четвъртата, звънна Хардуик.

– Хей, Шерлок, какво става?

– Просто се чудя за нещо. Поне в два от случаите мога да докажа, че входната рана е в абсолютния център на профила. Не бих могъл да говоря за останалите четири, тъй като те сякаш са обръщали главите си към страничния прозорец в момента, когато ги е улучвал куршумът. Възможно е и при тях входните рани да са в абсолютния център спрямо посоката на изстрела, но не мога да съм сигурен, понеже за снимката при аутопсията телата не са поставени под същия ъгъл спрямо фотоапарата, под какъвто са били спрямо дулото на пистолета.

– Не съм сигурен, че разбирам за какво говориш.

– Питам се дали при различните медицински експертизи са направени повече измервания на положението на раните и ъглите, отколкото са описани в докладите, които ми изпрати. Защото, ако...

Хардуик го прекъсна:

– Задръж! Задръж малко! Момчето ми, моля те, не забравяй, че цялата информация, която притежаваш, е дошла при теб по някакъв друг начин. За мен би било наказуемо престъпление да ти пращам какъвто и да било официален материал от досието на Добрия пастир. Това ти е ясно, нали така?

– Абсолютно. Но нека довърша. Трябват ми цифри – стойности, по които да определя разположението на входната рана на всяко лице спрямо положението на лицето към страничния прозорец в момента на проникване на куршума.

– Защо?

– Защото на две от снимките се вижда, че е улучен центърът на профила, както го е виждал стрелецът. Ако главата на жертвата беше хартиена мишена, изстрелът в тези два случая би попаднал точно в средата ѝ. И имам предвид наистина право в десетката. При това в отвратителни условия, от движещо се превозно средство и с буквално нулева видимост.

– И какво означава това според теб?

– По-добре да изчакам, докато разбера за останалите четири. Надявам се да имаш достъп до пълните оригинални бележки от аутопсиите или пък до човек, който има достъп, а може и да познаваш някого от съдебните лекари достатъчно добре, че да повдигнеш въпроса направо.

– Значи предпочиташ да изчакаш, докато се промъквам наоколо и събирам информация за останалите четири, преди да ми кажеш какъв е смисълът? Предлагам веднага да минеш на него, защото отговорът, който сериозно обмислям в момента, е „Майната ти“!

Гърни беше свикнал с този маниер на Хардуик и никога не позволяваше стилът му на изказване да попречи на нещо наистина важно.

– Смисълът – отговори той спокойно – е, че подобна точност, да стреляш през прозореца на движещ се автомобил, когато жертвата е съвсем слабо осветена от лампичките на таблото – особено ако стрелецът я е постигнал във всичките шест случая, означава, че е имал доста добра екипировка за нощно виждане, много стабилна ръка и ледена вода вместо кръв във вените.

– И какво от това? Екипировката за нощно виждане е достъпна за всеки, който поиска. В интернет има стотици сайтове.

– Не говоря за това. Проблемът ми е, че с колкото повече парченца от мозайката по случая на Добрия пастир се сдобивам, толкова по-неясна ми става картината. Кой, по дяволите, е този тип? Невероятен стрелец е, но използва гигантски пистолет, сякаш излязъл от комикс. Манифестът му е пълен с пламенни изблици на праведен библейски гняв, но планира действията си възможно най-хладнокръвно, последователно и логично. Посвещава се на всепоглъщащата мисия да изтреби всеки алчен човек на света, но спира след шестия. Заявената му цел е напълно откачена, но той самият създава впечатление за човек с висока интелигентност, който е много логичен и не е склонен да поема рискове.

– Не е склонен да поема рискове ли?! – в дрезгавия глас на Хардуик се долавяше дори повече скептицизъм от обичайното. – Кара бясно нощем по неосветени пътища и стреля по хора – не ми звучи точно като човек, който не е склонен да поема рискове.

– А какво ще кажеш за факта, че е отправил всеки изстрел на завой, при който има минимален шанс за сблъсък? Че е пресрещнал всяка кола приблизително на средата на всеки от завоите? Че очевидно е захвърлял всеки пистолет, след като го е използвал? Че е успял да остане незабелязан – никога не е записван на наблюдателна камера, нито пък го е засичал свидетел? Подобен начин на действие изисква обмисляне, време и средства. Божичко, Джак, да изхвърлиш толкова скъп пистолет като „Пустинен орел“, след като си го използвал само веднъж?! Само това да беше, пак ми изглежда като много сериозна инвестиция в контрола на риска.

Хардуик изсумтя:

– Значи, от една страна, имаме размахващ Библията лунатик, който стреля по жертвите си в движение и в когото клокочи ненавист към богатите копелета, прецакващи света...

– А от друга – завърши мисълта му Гърни, – виждаме напълно хладнокръвен убиец, който очевидно е достатъчно богат, за да изхвърля пистолети за хиляда и петстотин долара през прозореца.

Тишината се проточи, което предполагаше, че Хардуик обмисля казаното:

– А данните от аутопсиите ти трябват, за да... докажеш какво?

– Не да доказвам. Просто ще ми дадат известна идея дали съм на прав път с усещането си за противоречия в този случай.

– И това е всичко? Цялата причина? Знаеш ли, майсторе, струва ми се, че има и нещо друго.

Без да иска, Гърни се усмихна на проницателността на Хардуик. Беше в състояние – и често го правеше – да се държи като самодоволен, дразнещ и саркастичен задник, но далеч не беше глупав.

– Мда, може да има и друго. От известно време чопля общоприетата теория за убийствата на Добрия пастир. Не възнамерявам да спирам. И искам да разполагам с възможно най-много информация, в случай че ме подгонят разни феберейски стършели.

Интересът на Хардуик видимо се увеличи. Беше алергичен към властите, бюрокрацията, процедурата, към мъжете с костюми и вратовръзки – с други думи, към организации от типа на ФБР. Да чоплиш в тази посока, беше дейност, която би одобрил съвсем естествено.

– Заформил си малък сблъсък с братята от ФБР, така ли? – попита той, почти обнадежден.

– Все още не – отвърна Гърни. – Но може и така да се окаже.

– Ще видя какво мога да направя – Хардуик прекъсна връзката, без да каже „Дочуване“, което не бе необичайно за него.

Глава 25

Любов и омраза

Гърни тъкмо прибираше телефона в джоба си, когато на отворената врата на кабинета леко се почука. Обърна се и видя застаналата там Ким.

– Може ли да те прекъсна за минутка?

– Влизай. Не прекъсваш нищо.

– Исках да се извиня.

– За какво?

– Че отидох да се повозя на мотора на Кайл.

– Да се извиниш ли?

– Не беше правилно. Тоест изобщо не съобразих, че времето не е подходящо за някаква си глупава разходка с мотор, когато стават такива сериозни неща. Сигурно ме смяташ за празноглава егоистка.

– Да си починеш малко насред някоя голяма каша ми звучи като доста смислено действие.

Ким поклати глава:

– Смятам, че не беше подходящо да излизам и да се държа така, сякаш нищо не е станало, особено ако има вероятност плевнята ти да е била опожарена заради мен.

– Мислиш ли, че Роби Мийс е способен на това?

– Преди време бих казала: „Не, просто няма начин!“. Сега не съм толкова сигурна – изглеждаше объркана и безпомощна. – Как смяташ, дали е бил той?

В този миг Кайл застана на вратата зад нея. Слушаше, но не казваше нищо.

– Да и не – отвърна Гърни.

Тя кимна, сякаш отговорът му криеше повече смисъл, отколкото беше в действителност:

– Има още едно нещо, което бих искала да ти кажа. Надявам се осъзнаваш, че преди седмица нямах никаква представа в какво те въвличам. В момента напълно бих те разбрала и бих приела, ако решиш да се оттеглиш.

– Заради пожара ли?

– Заради пожара и заради капана на стълбището в мазето ми.

Гърни се усмихна.

– Кое е толкова смешно?

– Тъкмо поради тези причини не искам да се оттеглям.

– Не разбирам.

Кайл се намеси:

– Колкото по-трудно става, толкова повече се засилва неговата решителност.

Тя се обърна към него стреснато:

– За баща ми трудностите са като магнит. Невъзможните неща пък са неустоими – продължи той.

Ким премести поглед от Кайл към Гърни:

– Това означава ли, че искаш да продължиш да участваш в проекта ми?

– Поне докато подредим нещата. Какво следва по график?

– Още срещи. Със сина на Шарън Стоун, Ерик. И със сина на Бруно Мелани, Пол.

– За кога са планирани?

– За събота.

– Утре?

– Не, съб... О, боже, събота е утре. Пропуснах един ден. Смяташ ли, че ще бъдеш свободен?

– Стига да няма нови изненади.

– Окей. Супер. По-добре да тръгвам. Времето лети. Веднага щом стигна вкъщи, ще потвърдя срещите и ще ти звънна да ти дам адресите. Утре ще се срещнем на мястото на първото интервю. Устройва ли те?

– В апартамента в Сиракуза ли се връщаш?

– Трябват ми дрехи, други неща – явно се чувстваше неловко. – Сигурно няма да остана да нощувам там.

– Как ще стигнеш до там?

Тя погледна към Кайл:

– Не си ли му казал?

– Май забравих – той се ухили и поруменя. – Ще закарам Ким до тях.

– С мотора?

– Слънцето се показва. Ще бъде чудесно.

Гърни погледна през прозореца. Наредените по ръба на полето дървета хвърляха слаби сенки върху безжизнената трева.

Кайл допълни:

– Мадлин ще ѝ даде яке и ръкавици.

– А каска?

– Каска можем да ѝ вземем долу в селото от дилъра на „Харли“. Може би голям черен шлем в стил Дарт Вейдър с череп и кръстосани кости.

– О, благодаря – заяви Ким с очарователна имитация на сарказъм и сръчка ръката му с пръст.

Гърни искаше да каже много неща. Като премисли обаче, най-благоразумно му се видя да запази мълчание.

– Хайде – подкани Кайл.

Ким се усмихна нервно на Гърни.

– Ще се обадя да ти кажа графика на интервютата.

Те тръгнаха, а Гърни се облегна назад на стола и се загледа навън към хребета, неподвижен и ням като фотография в сепия. Стационарният телефон в другия край на бюрото му звънна, но той не помръдна, за да го вдигне. Повторно иззвъняване. После и трето. Четвъртото беше прекъснато по средата, очевидно Мадлин бе вдигнала телефона в кухнята. Чуваше гласа ѝ, но не успяваше да различи ясно думите.

След малко тя влезе в кабинета.

– Някакъв мъж на име Траут – прошепна и подаде слушалката на Гърни. – Като рибата.

Донякъде беше очаквал обаждането, но беше учуден колко бързо дойде.

– Гърни на телефона – по този начин отговаряше, когато беше на служба. Вече пенсиониран, му беше трудно да промени навика.

– Добър ден, господин Гърни. Аз съм Матю Траут, старши специален агент, Федерално бюро за разследване – Мъжът изстрелваше думите като артилерийски снаряди.

– Да?

– Аз съм агентът, който ръководи разследването по серийните убийства „Добрия пастир“. Предполагам, вече сте наясно с това? – не получи отговор от Гърни и продължи. – Доктор Холдънфийлд ме уведоми, че се намесвате в разследването заедно с ваш клиент.

Гърни не каза нищо.

– Бихте ли се съгласили, че това твърдение отговаря на истината?

– Не.

– Моля?

– Попитахте дали твърдението отговаря на истината. Аз ви казах, че не отговаря.

– В какъв смисъл?

– Намекнахте, че журналистката, която съветвам по въпроси, свързани с полицейските процедури, се опитва да навлезе в територията на вашето разследване и че аз самият правя същото. И двете твърдения са неверни.

– Вероятно са ме информирали погрешно. Казаха ми, че проявявате голям интерес към случая.

– Така е. Случаят ме очарова. Бих желал да го разбера по-добре. Също така искам да разбера защо ме търсите.

Последва пауза, мъжът сякаш бе шокиран от безцеремонния тон на Гърни.

– Доктор Холдънфийлд ми предаде, че желаете да се срещнете с мен.

– Това също е вярно. Можете ли да посочите удобно за вас време?

– Всъщност не. Но удобството в случая е без значение. В момента съм в работна ваканция на семейната хижа в Адирондак. Знаете ли къде се намира езерото Сороу?

– Да.

– Това ме учудва – в тона му имаше нещо снобско и невярващо. – Много малко хора изобщо са чували за него.

– Главата ми е пълна с безполезни факти.

Траут не реагира на не съвсем прикритата обида:

– Можете ли да бъдете тук в девет часа утре сутринта?

– Не. Какво ще кажете за неделя?

Последва още една пауза. Когато накрая Траут заговори, тонът му бе едва овладян, все едно насилваше устните си да се разтегнат в усмивка, която да потуши гнева в гласа му.

– По кое време можете да пристигнете в неделя?

– Когато желаете. Колкото по-рано, толкова по-добре.

– Прекрасно. Елате в девет.

– Къде да дойда в девет?

– Няма официален адрес. Изчакайте да говорите с асистента ми, той ще ви даде указания как да стигнете. Съветвам ви да си ги запишете внимателно, дума по дума. Тук горе пътищата са лоши, а езерата – дълбоки. И много студени. Сигурно не горите от желание да се загубите.

Предупреждението беше почти комично.

Почти.

Докато запише указанията как да стигне до езерото Сороу и се върне в кухнята, Ким и Кайл вече се носеха с мотоциклета надолу през ниското пасище. Слаби слънчеви лъчи си пробиваха път през оредяващите облаци и хромираните джанти проблясваха. Умът на Гърни се стрелна в разклоняваща се мрежа от тревожни „Ами ако?“, но звукът на паднала на земята закачалка в килера го прекъсна.

– Мади?

– Да? – Миг по-късно тя се появи на вратата на малкото преддверие, облечена по-консервативно от обичайното – тоест, в по-малко цветове от тези на дъгата.

– Накъде си тръгнала?

– Ти как мислиш?

– Ако знаех, нямаше да питам.

– Какъв ден е днес?

– Петък.

– И?

– И? Ооо! Вярно. Някоя от онези групи в клиниката.

Мадлин стоеше и го гледаше. На лицето ѝ беше изписано едно от онези нейни сложни изражения, в които се смесваха едновременно забавление, раздразнение, любов, загриженост.

– Искаш ли да направя нещо за застраховката? – попита. – Или смяташ сам да се погрижиш? Предполагам, че трябва да се обадим на някого.

– Вярно. Вероятно на брокера ни в града. Ще проверя. – Беше дребна задачка, за която се беше сещал на няколко пъти от предната вечер. – Всъщност ще го направя сега, преди да съм забравил.

Тя се усмихна:

– Каквото и да се случва, ще го преодолеем. Знаеш го, нали?

Той остави на масата указанията за езерото Сороу, отиде при нея и я прегърна. Целуна я по бузата и врата, после я придърпа плътно към себе си. Мадлин отвърна на прегръдката и притисна тялото си към неговото така, че му се прииска да не ѝ се налага да тръгва за работа.

Тя отстъпи назад и го погледна в очите, след което се разсмя – съвсем тихичък и нежен, изразяващ привързаност смях. После се обърна, мина през късия коридор и страничната врата и отиде при колата си.

Той я наблюдаваше през прозореца, докато колата се изгуби от поглед. След това погледът му се спря на лист от бележник, прикрепен с тиксо за стената над кухненския шкаф. На него с молив бе написано едно кратко изречение. Наведе се напред и различи почерка на Кайл. На бележката пишеше: „Не забравяй картичката за рождения си ден“. Под надписа имаше малка стрелка, която сочеше надолу. На шкафа точно под нея лежеше синият плик, който предната вечер беше прикрепен към подаръка на Гърни. Отличителното синьо на „Тифани“ отново го накара да се почувства неловко от необходимостта, която Кайл изпитваше да харчи толкова пари.

Извади картичката от плика и отново прочете думите отпред: За рождения ти ден – мелодия лично за теб!.

Отвори картичката, като отново очакваше вграденото устройство да възпроизведе някаква дразнеща версия на „Честит рожден ден“. В продължение на три-четири секунди обаче не се чу нищо. Може би целта бе да му даде достатъчно време, за да прочете и второто пожелание от вътрешната страна: „Мир и радост в празничния ти ден“.

А след това започна музиката – почти цяла минута забележително мелодичен откъс от „Пролет“, първия концерт от „Четирите годишни времена“ на Вивалди.

Предвид факта, че устройството бе по-малко от чип за покер, чистотата на звука беше много добра. Но не това впечатли Гърни, а яркостта на спомените, извикани от изпълнението.

По онова време Кайл беше на единайсет или дванайсет години и все още идваше всяка събота и неделя от къщата на майка си на Лонг Айлънд в апартамента на Дейв и Мадлин в града. Тогава тъкмо беше започнал да проявява интерес към онзи тип музика, която за родителското ухо звучи като нещо престъпно, грубо и откровено глупаво.

Така че Гърни въведе следното правило: Кайл можеше да слуша, каквото сам избере, стига да отделя също толкова време и за някой класически композитор. Правилото имаше двоен ефект: от една страна, ограничи излагането на Кайл на отвратителната музика, към която бяха пристрастени тийнейджърските му уши, а от друга, му разкри шедьоври, до които иначе никога не би се докоснал.

Установяването на този ред не мина без напрежение и спорове. Споразумението им обаче имаше и неочаквано щастливо последствие. Кайл откри, че харесва един от класиците, чиито творби Гърни му беше представил. Харесваше Вивалди. Особено харесваше „Четирите годишни времена“. А от четирите най-много обичаше „Пролет“. Слушането на този концерт се превърна в охотно заплащана цена срещу правото да пуска ужасната какофония, която твърдеше, че предпочита.

А после стана нещо друго – толкова постепенно, че Гърни почти не забеляза. Кайл започна да слуша, макар и с прекъсвания, не само Вивалди, но и Хайдн, Хендел, Моцарт, Бах – но не като цена, която трябва да плати, за да слуша боклуците си, а защото искаше.

Години по-късно небрежно бе споменал (не на Гърни, а на Мадлин), че концертът „Пролет“ е отворил пред него магическа врата и че едно от най-добрите неща, които баща му е направил за него, е да го запознае с тази творба.

Гърни си спомни, че Мадлин му бе предала коментара на Кайл. Помнеше и колко странно се беше почувствал. Доволен бе, разбира се, че е сторил нещо с такъв положителен отзвук. Същевременно се бе натъжил, че става дума за нещо толкова дребно – действие, което изискваше толкова малко от него самия. Чудеше се дали причината синът му да му придава такова голямо значение е фактът, че има твърде малко примери за родителски жестове, с които да го сравнява.

Сега, докато държеше отворената картичка, а прекрасната барокова мелодия отшумяваше, го изпълниха същите противоречиви емоции. Очите му се замъглиха и с известна тревога той осъзна, че сълзите му отново се канят да бликнат.

Какво, по дяволите, ми става?! Божичко, Гърни, вземи се в ръце!

Отиде до кухненската мивка и грубо изтри очите си с хартиена салфетка. Замисли се, че през последните два месеца е бил на косъм да се разплаче повече пъти, отколкото се бе случвало през целия му живот като възрастен.

Трябва да правя нещо – каквото и да било. Да се задействам. Да предизвикам резултати.

Първото действие, което му хрумна, бе да състави списък на основните предмети, унищожени от пожара. Застрахователната компания със сигурност щеше да го поиска.

Не му се искаше да го прави, но се принуди. Взе един бележник с жълти страници и химикалка от бюрото в кабинета, качи се в колата и слезе долу при овъглените останки от плевнята.

Излезе от автомобила и се намръщи от парливата миризма на влажно пепелище. Някъде далеч надолу по пътя се разнесе пресекливият вой на моторен трион.

Гърни пристъпи неохотно към купчините обгорели дъски, лежащи под изкорубения скелет на плевнята, който още се държеше. На мястото, където върху две магарета за рязане на дърва преди бяха подпрени яркожълтите им каяци, сега се виждаше неузнаваема маса, кафеникава на цвят и покрита със застинали мехурчета. Гърни никога не бе харесвал особено каяците, но знаеше, че Мадлин ги обича и че гребането по реката под синьото лятно небе ѝ носи особена наслада. Затова сега, като гледаше унищожените лодки – превърнати в подобна на втвърден туткал неизползваема гадост, се натъжи и ядоса. При вида на велосипеда ѝ се почувства още по-зле. Гумите, седалката и жиците за сирачките се бяха разтопили. Спиците на колелата бяха изкривени.

Той се насили да тръгне бавно през грозната сцена с бележника и химикалката в ръка и да отбележи по-големите загуби на инструменти и екипировка.

Когато приключи, се обърна с отвращение и отново се качи в колата си.

Умът му гъмжеше от въпроси. Повечето от тях можеха да се сведат до една дума: Защо?.

Нито една от очевидните хипотези не беше убедителна.

Особено пък теорията за някакъв ядосан ловец. Цялата околност беше осеяна със знаци „Ловът забранен“, но други подпалени плевни нямаше.

Каква друга можеше да е причината?

Грешка на подпалвача, сбъркал адреса на мишената си? Пироман, тръпнещ да превърне нещо голямо в пламъци? Разхайтени тийнейджъри вандали? Враг от миналото, когато Гърни работеше в правоохранителната система, разиграл на живо фантазиите си за отмъщение?

Или пък имаше нещо общо с Ким, Роби Мийс и „Сираци на убийствата“? Беше ли подпалвачът онзи, който шепнеше в мазето? Не дърпай дявола за опашката. Ако този цитат е бил взет от историята, която бащата на Ким ѝ е разказвал в детството, както твърдеше тя, предупреждението трябва да е било предназначено за нея. Би имало специално значение само за нея. Защо беше прошепнато на Гърни? Възможно ли е натрапникът да е вярвал, че Ким е паднала по стълбите? Такава грешка изглеждаше почти невъзможна. Когато Дейв падна, първото нещо, което чу, бе гласът на Ким откъм коридорчето в горната част на стълбището – крещеше, призоваваше го трескаво, а после се разнесе звукът от стъпките ѝ, когато тя се затича за фенерчето. Чак след това, когато Гърни лежеше на пода на мазето, чу, доста близо до себе си, зловещо приглушения глас – гласът на някого, който в онзи момент трябва да е знаел, че не говори на Ким. Но щом е знаел, че лежащият на пода не е Ким, тогава защо...?

Отговорът го порази като гръм от ясно небе. По-точно казано, осени го като кристалночиста мелодия от цигулков концерт на Вивалди.

Измина пътя обратно до дома, като караше толкова бързо, че на два пъти заби бронята на колата в дупки от мармоти. Отиде направо до музикалната картичка за рождения си ден, погледна гърба и видя онова, което се надяваше да види – името на фирма и интернет адрес: KustomKardz.com.

След малко вече разглеждаше сайта на лаптопа си. „Кастъм Кардс“1 се занимаваше точно с този бизнес – предлагаше индивидуализирани поздравителни картички с вградено електронно устройство на батерия, възпроизвеждащо „избрана от вас мелодия от над сто от най-обичаните класически музикални композиции и традиционни фолклорни произведения в света“. Освен линка към електронна поща, който беше качен в сайта, в раздела „Контакти“ беше посочен и безплатен телефонен номер и Гърни се обади.

Като начало имаше един основен въпрос към служителката от отдел „Обслужване на клиенти“: Дали е възможно вместо музика във възпроизвеждащия чип на картичките да се вгради реч? Отговорът беше: Да, разбира се. Всичко опирало просто до записване на съобщението – може да бъде направено дори по телефона – трансформирането му в подходящ аудиоформат и зареждането му в устройството.

Каза ѝ, че има още два въпроса, ако тя не възразява. Какви са опциите за пускане на записа, ако подобно устройство се използва не в поздравителна картичка, а в нещо друго? И какво забавяне между пускането и възпроизвеждането на записа е възможно да бъде заложено в устройството? Момичето обясни, че пускането може да се осъществи по различни начини – чрез натискане, чрез освобождаване на натиска, дори чрез звук, както при онези ключове за осветлението, които реагират на пляскане с ръце. Господин Емтар Гумадин, техният технически гуру, бил в състояние да предложи и други възможности освен изброените.

Един последен въпрос. Негов познат бил получил интересна говореща картичка, която казвала: „Не дърпай дявола за опашката“. Дали случайно „Кастъм Кардс“ не са обработили и прехвърлили това конкретно послание в свой звуков чип? Тя му отговори, че според нея не са, но ако Гърни остане на линия, би могла да попита Емтар.

След една-две минути го уведоми, че никой не си спомня нищо такова, освен, разбира се, ако Гърни няма предвид мелодията на детската песничка за немирните дяволчета...

А дали фирмата им има голяма конкуренция? За съжаление, да. Стойността на техниката падала, а употребата ѝ изживявала истински бум.

Веднага щом приключи разговора с „Кастъм Кардс“, Гърни се обади на Кайл. Не вярваше да се свърже с нещо друго освен с гласовата му поща, тъй като предполагаше, че моторът вече пърпори по магистрала 88 и дори нетърпелив младеж на двайсет и шест едва ли би извадил телефона си на мотоциклет, движещ се с висока скорост. Но сякаш за да опровергае очакванията му, Кайл вдигна веднага:

– Здрасти, татко, какво става?

– Къде сте?

– На една бензиностанция край междущатската магистрала. Мисля, че градът се казва Афтън.

– Радвам се, че успя да вдигнеш. Искам да свършиш нещо, като стигнете у Ким в Сиракуза. Гласът, който чух в мазето, мисля, че е запис, вероятно на миниатюрно възпроизвеждащо устройство като това, вградено в картичката, която ми подари.

– Господи! Как се сети за подобно нещо?

– Картичката ми подсказа идеята. Ето какво искам да направиш. Когато стигнете в апартамента, слез в мазето – при положение, че осветлението работи и няма нови признаци на взлом. Огледай около стълбището за възможни места, където би могло да се скрие нещо с размери на монета от петдесет цента. Някъде в края на стълбите. Гласът, който чух, определено идваше от разстояние няколко стъпки от мястото, където паднах.

– Колко скрито би могло да бъде? Искам да кажа, за да се чува ясно звукът...

– Прав си, не може да е изцяло зазидано в стената, но би могло да е сложено в цепнатина, може би покрито с хартия или цветен плат, за да се слива със стената, нещо такова.

– Обаче не и в пода, така ли?

– Не, гласът идваше отнякъде над мен, все едно, че някой се беше навел над мен.

– Възможно ли е да е било на самите стълби?

– Възможно е, да.

– Добре. Еха! Вече трябва да тръгваме. Ще ти звънна веднага щом пристигнем.

– Не карай бързо. Половин час така или иначе няма да промени нещата.

– Окей – последва пауза. – А... хареса ли ти картичката?

– Какво? О, да. Да, много. Благодаря ти.

– Позна ли мелодията от „Пролет“?

– Разбира се, че я познах.

– Супер. Ще ти се обадя по-късно.

За да предотврати пропадане в емоционално блато вследствие ефекта на „Пролетта“ и свързаните с нея спомени, Гърни потърси нещо, с което да се занимава, докато чака обаждането на Кайл. Отиде до шкафа с папките в кабинета, намери номера на местния им застрахователен брокер и се обади. След няколкото фиксирани опции, автоматизираната система му предостави друг номер, на който да позвъни, „за да съобщите за злополука, пожар или друго застрахователно събитие, чиито щети са включени в покритието на вашата полица на собственик на жилището“.

Тъкмо когато се канеше да набере новия номер, телефонът в ръката му иззвъня. Погледна екрана и видя, че е Хардуик. Поколеба се около три секунди и реши, че обаждането до застрахователите може да почака.

В момента, в който натисна бутона за разговор, Хардуик заговори:

– Мамка му, Гърни, всичко, което поискаш, е трън в задника, осъзнаваш ли това?

– Допускам, че мързеливият ти задник има нужда от малко упражнения.

– Трябват ми толкова, колкото и вегетарианска диета!

– Та, какво имаш за мен освен простотиите?

Хардуик прочисти гърло с обичайното си усърдие и обстойност.

– Повечето от първоначалните бележки по аутопсиите са заровени по-дълбоко, отколкото мога да стигна днес. Както казах, това е грамаден...

– Зная какво каза, Джак. Въпросът е какво имаш?

– Спомняш ли си Уоли Трeшър?

– Съдебният лекар по случая Мелъри?

– Същият. Арогантен задник, който се прави на много умен.

– Също като някого, когото познавам.

– Майната ти. Наред с останалите си прекрасни качества, Уоли страда от обсесивно-компулсивна мания за подреденост. А по една случайност именно той е правил аутопсията на онази нафукана мадама, дето се занимавала с недвижими имоти.

– Шарън Стоун?

– Същата.

– И?

– Право в десетката.

– Имаш предвид, че...

– Входната рана е точно в центъра на главата ѝ отстрани. Наистина в средата, мамка му! Разбира се, изходната рана е съвсем различна история. Трудно е да откриеш центъра на каквото и да било, когато от нещото не е останало нищо.

– Само входната рана има значение.

– Вярно е. И така, сега имаш две попадения в десетката, за които вече знаеше, плюс това третото. Смяташ ли, че е достатъчно, за да докажеш каквато там гениална идея искаш да докажеш?

– Може и да стигне. Благодаря ти за приноса.

– Съществувам само за да служа.

Връзката прекъсна.

1 От Custom cards (англ.) – картички по поръчка – б. пр.

Глава 26

Взрив от заплахи

Данните за входната рана предизвикаха у Гърни пристъп на енергия, макар все още да не беше сигурен до какви изводи биха могли да доведат, нито пък как биха могли да му помогнат при срещата с Траут в неделя. Сега обаче мислите му сякаш се движеха по-бързо (все едно беше изпил двойно кафе), така че веднага се зае с нов въпрос.

Звънна на Кайл, но този път попадна на гласова поща.

Очевидно моторът отново бе на път.

„Веднага щом получиш това съобщение, искам да разбереш от Ким колко души са запознати с онази „приказка за лека нощ“. И не просто хора, които знаят за нея в най-общи линии, ами такива, които са наясно с подробностите и особено с израза „Не дърпай дявола за опашката“. Ако са повече от двама-трима, нека направи списък с имената и адресите, ако ги знае, и да обясни каква е връзката ѝ с тях. Благодаря. Бъди внимателен. Скоро ще се чуем.“

Още щом затвори, се сети за нещо съвсем ново.

Набра отново номера и остави второ съобщение:

„Извинявай за множеството молби, но току-що ми хрумна нещо друго. След като провериш за онова миниатюрно звуковъзпроизвеждащо устройство в мазето, огледай се и за подслушвателна техника, за електронни бръмбари. Провери най-вероятните места – детекторите за дим, превключвателите, нощните лампи. Търси каквото и да било във вътрешността им, което изглежда не на мястото си там. Ако откриеш нещо, не го махай. Остави го, където си е. Това е засега. Обади ми се веднага, щом имаш възможност.“

Идеята, че апартаментът на Ким може да се подслушва – че може да е пълен с „бръмбари“, и то кой знае откога – предизвикваше цяла верига от объркващи въпроси с потенциално обезпокоителни отговори. Гърни извади от чекмеджето на бюрото папката с проекта на Ким и седна на дивана в кабинета, за да го прегледа още веднъж.

Когато беше приблизително на средата, енергията му започна да спада точно толкова бързо, колкото се бе повишила. Каза си, че ще затвори очи само за пет минути. Най-много десет. Облегна се назад на меките възглавници на дивана. Последните два дни бяха изключително стресиращи и изтощаващи, а и почти не бе спал.

Една кратка дрямка...

Събуди се рязко. Нещо звънеше и за миг не успя да се ориентира какво точно. Когато понечи да се изправи, остра болка прониза врата му, беше се схванал от спането на една страна. Дрънченето спря, след което Гърни чу гласа на Мадлин:

– Той спи – и после: – Когато се върнах вкъщи преди половин час, беше потънал в дълбок сън – след миг пак: – Ще отида да проверя.

Тя влезе в кабинета. Гърни вече беше седнал и бе спуснал краката си на пода. Триеше очите си, защото погледът му още бе замъглен.

– Буден ли си?

– Донякъде.

– Можеш ли да говориш с Кайл?

– Къде е той?

– В апартамента на Ким. Казва, че се е опитал да се свърже с теб на мобилния ти телефон.

– Колко е часът?

– Почти седем.

– Седем?! Мили боже!

– Струва ми се, че гори от нетърпение да ти каже нещо.

Гърни отвори по-широко очи и стана от дивана. Съпругата му посочи към стационарния апарат на бюрото:

– Можеш да се обадиш от там. Аз ще затворя другия в кухнята.

Гърни вдигна слушалката:

– Слушам те.

– Здрасти, тате! Опитвам се да те намеря от два часа. Добре ли си?

– Да, просто бях изтощен.

– О, да, забравих, сигурно са минали дни, откакто не си спал.

– Откри ли нещо интересно?

– По-скоро странно. Откъде искаш да започна?

– От мазето.

– Добре. Мазето. Нали се сещаш за онези дълги греди от двете страни на стълбището, в които са монтирани самите стъпала? Е, открих тесен прорез в долната част на едната от тях, приблизително шейсет сантиметра над стъпалото, което липсва. А там, в процепа, имаше устройство, голямо е горе-долу наполовината на USB стикчетата за компютър.

– Извади ли го?

– Ти каза да го оставя там. Само леко го изчовърках с върха на един нож, за да проверя колко е голямо. Стигам обаче до странната част. Когато го бутнах обратно в пролуката, сигурно съм натиснал някакъв механизъм, защото след около десет секунди от него се чу един такъв наистина призрачен шепот. Сякаш някакъв откачен злодей от филм на ужасите изсъска думите през зъби: „Не дърпай дявола за опашката“. Кълна се, че за малко да се изпусна в гащите. Всъщност май наистина го направих.

– Доколко забележима беше цепнатината в дъската?

– Изобщо не се забелязваше. Сякаш онзи е взел дърводелско ренде и е направил ситен талаш, за да прикрие дупката.

– Тогава ти как...

– Ти каза, че трябва да е на разстояние няколко стъпки от мястото, където си паднал. Не е голямо пространство. Просто търсих, докато го намеря.

– Попита ли Ким кой още знае за приказката за лека нощ?

– Твърди, че единственият, на когото тя самата някога е разказвала, е онова куку, бившият ѝ приятел. Разбира се, кукуто може да е разказал на други.

Последва мълчание, по време на което Гърни за пореден път се опита да сглоби в едно цяло отделните парчета от случая, но те отново и отново се разхвърчаваха в различни посоки и си оставаха само парчета. А и така или иначе, за какъв случай говореше той? Забравения, неразрешен случай на шестте убийства край пътя, със свързващо звено манифеста на Добрия пастир? Случая с предполагаемия тормоз над Ким Корасон от страна на Роби Мийс, който ескалира във вандализъм и безразсъдно излагане на опасност? Случая с пожара? Или някакъв хипотетичен случай майка, в който всички тези събития са преплетени, може би дори свързани със забитата в градината стрела?

– Татко, там ли си още?

– Естествено.

– Това не е всичко. Не съм ти съобщил най-гадната новина – каза Кайл.

– Господи. Каква е?

– Всяка една от стаите в апартамента на Ким се подслушва, дори банята.

Гърни почувства как в тила му се надига лека тръпка.

– Какво откри?

– В съобщението по телефона нали спомена явните места, където трябва да се гледа? Първото, което проверих, беше алармата на противопожарната система в хола, защото знам как би трябвало да изглежда отвътре. Намерих нещо, което очевидно не беше на мястото си. Не по-голямо от кибритена кутийка, с тънка жичка, излизаща от края му. Реших, че е някакъв вид предавател.

– Имаше ли нещо, което да прилича на обектив?

– Не.

– Може да е малък колкото половин зрънце...

– Не, повярвай ми, нямаше обектив. Сетих се и проверих.

– Добре – отбеляза Гърни, като попиваше важността на този факт. Отсъствието на видеосъвместимост означаваше, че устройството не е част от обещаното от полицията оборудване за наблюдение. За идентифицирането на нарушител се монтира камера, не аудиоподслушвател. – След това си проверил и останалите детектори за дим, така ли?

– Във всяка стая има по един и във всеки от тях е монтирано същото нещо.

– Откъде се обаждаш?

– Отвън. На тротоара съм.

– Предвидливо. Оставам с впечатлението, че имаш да ми казваш още?

– Знаеш ли, че има един панел, през който се стига до апартамента на горния етаж?

– Не. Но не съм изненадан. Къде се намира?

– В пералното помещение до кухнята.

Гърни си припомни, че и в кухнята, и в пералното помещение таваните се състояха от големи квадрати, пресечени от ивици релефни декоративни фигури – идеално място за скриване на подвижен панел.

– Как, по дяволите, се сети...

– Да проверя таваните? Ким ми сподели, че понякога чува шумове посред нощ, скърцане, други звуци, от които те побиват тръпки. Каза ми също така и за всички останали странни неща – преместването на предметите, нещо липсва, а после се появява изневиделица, петната от кръв, дори след като е сменила бравите. Освен това се предполага, че апартаментът отгоре е свободен. Всички тези факти, взети заедно...

– Много добре – Гърни беше впечатлен. – Стигнал си до извода, че най-вероятният начин за достъп до апартамента ѝ е през тавана?

– И най-вероятният таван е този с орнаментовите панели.

– И после?

– После донесох от мазето стълба и започнах да натискам всеки квадрат, докато не стигнах до един, при който усещането беше малко по-различно, поддаде по друг начин. Взех нож и разхлабих декоративните лайсни около него толкова, колкото да видя, че под тях има изрязани линии. Не продължих повече. След като каза да не местя бръмбарите, сметнах, че няма да искаш да местя и панела. Освен това беше здраво закрепен от другата страна и трябваше да го разбия, за да мина през него, а не исках да го правя, понеже не знаех какво има там горе.

Гърни усети в гласа на сина си страстта на преследването, омекотена от съвсем малко предпазливост.

– Доста зает следобед си имал.

– Трябва да пипнем лошите. Каква е следващата стъпка?

– Вашата следваща стъпка трябва да е по възможно най-бързия начин да се махнете от там и да се върнете тук и двамата. Моята следваща стъпка е известно време да оставя съзнанието си да обработва новите факти. Понякога си лягам с въпроси и се събуждам с отговорите.

– Сериозно ли се получава така?

– Не, но звучи добре.

Кайл се засмя:

– С какви въпроси ще си легнеш тази вечер?

– Нека те попитам нещо. В крайна сметка ти си този, който направи откритията. Когато си на мястото, имаш по-добър поглед върху нещата. Според теб кои са големите въпроси?

Дори в колебанието на Кайл Гърни усети осезаемо вълнение:

– Доколкото виждам, има един наистина голям.

– А именно?

– Дали си имаме работа с маниакален преследвач, или с нещо далеч по-опасно? – той замълча. – Ти как мислиш?

– Мисля, че може да си имаме работа и с двете.

Глава 27

Противоречиви реакции

Тази вечер Гърни не си легна, докато Ким и Кайл не пристигнаха от Сиракуза – Кайл с мотора, а Ким със своята мазда. След като отново обсъдиха онова, за което вече бяха говорили по телефона, Гърни имаше два въпроса. Първият беше към Кайл, но едва успя да го изкаже наполовина и отговорът дойде.

– Когато свали капачетата на детекторите...

– Свалих ги много безшумно и много бавно. През цялото време с Ким говорехме за нещо съвсем различно – за един от предметите ѝ в училище, така че който и да ни е слушал, не би могъл да разбере какво правя.

– Впечатлен съм.

– Недей. Видях го в един шпионски филм.

Вторият въпрос на Гърни беше към Ким:

– Забеляза ли в апартамента си нещо, което да не ти е познато – някакъв малък уред, радиочасовник, айпод, плюшена играчка, какъвто и да е предмет, който преди това не си виждала?

– Не, защо?

– Просто се чудя дали Шиф не се е отбивал, за да донесе обещаното оборудване за видеонаблюдение. В случаите, когато наемателят на апартамента е в течение на плана, е по-лесно видеопредавателят да се внесе, предварително инсталиран в предмета прикритие, вместо да се монтира на място в приспособление на тавана или някъде другаде.

– Нямаше нищо такова.

На масата за закуска на следващата сутрин Гърни забеляза, че Мадлин е пропуснала обичайната си купа с овесена каша и едва е докоснала кафето си. Гледаше през френските прозорци, но погледът ѝ сякаш бе съсредоточен по-скоро върху мрачни мисли, отколкото върху слънчевия пейзаж отвън.

– За пожара ли мислиш?

Толкова дълго време ѝ отне да отговори, че той започна да се чуди дали го е чула.

– Да, предполагам, че може и така да се каже. Знаеш ли какво ми хрумна тази сутрин, след като се събудих? За около три секунди се наслаждавах на мисълта да се порадвам на прекрасната утрин, като покарам колелото си по пътя край реката. После обаче осъзнах, че вече нямам колело. Онова овъглено, изкривено нещо на пода на плевнята вече не е истинско колело, нали?

Гърни не знаеше какво да ѝ каже. Известно време тя поседя мълчаливо с присвити от гняв очи. После подхвърли, по-скоро на чашата си с кафе, отколкото на него:

– Онзи, който е подслушвал апартамента на Ким, как мислиш, колко е научил за нас?

– За нас ли?

– Добре, за теб. Колко смяташ, че е разбрал за теб?

Гърни си пое дълбоко въздух:

– Добър въпрос.

В действителност тази мисъл го тормозеше още от предната вечер, когато бе говорил с Кайл по телефона.

– Вероятно бръмбарите предават към гласовоактивиращо се записващо устройство – по този начин е получил достъп до разговорите, които водих с Ким при посещенията си там, както и до нейната част от всички телефонни разговори.

– Разговори с теб, с майка ѝ, с Руди Гец...

– Да.

Мадлин присви очи:

– Значи знае много.

– Да, знае много.

– Трябва ли да се страхуваме?

– Трябва да сме бдителни. А аз трябва да разбера какво, по дяволите, става.

– Аха, схващам. Аз си отварям очите на четири за някой потенциален психопат, докато ти си играеш да редиш парченцата от пъзела, това ли е планът?

– Прекъсвам ли нещо?

На прага на кухнята беше застанала Ким. Мадлин сякаш се канеше да ѝ отвърне „Да, определено прекъсваш нещо“. Вместо това обаче Гърни попита:

– Искаш ли кафе?

– Не, благодаря. Аз... аз само исках да ти напомня, че... след около час трябва да тръгваме за първата си уговорка. Имаме среща с Ерик Стоун в Баркъм Дел. Той все още живее в къщата на майка си. Запознанството с него ще ти хареса. Ерик е... единствен по рода си.

Преди да потеглят, Гърни се обади, както планираше, на детектив Джеймс Шиф от полицейското управление в Сиракуза, за да го разпита за инсталирането на апаратура за наблюдение в апартамента на Ким. Шиф беше излязъл на повикване, така че разговорът бе прехвърлен към партньора му Елууд Гейтс, който очевидно бе запознат със ситуацията, но нито се интересуваше особено от проблема, нито пък се извини за забавянето с обещаните камери.

– Щом Шиф е казал, че ще стигнем до това, значи ще го направим.

– А някаква представа кога ще стане?

– Може би след като приключим с нещата, които са по-важни, а?

– По-важни от опасен маниак, който многократно влиза в дома на млада жена с намерение да ѝ причини сериозни телесни повреди?

– За счупеното стъпало ли говорите?

– Говоря за специално пригоден капан в стълбище над бетонен под, с цел предизвикване на потенциално фатални наранявания.

– Е, господин Гърни, нека ви обясня нещо. Точно в момента се занимаваме с фатални наранявания, които изобщо не са в графата „потенциални“. Предполагам, не сте чули за малката нарковойна за територия, която избухна вчера между дилърите на крек? Не сте, така си и мислех. Но огромният ви проблем с нарушителя е най-отгоре в списъка ни, веднага след като опандизим петнайсетина боклуци с автомати „Калашников“. Така става ли? Ще се погрижа да бъдете информиран своевременно. Приятен ден.

Ким наблюдаваше изражението на Гърни, докато той прибираше телефона в джоба си.

– Какво каза?

– Каза, че ще се погрижат може би вдругиден.

По настояване на Гърни до Баркъм Дел пътуваха в отделни коли. Той искаше да разполага със свободата да се отдели от Ким и интервютата ѝ, ако се случи нещо неочаквано. Тя шофираше по-бързо от него, така че двамата се изгубиха от поглед, преди да стигнат междущатската магистрала. Денят беше прекрасен, единственият досега, който въплъщаваше представата за истинска пролет. Небето бе наситеносиньо. Разхвърляните малки облачета – пухкави сияния. В притулените и сенчести места покрай шосето на туфички разцъфваха кокичета. Когато разбра от джипиеса си, че е на половината от пътя, Гърни спря, за да зареди с бензин. Напълни резервоара и влезе в магазина на бензиностанцията, за да си купи чаша кафе. След няколко минути, докато седеше на отворени прозорци в колата и отпиваше от кафето, реши да се обади на Джак Хардуик и да го помоли за още две услуги. Притесняваше се, че когато настъпи моментът да му връща жеста, Хардуик ще поиска нещо наистина съществено и голямо. Сега обаче му беше необходима информация, а това бе най-добрият начин да я получи. Звънна, като донякъде се надяваше да попадне на гласова поща. Вместо това чу стържещия като шкурка глас на детектива, който саркастично подхвърли:

– Дейви, момчето ми! Хрътко, поела по следите на голямото зло! Какво искаш от мен сега, по дяволите?

– Всъщност нещо доста сериозно.

– Стига бе, не думай! Каква изненада!

– Ще ти бъда много задължен.

– Че ти вече си, майсторе!

– Вярно е.

– Да си знаеш само. Казвай.

– Първо, бих искал да науча всичко възможно за студент от университета в Сиракуза на име Робърт Мийс, познат още като Робърт Монтагю. Второ, искам същото за Емилио Корасон, баща на Ким Корасон и бивш съпруг на нюйоркската журналистка Кони Кларк. Тази седмица ще станат точно десет години, откакто Емилио изчезнал от хоризонта и с него няма никаква връзка. Усилията на семейството да бъде открит се провалили.

– А като казваш „всичко възможно“, какво точно имаш...

– Имам предвид всичко, което може да бъде изровено като информация в рамките на два-три дни.

– Това ли е?

– Ще го направиш ли?

– Само не забравяй колко си ми задължен.

– Няма, Джак. Наистина съм ти признателен... – започна Гърни, но установи, че връзката вече е прекъсната.

След това потегли отново на път, като следваше инструкциите на джипиеса. Слезе от магистралата и продължи по поредица все по-разнебитени обиколни пътища, докато накрая стигна до отбивката за Фокследж Лейн. Там видя червената мазда, паркирана в отбивката. Ким махна, изкара колата на пътното платно пред неговата и бавно подкара по улицата. Не беше далеч. Първата алея за коли, оградена с внушителни каменни стени, градени без хоросан, принадлежеше на нещо, наречено „Ловен клуб Уитингам“. Втората, на двеста-триста метра по-нататък, видимо не беше обозначена с име или адрес, но Ким свърна по нея и Гърни я последва.

Домът на Ерик Стоун беше в края на половинкилометровата алея. Беше огромна къща в новоанглийски колониален стил. Боята по цялата ѝ фасада беше започнала да се лющи. Улуците се нуждаеха от стягане и изправяне. По алеята зееха пукнатини от топенето на леда, а по моравата и цветните лехи се белееха остатъци от наскоро отишлата си зима.

Неравна тухлена пътека свързваше алеята за коли с трите стъпала на стълбището, което водеше до входната врата на къщата. Пътеката и стълбите бяха покрити с гниещи листа и клонки. Когато Гърни и Ким стигнаха до средата на пътеката, вратата се отвори и един мъж се появи на широкото горно стъпало. На Гърни му хрумна, че има форма на яйце. Фигурата му, тясна в раменете и с голямо шкембе, беше увита от врата до коленете в безупречнобяла престилка.

– Бъдете внимателни. Моля ви. Там е същинска джунгла.

Театралната му дикция бе съпроводена от зъбата усмивка и напрегнат поглед, прикован в Гърни. Преждевременно посивялата къса коса беше спретнато разделена на път, а дребното му розово лице – прясно обръснато.

– Хрупкави бисквити с джинджифил! – съобщи той жизнерадостно, като се отдръпна встрани, за да ги пусне да влязат в голямата къща.

Щом Гърни мина покрай него, ароматът на талк отстъпи място на отчетливата сладникаво-пикантна миризма на единствения вид сладки, който той ненавиждаше до дъното на душата си.

– Вървете само направо по коридора чак до дъното. Кухнята е най-уютното местенце в къщата.

Освен стълбището към втория етаж в традиционния, широк централен коридор имаше и няколко врати, но патината от прах по бравите им загатваше, че рядко се отварят.

Кухнята в задната част на къщата беше уютна само в смисъл, че бе топла и изпълнена с ухание на печива. Беше грамадна, с високи тавани и побираше всички професионални уреди от рекламите, които преди едно-две десетилетия бяха станали задължителна украса в домовете на богатите. Гледката на триметровата тръба на абсорбатора напомни на Гърни за жертвен олтар от филм за Индиана Джоунс.

– Майка ми беше фанатичка на тема качество – каза яйцевидният мъж.

След което добави като стряскащо ехо на мислите в главата на Гърни:

– Беше поклонничка на олтара на съвършенството.

– От колко време живееш тук?

Вместо да ѝ отговори, той се обърна към Гърни:

– Със сигурност знам кой сте и предполагам, и вие сте наясно кой съм аз, но все пак смятам, че ще е уместно да се запознаем.

– О, каква глупачка съм – намеси се Ким. – Много съжалявам. Дейвид Гърни, Ерик Стоун.

– За мен е удоволствие – възкликна Стоун и протегна ръка, като се усмихна свръхлюбезно. Големите му равни зъби бяха бели почти като престилката. – Изключително внушителната ви репутация върви пред вас.

– Приятно ми е да се запознаем – каза Гърни. Ръката на Стоун беше топла, мека и неприятно влажна.

– Разказах на Ерик за статията, която майка ми написа за теб – обясни Ким.

След неловко мълчание Стоун посочи към най-отдалечения от голямата печка край на кухнята, където стоеше чамова маса от модерно състарена дървесина.

– Да седнем.

Когато Гърни и Ким се настаниха, Стоун попита дали някой желае нещо за пиене.

– Имам най-различни видове кафе с различна сила, както и безброй билкови чайове. Също и някаква странна газирана напитка с нар. Желаещи?

И двамата отказаха и Стоун зае третия стол до масата с подчертан израз на разочарование. Ким извади от чантата на рамото си три малки камери и два миниатюрни триножника. Постави две от камерите на стативите, едната обърната към Стоун, другата към себе си. След това обясни в детайли философията на продукцията – как стремежът на „хората от РАМ“ е да осигурят възможно най-семпла и непринудена картина и настроение на интервюто, да запазят същата визуална и аудиоструктура, позната на зрителите, свикнали да записват семейни моменти на айфоните си. Целта е да се запази истинността. Да се запази простотата. Непредсказуем разговор, не пиеса по сценарий. С осветление за стая, не за сцена. Непрофесионално. Човешки същества, които се държат като човеци... И така нататък.

Не стана ясно дали Стоун реагира по някакъв начин на тази декларация за автентичност. Умът му, изглежда, витаеше някъде другаде и се съсредоточи отново чак когато Ким завърши коментара си със:

– Имаш ли някакви въпроси?

– Само един – отвърна той и се обърна към Гърни. – Смятате ли, че някога ще го хванат?

– Добрия пастир ли? Бих искал да вярвам в това.

Стоун завъртя очи:

– Обзалагам се, че във вашата професия давате много такива отговори – отговори, които не казват нищо.

Тонът му беше по-скоро отчаян, отколкото предизвикателен.

Гърни сви рамене:

– Все още не знам достатъчно, за да ви кажа нещо повече.

Ким нагласи за последен път кадъра на камерите върху стативите и пусна и двете в режим HD филм. После прокара пръсти през косата си, седна по-изправено на стола, изглади няколко гънки на сакото си, усмихна се и заговори:

– Ерик, бих искала отново да ти благодаря за желанието да участваш в „Сираци на убийствата“. Целта ни е да представим откровено и непосредствено твоите мисли и чувства. Без ограничения и без задръжки. Намираме се в дома ти, не в студио. Това е твоята история, твоите емоции. Започни, откъдето пожелаеш.

Той си пое дъх. Дълбоко, накъсано.

– Ще започна с отговор на въпроса, който ми зададе, когато влезе в кухнята преди минути. Попита откога живея в тази къща. Отговорът е: от двайсет години. Половината от тях прекарах в рая, а другата половина в ада – той замълча. – Първите десет години живеех в свят, изпълнен със слънчевата светлина на една забележителна жена, а последните десет – в страната на сенките.

Ким дълго запази мълчание, а след това откликна с мек, тъжен глас:

– Понякога по дълбочината на болката разбираме колко сме изгубили.

Стоун кимна:

– Майка ми беше скала. Ракета. Вулкан. Беше природна стихия. Нека повторя – природна стихия. Клише е, но е точно. Загубата ѝ беше като да отречеш закона за гравитацията. Законът за гравитацията – отхвърлен! Представете си го само. Свят без гравитация. Свят, който няма за какво да се държи, за да не се разпадне.

Очите на мъжа проблеснаха и започнаха да се наливат със сълзи. Следващите думи на Ким бяха изненадващи – попита Стоун дали може да си вземе бисквитка. Той избухна в смях – лудешки, истеричен изблик, от който сълзите бликнаха и започнаха да се стичат по бузите му.

– Да, да, разбира се, че може! Тъкмо извадих от фурната бисквитите с джинджифил, но има и ореховки с шоколадови стърготини, масленки с много-много масло и сладки с овесени ядки и стафиди. Всичките са току-що опечени.

– Мисля да хапна една с овесени ядки и стафиди.

– Великолепен избор, мадам! – той сякаш се опитваше да имитира през сълзи угодничещ сомелиер.

Отиде до другия край на кухнята и взе поставената върху печката чиния, на която имаше купчина големи кафяви бисквити. Ким вдигна по-високо третата си камера, за да не го изпусне от кадър. Той тъкмо се канеше да остави чинията на масата, но като че ли се сети за нещо и спря. После се обърна към Гърни:

– Десет години – заяви, сякаш току-що му беше хрумнало някакво ново значение на цифрата и се бе изненадал. – Точно десет години. Пълна декада – гласът му се извиси драматично. – Десет години, а аз още съм такава развалина. Какво мислите за това, детективе? Жалкото ми състояние мотивира ли ви да откриете, арестувате и екзекутирате онзи нечестив копелдак, който уби най-невероятната жена на света? Или ви изглеждам толкова абсурдно, че просто ви напушва смях?

Когато ставаше свидетел на емоционални изблици, Гърни обикновено се превръщаше в лед. И сега не беше изключение. Отговорът му беше сух и учтив:

– Ще направя всичко възможно.

Стоун го стрелна със скептичен поглед изпод вдигнати вежди, но не продължи с темата. Вместо това пак им предложи кафе. И двамата отново отказаха. После Ким прекара известно време в измъкване на подробности от живота му преди и след убийството на майка му. Според пространния разказ на Стоун, животът му „преди“ бил по-добър във всяко едно отношение. Шарън Стоун ставала все по-успешен играч в търговията с тузарски ваканционни имоти. Личният ѝ живот също бил охолен и тя щедро споделяла лукса със сина си. Малко преди бруталната намеса на Добрия пастир се била съгласила да стане поръчител на Ерик за три милиона долара, с които той да си купи хотел и ресторант във винарския регион Фингър Лейкс. Без нейния подпис обаче сделката пропаднала. Вместо да се наслаждава на живота на елитен ресторантьор и хотелиер, на трийсет и девет години той живееше в имот, който не бе в състояние да поддържа, и се опитваше да си изкарва прехраната, като пече бисквити за местните гурме магазини и малки хотелчета в кухнята мечта на покойната си майка.

След около час Ким най-после затвори малкия бележник, с който се консултираше, и изненада Гърни, като го попита дали той има въпроси.

– Може би няколко, ако господин Стоун няма нищо против.

– Господин Стоун ли? Наричай ме Ерик, моля те.

– Добре, Ерик. Знаеш ли дали майка ти е имала предишни контакти – по работа или лични – с някоя от другите жертви?

Мъжът трепна.

– Аз поне не знам за такива.

– А известно ли ти е да е имала врагове?

– Майка ми не търпеше особено глупаците.

– Тоест?

– Тоест, дразнеше някои хора, настъпваше ги по мазолите. В сферата на недвижимите имоти, особено на нивото, на което действаше майка ми, конкуренцията е много голяма, а пък тя не обичаше идиоти да ѝ губят времето.

– Помниш ли защо си е купила мерцедес?

– Разбира се – Стоун се усмихна широко. – Класа. Стил. Мощност. Бързина. Много над останалите. Точно като майка ми.

– През изминалите десет години контактувал ли си с някого, свързан с другите жертви?

Мъжът отново потръпна:

– Тази дума... Не я харесвам.

– Коя дума?

– „Жертва“. Не мисля за нея по този начин. Звучи толкова ужасяващо пасивно, безпомощно – все неща, които майка ми не беше.

– Ще задам въпроса по друг начин. Относно контактите с останалите семейства...

Стоун го прекъсна:

– Отговорът е „да“, в началото имаше контакти – нещо като група за взаимопомощ, която се сформира след убийствата.

– Всички ли семейства участваха?

– Не, всъщност не. Хирургът от Уилямстаун имаше син, който се присъедини един-два пъти към нас, след което заяви, че не проявява интерес към обединена от скръбта група хора, тъй като той самият не скърби. Каза, че е доволен от смъртта на баща си. Беше просто ужасен. Държеше се много враждебно. Обиждаше.

Гърни хвърли поглед към Ким.

– Джими Брустър – обясни тя.

– Това ли е всичко? – попита Стоун.

– Само още два, съвсем бързи въпроса. Майка ти някога споменавала ли е, че се бои от някого?

– Не, никога. Тя бе най-безстрашното човешко същество, което някога се е раждало.

– „Шарън Стоун“ истинското ѝ име ли беше?

– Да и не. Официално се казваше Мери Шарън Стоун. След големия успех на „Първичен инстинкт“ обаче направи пълна промяна – боядиса се и от брюнетка стана блондинка, заряза това „Мери“ и представи на света една забележителна нова личност. Майка беше истински гений по отношение на рекламата. Хрумна ѝ да качи свои снимки на билбордове – седнала с кръстосани крака, обута в много къса пола – като в онази известна сцена от филма.

Гърни направи знак на Ким, че няма повече въпроси. Стоун добави с усмивка, която будеше обезпокоително усещане:

– Майка имаше убийствени крака.

Час по-късно Гърни отби и спря до маздата на Ким пред безличния офис на счетоводната фирма „Бикърс, Мелани и Флем^1“, разположен на територията на открит търговски център в покрайнините на Мидълтаун, между някакво студио за йога и туристическа агенция. Ким говореше по мобилния си телефон. Гърни се облегна назад и се замисли какво ли би сторил, ако се казваше „Флем“. Дали щеше да го промени, или да си го носи като някакъв символ за бунт? Дали отказът да промениш името си (когато това име е така фрапиращо абсурдно като татуировка на магаре на челото) е заслужаваща похвала искреност, или просто глупав инат? В какъв момент гордостта се превръщаше в пречка за нормалното функциониране на човека?

Божичко, защо си занимавам мозъка с подобни глупости?

Кратко силно почукване и целеустременото лице на Ким се появи на прозореца. Гърни се върна в реалността. Излезе от колата и последва младата жена в офиса.

От входната врата се влизаше в безлична чакалня с няколко разнородни стола, поставени до една от стените. Захабени копия на сп. „Смарт Мъни“2 бяха разстлани на ниска масичка за кафе в датски стил^3. Преграда до кръста разделяше тази част от друга, по-малка, с две голи бюра пред стената и една-единствена затворена врата. На преградата беше поставен старовремски звънец – малък сребърен овал с вдигнато нагоре чукче.

Ким силно натисна бутона и от него се разнесе учудващо силен звън. Повтори половин минута по-късно, но не получи отговор. Вече посягаше към телефона си, когато вратата на задната стена се отвори. Показалият се мъж беше слаб, блед и изглеждаше уморен. Втренчи се в тях без любопитство.

– Господин Мелани? – попита Ким.

– Да – гласът му бе сух и безцветен.

– Аз съм Ким Корасон.

– Да.

– Говорихме по телефона. Разбрахме се да дойда, за да подготвим интервюто.

– Да, спомням си.

– Е... – тя се огледа, леко объркана. – Къде бихте желали да...?

– О, да. Можете да дойдете в кабинета ми – каза той и отново хлътна вътре.

Гърни отвори летящите вратички на ниската преграда и ги задържа, за да мине Ким. Бяха прашни, както и двете бюра зад тях. Последва я в задния офис – стая без прозорци с голяма маса от махагон, четири стола с прави облегалки и рафтове за книги по три от стените. Лавиците бяха отрупани с дебели томове със счетоводни закони и данъчно право. Всепроникващият прах се бе настанил и върху книгите. Въздухът миришеше на застояло. Една настолна лампа в далечния край на масата осигуряваше единствената светлина в стаята. На тавана имаше флуоресцентна лампа, но не беше включена. Докато Ким изследваше помещението, за да намери места, където да разположи камерите, помоли да запалят и нея. Мелани сви рамене и щракна ключа. След поредица колебливи премигвания, светлината най-после се стабилизира, издавайки тихо бръмчене. Флуоресцентният блясък подчертаваше бледостта на кожата и сенките под очите му. В него определено имаше нещо мъртвешко.

Както беше направила в кухнята на Стоун, Ким се зае с разполагането на камерите. Когато приключи, двамата с Гърни седнаха от едната страна на махагоновата маса, а Мелани – от другата. След това, почти дума по дума, тя произнесе същата реч, каквато и пред Стоун – че целта на продукцията е непринуденост, простота и естественост, че интервюто трябвало да прилича възможно най-много на разговор между двама приятели в домашна обстановка, да върви свободно, небрежно и искрено.

Мелани не отвърна нищо. Тя му каза, че може спокойно да сподели каквото желае. Той пак не отговори, само седеше и се взираше в нея. Ким огледа клаустрофобично тясното пространство, което сякаш бе станало още по-сиво и мрачно след включването на лампата на тавана.

– И така – започна тя неловко, очевидно осъзнала, че се налага да играе водещата роля в предстоящия разговор, – това ли е главният ви офис?

Мелани сякаш обмисли въпроса, после каза:

– Единственият ми офис.

– А партньорите ви? Те... те тук ли са?

– Не. Нямам партньори.

– Помислих, че... Имената... Бикърс и...

– Фирмата се казваше така преди. Създадохме я в съдружие. Аз бях главният партньор. След това се... разделихме. Името на компанията беше правен казус... законово не зависеше от служителите, които работят в нея. Така и не събрах енергия да го променя – говореше бавно, сякаш се бореше със собствения си тромав изказ. – Както някои разведени жени запазват фамилията на мъжа си след брака. Не знам защо не го сменям. Би трябвало да го направя, нали?

Не остави впечатление, че иска отговор. Ким продължаваше да се усмихва, но някак по-принудено. Размърда се на мястото си:

– Един бърз въпрос, преди да продължим нататък. Пол ли предпочитате, или да използвам „господин Мелани“?

След няколко секунди мъртвешка тишина, той отвърна едва чуто:

– Пол става.

– Добре, Пол, да започваме. Както коментирахме по телефона, просто ще си поговорим за твоя живот след смъртта на баща ти. Съгласен ли си?

Още една пауза, после той каза:

– Става.

– Чудесно. И така, от колко време си счетоводител?

– Цял живот.

– Имах предвид по-конкретно, колко години?

– Години ли? От колежа. Сега съм на... четиридесет и пет. Бях на двайсет и две, когато завърших. Значи, четиридесет и пет без двайсет и две – от двайсет и три години съм счетоводител. – Той затвори очи.

– Пол?

– Да?

– Добре ли си?

Мъжът отвори едното си око, после и другото:

– Съгласих се да го направя, така че ще го направя, но ми се ще да приключваме по-бързо. Минавал съм през всичко това, докато ходех на терапия. Мога да ти дам отговорите. Просто не... не обичам да чувам въпросите – въздъхна. – Прочетох писмото ти... Говорихме по телефона... Знам какво искаш. Искаш „преди“ и „след“, нали? Добре. Ще ти го дам. Ще ти дам същината на тогава и сега.

Той отново въздъхна леко. За момент Гърни изпита усещането, че са хванати в капан като миньори в подземна пещера и кислородът им свършва – някакъв спомен от филм, който беше гледал като дете.

Ким се намръщи:

– Не съм сигурна, че разбирам.

Мелани повтори, като този път натърти повече на думите:

– Минавал съм през всичко това по време на терапията си.

– Добре... в такъв случай... ти...

– Затова мога направо да ти дам отговорите, без да е необходимо да задаваш въпроси. Така е най-добре за всички. Нали?

– Звучи чудесно, Пол. Продължавай, моля те.

Той посочи една от камерите:

– Работи ли?

– Да.

Мелани отново затвори очи. Когато започна да разказва, чувствата на Ким (каквито и да бяха те) вече бяха предизвикали тикове в ъгълчето на устата ѝ.

– Още преди... събитието... не бях особено щастлив човек. Никога не съм бил такъв. Но имаше време, когато изпитвах надежда. Така мисля, че имах надежда. Или нещо подобно. Усещане, че бъдещето може да е по-добро. Но след... събитието... това чувство се изгуби напълно. Завинаги. Цветът изчезна от картината, всичко стана сиво. Разбираш ли? Без цветове. Някога имах енергията да градя професионална практика, да развивам нещо – произнесе думата „развивам“ сякаш тя въплъщава най-странната идея на света. – Клиенти... партньори... дела. Повече, по-добре, по-успешно. Докато не се случи онова.

След тези думи замлъкна.

– „Онова“? – подкани го Ким.

– Събитието – той отвори очи. – Все едно ме бутнаха от ръба на нещо. Не на скала, просто...

Мелани вдигна едната си ръка и изимитира движението на кола, която се изкачва нагоре по хълм и горе, на билото, бавно се накланя надолу.

– Нещата започнаха да отиват по дяволите. Да се разпадат. Едно по едно. Двигателят вече не работеше.

– Какво беше семейното ти положение? – попита Ким.

– Положение? Като изключим факта, че баща ми беше мъртъв, а майка ми – в необратима кома?

– Съжалявам, не се изразих правилно. Имах предвид дали си бил женен, имал ли си друго семейство?

– Имах съпруга. После тя се умори от това, че всичко се срива.

– А деца?

– Не. Това беше добре. А може и да не беше. Всичките пари на баща ми отидоха при внуците му, децата на сестра ми – Мелани се усмихна, но в усмивката му имаше горчивина. – Знаеш ли защо? Това е смешно. Сестра ми беше много откачена, много тревожна. И двете ѝ деца са с биполярно разстройство, имат ХРНВ^4, ОКР^5, каквото се сетиш. Така че баща ми реши... реши, че аз съм добре, че аз съм здравият в семейството, а те се нуждаят от цялата помощ, която могат да получат.

– Поддържаш ли контакт със сестра си?

– Сестра ми почина.

– Съжалявам, Пол.

– Преди години. Пет? Шест? Рак. Може би да си мъртъв не е толкова зле.

– Какво те кара да го кажеш?

Той отново пусна кривата си усмивка, после се натъжи:

– Виждаш ли? Въпроси. Въпроси.

Мелани се вгледа в повърхността на масата, сякаш се опитваше да различи очертанията на нещо, плуващо в мътна вода:

– Въпросът е, че парите значеха много за баща ми. Те бяха най-важното за него. Разбираш ли?

Тъгата му се отрази в очите на Ким:

– Да.

– Терапевтът ми каза, че причината да стана счетоводител е била обсебеността на баща ми от парите. В крайна сметка, какво броят счетоводителите? Броят пари.

– И когато остави всичко на семейството на сестра ти...?

Мелани отново вдигна ръка. Този път имитираше бавното потъване на кола в дълбока пропаст.

– Терапията ти дава всички обяснения, пълна яснота... но това невинаги е добре, нали.

Не беше въпрос.

Когато половин час по-късно излязоха от мрачния офис на Пол Мелани навън, на слънчевия паркинг, Гърни се почувства дезориентиран, както когато се измъкваш от затъмнен киносалон на дневна светлина – рязка смяна на един свят с друг. Ким си пое дълбоко въздух:

– Леле! Това беше...

– Безжизнено? Безнадеждно? Мрачно?

– Просто тъжно. – Изглеждаше потресена. – Забеляза ли датите на списанията в чакалнята?

– Не, защо?

– Всичките бяха отпреди години, нямаше нито едно скорошно. И като заговорихме за дати, осъзнаваш ли кое време от годината е?

– Какво имаш предвид?

– Сега е последната седмица от март. Остават по-малко от три седмици до петнайсети април^6. През тези седмици всеки счетоводител би трябвало да е ужасно зает.

– О, боже, права си. Следователно той няма клиенти. Или не са кой знае колко. Какво тогава прави там?

– Добър въпрос.

Обратният път до Уолнът Кросинг – всеки шофираше собствената си кола, отне почти два часа. Към края на пътуването слънцето бе слязло ниско и блестеше в мръсното предно стъкло на Гърни. Напомни му (за трети или четвърти път тази седмица), че му е свършила течността за чистачките. Дразнеше го обаче не толкова липсата на течност, колкото фактът, че все повече зависи от бележките си. Ако не запишеше нещо...

Телефонът му звънна и прекъсна мрачните размисли за състоянието на собствения му ум. Изненада се, като видя името на Хардуик на екрана.

– Да, Джак.

– Първата част беше лесна. Не смятам обаче, че това намалява дълга ти.

Гърни си припомни молбата, която бе отправил тази сутрин.

– Под първата имаш предвид историята на господин Мийс-Монтагю?

– Всъщност е господин Монтагю-Мийс, но за това – анон.

– „Анон“ ли?

– Да, анон. Означава „скоро“. Една от любимите думи на Уилям Шекспир. Винаги, когато имал предвид „скоро“, използвал „анон“7. Разширявам си речника, за да мога да говоря по-уверено с интелектуални задници като теб.

– Това е добре, Джак. Гордея се с теб.

– Та значи, това е първата доза. Може би по-нататък ще получим още. Лицето, за което говорим, е родено на двайсет и осми март 1989 г. в болницата „Св. Лука“, Ню Йорк.

– Ха!

– Това „ха“ за какво беше?

– Роден е през 1989 г., следователно скоро ще стане на двайсет и една години^8.

– И какво от това, по дяволите?

– Просто интересен факт. Продължавай.

– На свидетелството му за раждане не е записано името на бащата. Малкият Робърт бил оставен за осиновяване от майка си, чието име, по една случайност, било Мари Монтагю.

– Значи малкият Робърт първо е бил Монтагю, а после е станал Мийс. Много интересно.

– Става още по-интересно. Почти веднага бил осиновен от изтъкната питсбъргска двойка, Гордън и Силия Мийс. Гордън, както се оказва, бил червив с пари. Наследник на богатство, натрупано от мина за въглища в Апалачите. Познай какво следва.

– Въодушевлението в гласа ти ми подсказва, че е нещо ужасно.

– Службата за закрила на детето взела Робърт от дома на семейство Мийс, когато бил на дванайсет,

– Успя ли да разбереш защо?

– Не. Повярвай ми, този случай е наистина дълбоко засекретен.

– Защо ли не се изненадвам? И какво е станало с Робърт след това?

– Грозна история. Приемен дом след приемен дом. В никой не искали да го задържат повече от шест месеца. Труден младеж. Предписвали му различни лекарства за генерализирано тревожно разстройство, гранично личностно разстройство, пулсиращо експлозивно разстройство – направо да се влюбиш в това последното.

– Предполагам, че не бива да те питам как си получил достъп до...

– Така е. Затова недей. В крайна сметка всичко се свежда до това, че говорим за едно много несигурно хлапе с доста хлабава връзка с реалността и сериозен проблем с гнева.

– Как в такъв случай този образец на стабилността...

– Е влязъл в университета ли? Просто е. В центъра на този яко повреден ум се спотайва интелигентност с космически коефициент. А подобен коефициент на интелигентност, съчетан с проблемно минало и никакви пари, се оказва магическата формула за получаване на пълна стипендия за колежа. Откакто е влязъл в него, Робърт показва изключителни резултати в актьорското майсторство и се представя от прилично до много зле по всичко останало. Твърди се, че е роден актьор. Красив е като филмова звезда, на сцената изглежда фантастично, умее да пуска чара си в действие, но като цяло е доста потаен. Наскоро отново е променил името си от Мийс на Монтагю. В продължение на няколко месеца е съжителствал, както може би знаеш, с малката Кими. Това очевидно е приключило зле. В момента живее сам в тристаен апартамент под наем в разделена на отделни квартири викторианска къща, на приятна улица в Сиракуза. Източниците на средствата за наема, колата и другите му разходи, които университетът не поема, не са известни.

– Работи ли някъде?

– Не и официално. Засега това е всичко. Ако излезе още някоя простотия, ще ти я метна.

– Задължен съм ти.

– О, да, определено.

Умът на Гърни беше изпълнен с толкова много свободно носещи се факти, че когато вечерта, докато пиеха кафе и Мадлин спомена за великолепния залез час по-рано, той изобщо не си спомни да го е наблюдавал. На мястото на тази картина в главата му имаше купчина обезпокоителни образи, личности и подробности. Приличащият на Хъмпти-Дъмпти пекар, който отказваше да мисли за майка си като за „жертва“. Майката, която „дразнеше някои хора, настъпваше ги по мазолите“. Гърни се питаше дали мъжът изобщо знае за ухото с диамантената обица, закачено на храста смрадлика. Пол Мелани, чийто богат баща завещал всичките си пари, тоест цялата си любов, на друг. Човек, чиято кариера беше изгубила смисъла си, чийто живот бе напълно сив, чиито мисли бяха мрачни и горчиви и чийто език, поведение и безжизнен офис бяха равносилни на бележка на самоубиец. Божичко... ако...

Мадлин го наблюдаваше от другата страна на масата:

– Какъв е проблемът?

– Просто си мислех за един от хората, които посетихме днес с Ким.

– Продължавай.

– Опитвам се да си припомня думите му. Звучеше... много потиснато.

Погледът на Мадлин се напрегна:

– Какво каза?

– Точно това се опитвам да се сетя. Имаше един коментар... Точно ни беше съобщил, че сестра му е починала. После подхвърли: „Да си мъртъв не е толкова зле“. Или нещо подобно.

– Нищо конкретно и директно? Не е изразявал намерение да направи нещо?

– Не. Просто... една тежест и... липса на... Не знам.

Мадлин гледаше измъчено.

– Онзи мъж от клиниката ти, пациентът, който се самоуби... Той казвал ли е нещо конкретно?

– Не, разбира се, че не. Иначе щяха да го откарат в психиатрично заведение. Но определено излъчваше такова усещане за... тежест. Мрак, безнадеждност.

Гърни въздъхна.

– За нещастие, няма значение какво смятаме, че би могъл да стори някой. Има значение единствено онова, което хората казват, че ще направят.

Той се намръщи:

– Все пак има нещо, което искам да разбера. Ей така, за лично успокоение.

Взе мобилния си телефон от бюфета и набра номера на Хардуик. Обаждането беше прехвърлено на гласова поща. „Джак, искам да увелича огромния си дълг към теб, като те помоля за още една мъничка услуга. В Ориндж Каунти има един счетоводител, казва се Пол Мелани. Това е синът на Бруно Мелани, първата жертва на Добрия пастир. Бих искал да разбера дали на негово име има регистрирани някакви оръжия. Тревожа се за него и ще е добре да знам колко сериозен повод за безпокойство имам. Благодаря ти.“

Върна се обратно на масата, седна и разсеяно сипа трета лъжица захар в кафето си.

– Колкото по-сладко, толкова по-добре, а? – попита Мадлин с лека усмивка.

Гърни сви рамене и бавно разбърка кафето. Тя наклони глава настрани и започна да го изучава по начин, който някога го притесняваше, но през последните години го радваше – не защото разбираше какво си мисли жена му или пък схващаше заключенията от „изследването“ ѝ, а защото го възприемаше като израз на привързаността ѝ. Да я попита за какво си мисли би било равносилно на искане да даде определение за връзката им. Само че онова, което правеше ценна дадена връзка, не се поддава на определения, направени по нечие искане. Мадлин поднесе чашата към устните си с две ръце, отпи от нея и я остави внимателно.

– Е... искаш ли да ми разкажеш малко повече за ставащото?

Поради някаква причина въпросът го изненада.

– Наистина ли искаш да знаеш?

– Разбира се.

– Има много неща.

– Слушам те.

– Добре. Не забравяй, че сама ме помоли.

След което се облегна назад на стола и говори, почти без да спира, в продължение на двайсет и пет минути. Разказа ѝ всичко, за което се сети – от стрелбището на Робърта Рьоткер до скелета пред портата на Макс Клинтър – без да прави усилия да организира, приоритизира или редактира информацията. Докато изреждаше, сам бе поразен от броя на склонните към крайности хора, странни допирателни и зловещи усложнения в цялата тази история.

– А накрая – заключи – и това с плевнята.

– Да, плевнята – каза Мадлин и в изражението ѝ се появи твърдост. – Смяташ ли, че пожарът е свързан с всичко останало?

– Така мисля.

– Добре, какъв е планът?

Въпросът не му се понрави, защото го принуждаваше да признае, че намеренията му не включват нищо, дори бегло напомнящо план.

– Да сръчкам по-сериозно сенките наоколо и да видя дали някой ще се обади, като усети остена – каза. – Може и да пална огън под свещената крава.

– Как ще звучи това, ако го кажеш на човешки език?

– Да проверя дали някой от служителите на правоохранителните органи разполага с категорични факти, или официалната теория за случая с Добрия пастир е толкова уязвима, колкото си мисля.

– Това ли ще правиш утре с онзи човек, рибата?

– Да. Агент Траут. Във вилата му в Адирондак. На езерото Сороу.

Тъкмо в този миг Кайл и Ким влязоха през страничната врата, а с тях нахлу и леден въздух.

1 Flemm на английски е омофон (произнася се по същия начин) на думата phlegm, която означава „храчка“. – б. р.

2 Smart Money – буквално „умни пари“ (англ.) – б. пр.

3 „Дениш модерн“ – известен стил минималистични дървени мебели – б. р.

4 Хиперкинетично разстройство с нарушение на вниманието – б. пр.

5 Обсесивно-компулсивно разстройство – б. пр.

6 15 април е крайният срок за подаване на данъчни декларации в САЩ. – б. р.

7 Аnon (англ.) – скоро, веднага, ей-сега; освен това е съкращение за anonymous – анонимен – б. пр.

8 Възрастта, на която в САЩ се достига пълнолетие. – б. р.

Глава 28

По-мрачно, по-студено, по-дълбоко

На следващата сутрин на разсъмване Гърни вече бе на масата с първото си кафе за деня. Седнал пред френските прозорци, наблюдаваше как една дългоножка^1 влачи заловена щипалка по ръба на покритото с каменни плочи патио. Щипалката все още се бореше. За миг той се изкуши да се намеси. После осъзна, че подтикът му не е резултат нито от милосърдие, нито от съчувствие. Не беше нищо повече от желание да махне сцената от полезрението си.

– Какво има? – чу гласа на Мадлин.

Вдигна поглед – тя беше застанала до него, облечена с розова тениска и зелени памучни панталонки. Току-що си беше взела душ.

– Просто наблюдавах ужасите на природа – отвърна.

Тя хвърли поглед през стъклото нагоре, към източния хоризонт.

– Днес ще бъде хубав ден.

Той кимна, без наистина да я е чул. Вниманието му бе погълнато от нова мисъл:

– Снощи, преди да си легна, Кайл спомена нещо за връщане в Манхатън днес сутринта. Помниш ли да е казвал кога смята да потегли?

– Тръгнаха преди час.

– Какво?

– Ти спеше дълбоко. Не искаха да те будят.

– „Те“ ли?

Мадлин го изгледа, сякаш изненадана от неговата изненада:

– Днес следобед Ким трябва да е в града, за да записва нещо за „Сираци на убийствата“. Кайл я убеди да тръгне по-рано с него, така че да прекарат деня заедно. На нея не ѝ трябваше дълго убеждаване. Всъщност ми се струва, че планът е тя да остане в неговия апартамент довечера. Не мога да повярвам, че не си усетил какво става.

– Може и да съм, но не мислех, че ще е толкова скоро.

Тя отиде до кафе-машината на кухненския остров и си наля чаша кафе.

– Това притеснява ли те?

– Безпокои ме неизвестността. Както и изненадите.

Мадлин отпи от кафето и се върна край масата.

– За нещастие, животът е пълен с тях.

– Да, разбрах го.

Стоеше права и се взираше през отсрещния прозорец в разширяващата се ивица светлина над хребета.

– Ким притеснява ли те?

– До известна степен. Чудя се за онова с Роби Мийс. Имам предвид, че онзи тип е доста откачен, а тя му е позволила да се пренесе при нея. Има нещо нередно в тази история.

– Съгласна съм, но вероятно не поради същите причини. Много хора, особено жени, са привлечени от проблемни и увредени личности. Колкото повече са щетите, толкова по-добре. Забъркват се с престъпници, с наркомани. Искат да оправят някого. Това е ужасна основа за градене на връзка, но не е необичайна. Наблюдавам я в клиниката всеки ден. Може би нещо подобно е имало между Ким и Роби Мийс, докато не е събрала достатъчно сила и здрав разум да го разкара от живота си.

Гърни тръгна за езерото Сороу малко след изгрев-слънце, стиснал в ръка подробното описание на пътя дотам. Пътуването през възвишенията Кетскил и хълмистите земеделски земи на Скохери нагоре към Адирондак беше пътешествие и из някои смущаващи спомени. Спомени за ваканциите на езерото Брант, преди да влезе в пубертета, когато майка му бе най-силно отчуждена от баща му. Отчуждение, което я бе превърнало в кълбо от напрежение, което имаше непрекъсната нужда от внимание и постоянно търсеше физически контакт. Дори сега, четиридесет години по-късно, тези спомени хвърляха мрачни сенки.

Докато навлизаше по-дълбоко на север, планинските склонове ставаха все по-стръмни, долините се стесняваха, а сенките се сгъстяваха. Според инструкциите, които бе получил от асистента на Траут, последното шосе с указателна табела се казваше Шатър Спър. От там нататък щеше да се наложи да разчита на точните показания на километража, за да завива в правилните отбивки из лабиринта от стари горски пътища за превоз на дървени трупи. Гората бе част от обширен частен имот, в който имаше само няколко сезонни хижи. Липсваха магазини, бензиностанции и хора, а на много места мобилните телефони нямаха покритие.

Въпреки системата за задвижване 4х4, субаруто на Гърни едва се справяше с терена. След петия завой, който според дадените му инструкции би трябвало да го изведе директно до хижата на Траут, той се озова на една полянка насред дърветата. Слезе от колата и обиколи наоколо. Четири недобре утъпкани пътеки водеха от полянката към гората в различни посоки, но нямаше никакъв знак по коя от тях трябва да поеме. Беше 8,58 сутринта – само две минути преди часа, в който трябваше да пристигне по план. Беше убеден, че е следвал точно всички инструкции, и почти сигурен, че мъжът с педантичния глас, с когото разговаря по телефона, няма как да е направил грешка. В такъв случай оставаха ограничен брой възможни обяснения, само едно от които му се струваше правдоподобно.

Върна се до колата, качи се, отвори страничната врата, за да влезе малко свеж въздух, свали седалката докрай, излегна се и затвори очи. От време на време проверяваше колко е часът. В девет и петнайсет до него достигна боботенето от двигател на приближаващ се автомобил, който спря наблизо.

Когато чу очакваното почукване, отвори очи, прозя се, изправи седалката и отвори прозореца. Мъжът отвън беше слаб и корав на вид, с проницателни кафяви очи и късо подстригана черна коса.

– Вие ли сте Дейвид Гърни?

– Още някого ли очаквате?

– Налага се да оставите колата си тук и да се изкачим с атевето^2. Мъжът посочи към едно кавазаки „Мюл“, боядисано в камуфлажен цвят.

– Не споменахте за това по телефона.

Клепачите на мъжа потрепнаха. Може би не беше очаквал гласът му да бъде така лесно разпознат.

– Прекият път е недостъпен по това време.

Гърни се усмихна. Последва мъжа до атевето и се качи на мястото за пътници.

– Знаете ли какво бих се изкушавал да правя, ако си имах местенце тук горе? От време на време щеше да ми се приисква да си поиграя с някого от гостите си. Да го накарам да помисли, че се е изгубил, че може би е пропуснал завой, да видя дали ще се паникьоса – сещате ли се, някъде по средата на нищото, без обхват на телефона. Защото ако се изгуби по пътя на идване, няма да успее да намери и пътя за излизане, нали? Винаги е забавно да видиш кой изпада в паника в подобна ситуация и кой не. Знаете какво имам предвид, нали?

Челюстите на мъжа се стегнаха:

– Не бих казал.

– Разбира се, че не. Как бихте могли? Само някой, който е истински маниак на тема контрол, би оценил казаното.

Три минути по-късно – след осемстотин метра друсане по каменистата пътека, по време на което ядосаният втренчен поглед на мъжа не се откъсна от коварния терен, стигнаха до метална ограда с плъзгаща се порта, която се отвори, щом наближиха.

Зад оградата пътеката чезнеше в широка постеля от борови иглички. После, доста внезапно, насред дърветата пред тях изникна „хижата“. Представляваше двуетажна постройка в леко модифицирания стил швейцарско шале^3., който често се използваше в традиционни къмпинги из Адирондак – конструкция от груби трупи с покрити веранди, зелени врати и первази и зелен дървен покрив. Фасадата беше толкова тъмна, а верандата – така потънала в сянка, че чак когато атевето спря до входното стълбище, Гърни забеляза агент Траут (или най-малкото човек, за когото предположи, че е агент Траут). Мъжът стоеше с широко разкрачени крака и собственическа поза по средата на мрачната веранда. Държеше голям доберман на къса черна каишка. Случайно или не, арогантната стойка и внушителното куче пазач навяха на Гърни мисълта за комендант на затворнически лагер.

– Добре дошли на езерото Сороу – гласът беше лишен от емоция, бюрократичен, не съдържаше какъвто и да било намек за гостоприемство. – Аз съм Матю Траут.

Малкото слънчеви лъчи, които успяваха да се промъкнат през клоните на огромните борове, бяха на голямо разстояние един от друг и тънки като ледени висулки. Във въздуха се носеше силен аромат на вечнозелена растителност. Откъм една постройка в двора, вдясно на основната къща, се разнасяше тихото настойчиво бръмчене на двигател с вътрешно горене, най-вероятно генератор.

– Хубаво местенце.

– Да. Моля, влезте.

Траут изстреля кратка команда, доберманът се завъртя кръгом и двамата влязоха в къщата преди Гърни. Входната врата водеше направо в просторна дневна с каменна камина, която приковаваше вниманието. По средата на грубо издяланата ѝ полица се мъдреше препарирана граблива птица с яростни жълти очи, протегнати остри нокти и две еднакви диви котки от двете ѝ страни, застинали във въздуха като за скок.

– Завръщат се – вметна Траут важно. – Могат да бъдат забелязани тук в планините всяка седмица.

Гърни проследи погледа му:

– Дивите котки?

– Забележителни животни. Четиридесет килограма мускули. Нокти, здрави като стомана и остри като бръснач.

Докато гледаше нагоре към препарираните чудовища на полицата на камината, в очите му определено проблесна възбуда. Беше нисичък на ръст, отбеляза Гърни, може би най-много метър шейсет и пет, но с добре развитите рамене на културист. Траут се наведе и откопча каишката на добермана. Една гърлена команда и кучето бързо и безмълвно се отдалечи и се скри от поглед зад кожения диван, на който Гърни беше поканен да седне.

Гърни зае мястото без колебание. Прозрачните опити на Траут да го сплаши му се струваха глупави, но и го караха да се чуди какво ще последва.

– Надявам се, разбирате, че всичко това е съвсем неформално – произнесе Траут, все още прав.

– Неморално...? – отвърна Гърни, като се преструваше, че не е разбрал.

– Не. Неформално.

– Извинете. Лек пристъп на шум в ушите. Спрях с главата си един куршум.

– Чух – той направи пауза, като разглеждаше главата на Гърни със загрижеността, която човек проявява при избора на съмнителна диня. – Как върви възстановяването?

– Кой ви каза?

– Какво да ми е казал?

– За раната в главата ми. Казахте, че сте чули за нея.

От джоба на ризата на Траут се чу тихото звънене на мобилен телефон. Той го извади и погледна екрана. Намръщи се, очевидно на онзи, който се обаждаше. За миг сякаш се поколеба, после натисна бутона за разговор.

– Траут. Къде сте? – в рамките на минута, докато държеше телефона до ухото си, челюстите му на няколко пъти се стегнаха. – Тогава ще ви видим много скоро.

Натисна друго копче и пусна телефона обратно в джоба си.

– Това е отговорът на въпроса ви.

– Онзи, който ви е казал, че съм бил прострелян, ще дойде тук сега?

– Именно.

Гърни се усмихна:

– Впечатлен съм. Не знаех, че тя работи и в неделя.

Коментарът предизвика изненадано премигване и пауза. Траут прочисти гърло:

– Както казах преди малко, нашето малко събиране е напълно неформално. Реших да се видя с вас поради три причини. Първо, защото сте питали доктор Холдънфийлд дали е възможно да се уреди среща. Второ, тъй като сметнах, че е уместно да проявя вежливост към човек, който е работил в системата. Трето, защото се надявам неформалният ни разговор да предотврати всяко възможно объркване по въпроса кой представлява властта и кой носи отговорност за разследването на случая „Добрия пастир“. Добрите намерения понякога пречат на официалния процес. Ще се удивите какви неща юристите от правосъдното министерство биха изтълкували като възпрепятстване на съдебната система.

Траут поклати глава, сякаш отчаян от въпросните твърде педантични държавни служители, които биха подгонили Гърни като рояк разгневени оси.

Гърни му се усмихна широко и искрено:

– Вярвай ми, Мат, подкрепям те напълно по този въпрос. Неяснотите носят само проблеми. Аз съм почитател на пълното разкриване. Картите на масата. Нищо скрито-покрито. Без тайни, без лъжи, без глупости.

– Добре – леденият тон отхвърляше всяка нотка на съгласие с казаното. – А сега, ако ме извините, трябва да свърша нещо. Няма да се бавя.

Излезе от стаята през една врата вляво от камината. Доберманът изръмжа ниско и гърлено. Гърни се облегна назад на кушетката, затвори очи и започна да обмисля стратегията на играта си. Траут се върна след петнайсет минути заедно с Ребека Холдънфийлд. Вместо да се ядосва или възмущава, че са нарушили плановете ѝ за почивните дни, тя изглеждаше заредена с енергия, съсредоточена и готова за действие. Траут се усмихна с най-близкото подобие на сърдечност, което бе показвал до този момент:

– Помолих доктор Холдънфийлд да се присъедини към нас днес. Вярвам, че заедно можем да поговорим за странните притеснения, които очевидно имате, и да ги тушираме. Искам да разберете, господин Гърни, че това е много необичайна уговорка. Помолих и Дейкър да дойде при нас. Още един чифт уши и още една гледна точка.

Сякаш по даден сигнал на вратата се появи помощникът на Траут. Той остана на прага, докато Траут и Холдънфийлд се разполагаха в кожените кресла срещу Гърни.

– Добре – каза Траут, – хайде да се захващаме направо с тези странни проблеми, които имате със случая „Добрия пастир“. Колкото по-скоро ги отхвърлим, толкова по-бързо ще се приберем у дома. – И с жест подкани Гърни да започва.

– Първо ми се ще да задам един въпрос. По време на разследването си сблъскахте ли се с някакви факти, които не съответстваха на основната ви хипотеза? Дребни въпроси, на които не бяхте в състояние да отговорите?

– Можете ли малко по-конкретно?

– Подлагали ли сте на разискване необходимостта от снайперистки очила?

Траут се намръщи:

– За какво говорите?

– Или пък абсурдния избор на оръжие? Или колко са били оръжията в действителност? Или къде ги е изхвърлял?

Независимо от очевидното му старание да остане безучастен, в погледа на Траут пролича притеснение и усилено обмисляне. Гърни продължи:

– А после идва онова очарователно противоречие между доказаното нежелание на стрелеца да поема риск и заявения в манифеста му фанатизъм. Както и несъответствието между подчиненото на логиката планиране и лишените от всякаква логика цели.

– И при самоубийствените атентати има множество подобни противоречия – заяви Траут и махна презрително с ръка.

– Това може да важи за атентатите, но не и за лицата, замесени в тях. Онзи на върха, който има политическа цел; стратегът, който избира мишената и прави плана; онзи, който набира хората; човекът, който ги обучава; отговорникът, който ги надзирава, докато изпълняват задачата; мъченикът, който доброволно кандидатства да се превърне в жива бомба – всички те действат като екип, но всеки един си остава онзи, който е. Крайният резултат може да е пълно безумие и да има обратния ефект, но всеки отделен компонент сам по себе си е напълно разбираем, логичен и съвместим с останалите.

Траут поклати глава:

– Не виждам връзката.

Застаналият на прага Дейкър се прозя.

– Връзката е очевидна – заяви Гърни, – бинладеновците не стават пилоти и не забиват самолети в небостъргачи. Психологическите елементи, които създават едните, не създават другите. Или зад названието „Добър пастир“ се крие повече от един човек, или изводите, които сте направили за мотивите и личностната му структура, са неверни.

Траут въздъхна дълбоко:

– Много интересно. Но знаете ли кое намирам за най-интересно? Коментара ви за оръжието или оръжията. Той разкрива, че имате достъп до класифицирана информация – облегна се назад на стола и замислено събра пръсти под брадичката си. – А това вече е проблем. Проблем за вас, че притежавате подобна информация, и проблем – може би от застрашително значение за кариерата му – за човека, който ви е снабдил с нея. Ще ви задам един съвсем директен въпрос: разполагате ли с други данни за този или друг случай, достъпът до които е ограничен по изискванията на федералния закон за класифицираната информация?

– Мили боже, Траут, не ставайте смешен!

Сухожилията по врата на другия мъж се опънаха, но той не каза нищо. Гърни продължи:

– Дойдох да разговаряме за възможността да е допуснато сериозно недоразумение във важен случай със серийни убийства. Наистина ли искате да го сведете до някакъв абсурден спор за хипотетично нарушение на бюрократичните разпоредби?

Холдънфийлд вдигна дясната си ръка в традиционния жест, с който пътните полицаи нареждат „Спри“:

– Може ли да направя едно предложение? Какво ще кажете да посмекчим тона? Събрали сме се да обсъждаме факти, доказателства и логични интерпретации. В случая емоциите пречат. Може би просто...

– Напълно си права – усмихна се Траут със стиснати устни. – Смятам, че трябва да оставим господин Гърни – Дейв, да каже, каквото има да казва, да свали картите на масата. Ако има някакъв проблем с нашето тълкуване на уликите, нека го разнищим. Дейв? Сигурен съм, че имаш още какво да споделиш с нас. Продължавай, моля те.

Желанието на Траут Гърни сам да се инкриминира за извършване на подлежащо на съдебно преследване престъпление, каквото е получаването на откраднати секретни документи, беше толкова очевидно, че Гърни за малко да му се изсмее в лицето. Траут добави:

– Moже би през последните десет години бях твърде близо до цялата тази история. За теб е нова, виждаш я с необременен поглед. Кажи ми, какво пропускам?

– Какво ще кажеш за факта, че си изградил много сериозна хипотеза на базата на много малко данни?

– Именно в това се състои създаването на хипотези при предварителното разследване.

– Същото може да се каже и за шизофреничните самозаблуди.

– Дейв... – Холдънфийлд вдигна предупредително ръката, която бе отпуснала в скута си.

– Съжалявам. Ето какво ме притеснява: че казусът, който е станал нарицателен в аналите на съвременната психология, е просто един безумен хоровод. Манифестът, детайлите около убийствата, профилът на нападателя, създадените от медиите митове, хорското въображение и академичните теории – всички те са допринесли за историята. Оформили са я, шлифовали са я, превърнали са я в неопровержима истина. Проблемът е, че тази неопровержима истина не се подкрепя от никакви солидни доказателства.

– Освен, разбира се – намеси се остро Холдънфийлд, – първите две, които спомена и които определено са достатъчно солидни – манифестът и детайлите на убийствата.

– Да предположим обаче, че тези детайли и манифестът са били измислени нарочно, така че да се отразяват и подсилват едни други. Да предположим, че убиецът е двойно по-умен, отколкото си мислят всички. Да допуснем, че през последните десет години се е надсмивал над агент Траут и екипа му.

Погледът на Траут застина:

– Споменахте, че сте чели профила.

Гърни се ухили:

– Което ти звучи като още едно доказателство за противозаконен достъп до скъпоценните досиета? Всъщност не казах това. Позовах се на профила, но не съм твърдял, че съм го чел. Позволете само да поразмишлявам за момент. Обзалагам се, че профилът се опитва да обясни как убиецът е едновременно способен и некадърен, уравновесен и луд, атеист и отдаден на библията. Как се справям?

Траут въздъхна нетърпеливо:

– Без коментар.

– Проблемът е, че сте приели манифеста на убиеца за легитимен израз на мисленето му, понеже той потвърждава вашето собствено мислене. Превръща се в доказателство за представите, които вече сте си съставили за случая. Никога не ви е хрумвало, че манифестът е шарада, с която ви правят на глупаци. Добрия пастир ви казва, че изводите ви са правилни. Затова, разбира се, сте му повярвали.

Траут поклати глава в лоша имитация на тъжно примирение:

– Опасявам се, че в това отношение сме на различни планети. Миналото ти ме бе накарало да мисля, че сме от една и съща страна на барикадата.

– Добра мисъл. Но няма нищо общо с действителността.

Клатенето на глава продължи:

– Целта на ФБР при случая „Добрия пастир“ – както и при всеки друг случай и както би трябвало да бъде за всеки почтен служител на органите на реда по принцип – е да разкрие истината. Ако споделяхме ценностите на нашата професия, щяхме да сме на една и съща страна.

– Вярваш ли в това?

– То е основата на всичко, което правим.

– Виж, Траут, в занаята съм от толкова време, отколкото и ти, а може би и по-дълго. Говориш на ченге, не на проклетия ротариански клуб. Разбира се, целта е да се разкрие истината, освен когато друга цел се изпречва на пътя. В повечето случаи не стигаме до истината. Онова, до което стигаме, ако имаме късмет, е задоволително заключение. Стигаме до правдоподобен начин за охарактеризиране на нещо. Стигаме до способ да убедим някого. Адски добре знаеш, че реалната структура на полицейските служби в действителност не поощрява търсенето на истината и справедливостта. Тя поощрява задоволителните заключения. Целта в душата на отделния полицай може и да е да извлече истината. Но целта, за която го възнаграждават, е да разчисти случая. Да предаде на окръжната прокуратура извършител, срещу когото да заведат дело, за предпочитане с логически последователна връзка между фактите и мотивите, а най-добре с подписани самопризнания – това е истинската игра.

Траут направи отегчена физиономия и си погледна часовника.

– Работата е там – рече Гърни и се наведе напред, – че вие сте имали логически последователна връзка. В известен смисъл сте имали и подписани самопризнания – манифеста. Естествено, недостатъкът е била неуловимостта на извършителя. Но какво от това, по дяволите? Предложили сте вашия профил на убиеца. Разполагали сте с подробното му заявление за намерения. Имали сте шест убийства, съответстващи на онова, което вие и вашето звено за анализ на поведението сте знаели за Добрия пастир. Солидна работа, логични изводи. Свързани, професионални, защитими.

– Какъв по-точно е проблемът ти с това?

– Освен ако нямате доказателства, които не сте представили, всичко, което смятате, че знаете, е основано върху една измислица. Между другото, много се надявам да не съм прав. Кажи ми, че в досиетата си имате нещо, за което никой не знае.

– Думите ти са безсмислени, Гърни. А аз нямам време. Така че, ако не възразяваш...

– Задай си два въпроса, Траут. Първо, каква друга теория за случая бихте могли да развиете, ако изобщо не бяхте получили манифеста? Второ, какво се случва, ако всяка дума в този скъпоценен документ е пълна глупост?

– Интересни въпроси, сигурен съм. Нека и аз ти задам един, преди да си тръгнеш – той отново постави събраните си длани пред брадичката. Поза на професор. – Като вземем предвид факта, че нямаш никакво официално положение или каквото и да било основание да участваш по някакъв начин... къде те отвежда това враждебно теоретизиране, освен в света на неприятностите?

Може би се дължеше на заплахата във вторачения поглед на Траут. Или в самодоволната усмивка на устните на Дейкър, който се беше облегнал на касата на вратата. Или пък на жегналото го напомняне, че той самият няма значка. Независимо от причината, импулсът подтикна Гърни да изрече нещо, което не беше планирал да казва:

– Възможно е да ме принуди да приема едно предложение, което досега не бях обмислял сериозно. Благоприятна възможност в РАМ Нюз. Искат да направят предаване, в чийто център да съм аз.

– Ти?

– Да. Или имиджа ми. Като използват статистиката на моите арести.

Траут хвърли любопитен поглед към Дейкър, който сви рамене, но остана безмълвен.

– Изглежда, са извънредно впечатлени от факта, че имам най-големия процент разкриваемост на убийства в историята на отдела.

Устата на Траут се отвори, но той отново я затвори, без да каже нищо.

– Искат да направя преглед на известни неразкрити случаи и да споделя мнението си къде според мен разследванията са тръгнали накриво. Ще започнат със случая „Добрия пастир“. Планират да озаглавят поредицата „Когато няма справедливост“. Добро заглавие, а?

В продължение на цяла минута Траут разглеждаше събраните върхове на пръстите си, накрая още веднъж опечалено поклати глава.

– Всичко това отново ме връща към проблема с изнесените документи, неоторизиран достъп, предаване на секретна информация, нарушаване на правилата, нарушаване на федералните и щатските закони. Безброй неприятни усложнения.

– Нищожна за плащане цена. Все пак, както каза преди, основното нещо е справедливостта. Или беше истината? Нещо такова, нали така?

Траут го изгледа студено и повтори бавно, с натъртване:

– Безброй... неприятни... усложнения – погледът му премина през окачените на полицата на камината диви котки. – Не дотам ниска цена. Не бих искал да съм на ваше място в такава ситуация. Не и точно сега. Не и при условие, че трябва да се занимавам с онзи палеж.

– Моля?

– Чух за плевнята ви.

– Каква връзка има тя с онова, за което говорим?

– Още едно затруднение в живота ти, това е всичко.

Той отново демонстративно погледна часовника си:

– Времето ни определено приключи – отсече и стана.

Стана и Гърни. Стана и Холдънфийлд.

Траут разтегли устни в нищо неизразяваща усмивка.

– Благодаря, че сподели тревогите си с нас, господин Гърни. Дейкър ще те закара обратно до колата. – Той се обърна към Холдънфийлд. – Би ли останала няколко минути? Трябва да обсъдя с теб някои неща.

– Разбира се. – Тя пристъпи между Траут и Гърни и протегна ръка. – Беше ми приятно да се видим отново. Някой ден ще трябва да ми разкажеш повече за проблема си с плевнята. За пръв път чувам за него.

Когато пое ръката ѝ, той усети към дланта му да се притиска сгънато парченце хартия. Прие го, като внимаваше никой да не види. Дейкър го наблюдаваше, но с нищо не показа, че е забелязал предаването на бележката. Той посочи към входната врата:

– Време е да тръгваме.

Гърни извади хартийката чак когато беше в колата си, двигателят работеше, а Дейкър беше изчезнал с кавазакито обратно нагоре по пътеката. Разгъната, бележката беше не по-широка от пет сантиметра. На нея имаше написано едно изречение: Чакай ме в „Орловото гнездо“ в Бранвил.

Никога не беше ходил в „Орловото гнездо“. Беше чувал, че е нов ресторант, част от амбициозните планове, целящи да превърнат Брамвил от порутена провинциална махала в селце със старомоден чар. Ресторантът беше достатъчно удобен, защото се намираше по маршрут, по който той така или иначе щеше да мине.

Главната улица на Бранвил се точеше по дъното на една долина край живописен поток – източник на единственото очарование в това място, както и на периодични разрушителни наводнения. Пътят, който свързваше Бранвил с междущатската магистрала, се спускаше от поредицата хълмове и дълго криволичеше надолу, преди да се слее директно с градската улица, само на една пресечка от „Орловото гнездо“. Когато Гърни влезе в ресторанта, вече бе почти обяд, но само една от дванайсетте маси беше заета. Той седна на маса за двама пред еркерния прозорец, от който се разкриваше гледка към улицата. После си поръча блъди мери, което беше рядкост за него. Все още се чудеше на избора си, когато сервитьорът му донесе питието, приготвено добре и налято във висока чаша. Вкусът беше точно такъв, какъвто очакваше, и предизвика доволна усмивка на устните му – още нещо, което рядко му се случваше през последните месеци. Поглъщаше го бавно и с наслада. Довърши го в 12,15 часа, а в 12,16 пристигна Ребека. Настани се веднага с думите:

– Надявам се, че не ме чакаш отдавна.

Начинът, по който се усмихваше, подчертаваше строгите, изопнати очертания на устата ѝ. Всичко у нея беше овладяно и нащрек.

– Аз самият дойдох преди няколко минути.

Тя огледа помещението с онзи хладен, преценяващ поглед, с който винаги „приветстваше“ заобикалящата я обстановка.

– Какво пиеш?

– Блъди мери.

– Идеално.

Ребека се обърна и махна на младата сервитьорка. Когато момичето се появи с две менюта, тя го изгледа скептично:

– Навършила ли си необходимата възраст, за да сервираш алкохолни напитки?

– На двайсет и три съм – заяви то, едновременно слисано от въпроса и потиснато от цифрата.

– Толкова много? – подхвърли Холдънфийлд, но иронията ѝ не бе оценена по достойнство. – Ще пия блъди мери.

Посочи чашата на Гърни. Изражението ѝ беше въпросително.

– Аз не искам второ.

Сервитьорката се оттегли. Холдънфийлд, както обикновено, не губеше време и мина направо на проблема:

– Защо се държа толкова агресивно с приятелите ни от ФБР? И какви бяха тия приказки за снайперистки очила, изхвърляне на пистолети, проблеми с изготвения профил?

– Просто се опитвах да го побутна, за да загуби равновесие.

– Да го побутнеш? По-скоро да го разтресеш с всичка сила.

– Малко съм изнервен.

– И на какво се дължи това, как мислиш?

– Взе да ми писва да обяснявам едно и също.

– Моля те, осветли и мен.

– Всички вие четете манифеста, все едно е Светото писание. Само че той не е. Той е поза. Действията казват повече от думите. Действията на този убиец са изключително логични и без никакви колебания. Планирани са старателно и прагматично. Манифестът е съвсем друга история. Той е художествена измислица, опит да се създаде персонаж и набор от мотиви, които ти и приятелчетата ти от отдела за поведенчески анализ успешно да разнищите, да изследвате и да сведете до този незрял и некадърно измислен профил.

– Виж какво, Дейвид...

– Само една секунда, не съм приключил с „осветляването“. Та, тази измислица заживяла собствен живот. В нея имало по нещо за всички. Безброй статии в „Американско списание за теоретични простотии“. И сега никой не иска да отстъпи. Отчаяно се мъчите да укрепите къщичката си от карти. Ако тя се срути, ще се сринат и доста кариери.

– Приключи ли?

– Поиска да обясня защо съм изнервен.

Тя се приведе напред и произнесе меко и внимателно:

– Дейвид, не смятам, че аз съм „отчаяната“ тук.

Замълча за миг и се облегна с изправен гръб назад, защото се появи сервитьорката с поръчаното блъди мери. Когато младата жена ги остави и се върна в задната част на помещението, Холдънфийлд продължи:

– И преди съм работила с теб. Ти винаги беше най-спокойният, най-разумният човек в стаята. Онзи Дейв Гърни, когото си познавам, никога не би заплашил старши агент от ФБР, както ти направи тази сутрин. Не би твърдял, че професионалното ми мнение е „простотия“. Нито би ме обвинил в мошеничество и глупост. Караш ме да се питам какво става в главата ти. Ако трябва да съм напълно честна с теб, този нов Дейв Гърни ме притеснява.

– Наистина ли? Смяташ, че куршумът, който бръсна мозъка ми, е извадил от строя някоя и друга логическа верига?

– Казвам само, че в момента мисловният ти процес се подклажда от емоции в по-голяма степен от преди. Не си ли съгласен?

– Не съм съгласен със стремежа ти да покажеш, че проблемът е в моя мисловен процес – след като истинският проблем е, че ти и колегите ти сте свързали имената и репутациите си с купчина лайна, благодарение на която един сериен убиец се е измъкнал безнаказано.

– Много цветисто, Дейвид. Знаеш ли кой друг говори за случая по такъв колоритен начин? Макс Клинтър.

– Това за унищожителна критика ли трябва да минава?

Тя отпи от чашата си:

– Просто ми хрумна. Свободни асоциации. Толкова много прилики. И двамата сте получавали сериозни наранявания, и двамата сте били недееспособни в продължение на поне един месец, и двамата изпитвате силно недоверие към другите, и двамата официално вече не служите в полицията, и двамата сте обсебени от идеята да докажете, че общоприетата версия за случая на Добрия пастир е грешна, и двамата сте родени преследвачи, които мразят да ги изтласкват встрани. – Тя отпи още една глътка. – Някога изследвали ли са те за ПТСР?

Той се вторачи в нея. Въпросът ѝ го изненада, макар че не би трябвало – не и след като го бе сравнила с Клинтър.

– Това ли правиш в момента? Диагностицираш ме? Двамата с Траут обсъдихте ли емоционалната ми стабилност?

Тя отвърна на втренчения му поглед:

– Никога не съм усещала подобна враждебност от твоя страна.

– Нека те попитам нещо. Защо поиска да се срещнем тук?

Тя примигна, сведе поглед към масата, пое си дълбоко въздух, после бавно го изпусна:

– Телефонният ни разговор онзи ден? Беше много обезпокоителен. Честно казано, тревожа се за теб.

Вдигна чашата с коктейла си и отпи повече от половината наведнъж. Когато погледите им се срещнаха отново, каза, вече по-меко:

– Когато те прострелят, изпадаш в шок. Умът ти продължава да преживява отново и отново този момент, заплахата, сблъсъка. Естествените човешки реакции са страх и гняв. Повечето мъже биха предпочели да са ядосани, отколкото да се страхуват. По-лесно им е да изразяват гнева. Смятам, че когато си открил собствената си уязвимост и факта, че не си съвършен, не си Супермен... това страшно те е вбесило. А бавното темпо, с което се възстановяваш, само подклажда яростта ти.

Дали психоложката наистина беше така искрена и неподправено естествена, както звучеше в момента? Дали му предлагаше честното си и загрижено мнение? Дали действително ѝ пукаше? Или пък това бе поредната стъпка от един ставащ все по-неприятен опит да го накара да се усъмни в себе си, вместо да се съмнява в хипотезата за случая? Вгледа се в очите ѝ в търсене на отговор. Погледът ѝ беше интелигентен и не трепваше. Гърни започна да усеща как в него се надига гнева, за който беше споменала. Време бе да се разкара от тук, преди да е казал нещо, за което щеше да съжалява.

1 Насекомо от разред двукрили – б. пр.

2 ATV – Аll-terrain vehicle (англ.) – високопроходимо превозно средство – б. пр.

3 Chalet – дървена вила, шале (обикновено в швейцарски стил) – б. пр.

ЧАСТ ТРЕТА

НА ВСЯКА ЦЕНА

Пролог

Правилният подбор на думите отне време – повече време, отколкото беше очаквал. Толкова неща ставаха, с толкова много неща трябваше да се справи.

Най-после обаче беше доволен. Най-сетне съобщението предаваше всичко, което трябваше да се каже:

Алчността се разпространява в семействата като септична кръв във вана с вода. Тя инфектира всеки, до когото се докосне. Затова съпругите и децата, които представяте като обекти на скръб и съжаление, също ще бъдат посечени. Децата на алчността са зло, зло са и онези, които са с тях. Затова те също ще бъдат посечени. Онез, които въздигате, така че глупците по света да ги утешават, до един ще бъдат съсечени, независимо дали са свързани чрез кръв или чрез брак с децата на алчността.

Който поглъща плода на алчността, приема и петното му позорно. Плодът оставя своята дамга. Онези, що се облагодетелстват от алчността, носят греха на алчността и трябва да понесат и наказанието за него. Те ще умрат, облени от светлините на вашата възхвала. И вашата възхвала ще е гибелта им. Състраданието ви е отрова. Съчувствието ви ги осъжда на смърт. Нима не виждате истината? Да не сте ослепели? Светът е полудял. Алчността се крие зад маската на похвална амбиция. Богатството претендира, че е доказателство за талант и истинска стойност. Комуникационните канали са попаднали в ръцете на чудовища. Най-лошите от най-лошите биват възвеличавани.

Когато дяволите са качени на амвони, а ангелите всеки поругава, на честния се пада да накаже онуй, що свят безумен награждава.

Това са истинните и последни думи на Добрия пастир.

Принтира две копия, които щеше да изпрати с нощната поща. Едното бе за Корасон, второто – за Гърни. После отнесе принтера зад къщата и го разби с тухла. Събра всички парчета, дори по-дребните от нокът, и ги пъхна в чувал за боклук заедно с остатъка от принтерната хартия. Щеше да ги изгори в гората. Инвестициите в предпазните мерки винаги бяха мъдро решение.

Глава 29

Дяволски много парченца

Докато Гърни пътуваше от Бранвил през хълмистата североизточна част на окръг Делауеър, осеяна с недобре поддържани стопанства, в ума му цареше хаос. Вродената му способност да организира данните в логични модели беше парирана от обема информация. Все едно да се опитваш да осмислиш и да подредиш купчина дребни елементи от пъзел, без да знаеш дали всяка част е налице... без да знаеш дори от колко пъзела са частите. В един момент беше сигурен, че всички парчетии са резултат от една централна буря; в следващия момент не беше сигурен в нищо. Може би прекалено много бързаше да измисли едно-единствено обяснение, едно-единствно елегантно уравнение.

Пътна табела, която го приветстваше с „Добре дошли в Дилуид“, му подсказа скромната следваща стъпка. Отби и се обади на единствения жител на Дилуид, когото познаваше лично. Една неразредена доза Джак Хардуик лице в лице би била добра противоотрова срещу нереалистичното мислене.

Десет минути по-късно, след като в продължение на шест километра и половина се изкачва по няколко последователни черни пътища, пристигна пред непретенциозната провинциална къща, която спешно се нуждаеше от пребоядисване и в която под наем живееше Хардуик. Домакинът му отвори, облечен както обикновено с тениска и анцуг с крачоли, отрязани до коленете.

– Искаш ли една? – попита той и повдигна празната бутилка „Гролш“, която държеше.

Първоначално Гърни отказа, после обаче прие. Знаеше, че когато се прибере вкъщи, дъхът му ще мирише на алкохол. Щеше да му е по-лесно да го отдадеше на бирата, изпита с Джак, вместо на блъди мерито с Ребека. След като подаде една бутилка на Гърни и взе друга за себе си, Хардуик се отпусна в едно от двете кожени кресла и посочи на Гърни второто.

– Е, синко – прошепна той дрезгаво (имитираше алкохолно опиянение, но острият поглед го опровергаваше), – кога последно си се изповядвал?

– Трийсет и пет години, плюс-минус – включи се Гърни в тона на човека, от когото смяташе да иска съвет.

Опита бирата. Не беше лоша. Огледа малката всекидневна. Също като облеклото на Джак, болезнено оголялото пространство не се бе променило от последното му идване. Дори прахът си беше същият. Хардуик се почеса по носа:

– Сигурно страшно си загазил, за да търсиш утешение в църквата след толкова време. Говори спокойно, сине мой, за всичките си богохулства, лъжи, кражби и прелюбодеяния. Най-много ме интересуват подробностите по последните.

Намигна му нелепо похотливо.

Гърни се облегна назад в широкото меко кресло и отново отпи от бирата:

– Случаят „Добрия пастир“ се усложнява.

– Винаги е бил сложен.

– Проблемът е, че не съм сигурен с колко точно случая си имам работа.

– Твърде много лайна за едно цукало?

– Както вече казах, не съм сигурен – започна Гърни, след което изложи възможно най-подробно дългата поредица от факти, събития, странности, подозрения и въпроси, които занимаваха ума му. Хардуик извади една измачкана хартиена кърпичка от джоба на анцуга си и издуха носа си с нея:

– Добре, какво точно ме питаш?

– Искам само да проверя какво ти подсказва инстинктът – колко от тези неща се вписват в голямата картина и колко от тях може да са нещо напълно различно.

Хардуик цъкна с език:

– Не знам за стрелата. Може някой да се е целил в задника ти, но... да е улучил лехата с лалетата, знам ли? Не ѝ отдавам особено значение.

– А останалото?

– Останалите неща биха привлекли вниманието ми. Апартамент, който се подслушва; опожарена плевня; стълбище, превърнато в капан; таен вход през тавана на младата дама – за такива работи е нужно да отделиш време и енергия, както и да рискуваш да попаднеш под ударите на закона. Тоест е сериозно. Означава, че е заложено нещо важно. Но с това не ти казвам нищо ново, нали?

– Не съвсем.

– Ти всъщност ме питаш дали смятам, че всичко е свързано в някаква грандиозна конспирация? – при тези думи разкриви лице в преувеличена имитация на нерешителност. – Най-добрият отговор е нещо, което ти самият ми каза преди много време, докато работехме заедно по случая „Мелъри“: „По-добре да приемеш, че има връзка и да се окаже, че грешиш, отколкото да пренебрегнеш някоя, пък тя да се окаже реална“ – спря за малко, за да се оригне. – Само че има един по-важен въпрос. Ако в случая „Добрия пастир“ не става дума за справедливо изтребване на злите богаташи, за какво, по дяволите, става дума? Отговорете на него, господин Холмс, и ще имате отговорите и на всичките си други въпроси. Искаш ли още един „Гролш“?

Гърни поклати глава.

– Между другото, ако наистина се опиташ да унищожиш официалната версия по случая, ще се окажеш в окото на най-лайняния ураган, който можеш да си представиш. Галилео във Ватикана. Ясно ти е, нали?

– Днес започна да ми се изяснява.

Гърни си представи агент Траут, седнал на унилата си веранда насред планината, с опасния доберман до краката му. „Усложненията“, които беше споменал. Онова, което бе подметнал за пожара. Както и Дейкър, който приличаше на наемен убиец с дълга кариера.

– Добре, момчето ми, само да си знаеш. Защото... – В този миг мобилният му телефон звънна и го прекъсна.

Той го извади от джоба си и каза:

– Хардуик.

После известно време мълча, а изражението му ставаше все по-заинтригувано и объркано едновременно.

– Така... Така... К`во?! Мамка му!... Даа... И това беше единствената?... Разполагаш ли с оригиналната дата на заявлението?... Добре... Ясно... Благодаря... Да... Чао.

След края на разговора Хардуик продължи да се взира в телефона, сякаш от него щеше да изскочи нещо, което допълнително да изясни нещата.

– Какво беше това, по дяволите? – попита Гърни.

– Отговор на въпроса ти.

– Кой по-точно?

– Нали ме накара да разбера дали Пол Мелани има регистрирани оръжия на свое име?

– И?

– Има един пистолет. „Пустинен орел“.

През по-голямата част от половинчасовото пътуване от Дилуид до дома си в Уолнът Кросинг Гърни не бе в състояние да мисли за нищо друго. Колкото и стряскащо да бе откритието, то по-скоро предизвикваше тревога, без да води до някакви действия. Това бе все едно да разбереш, че убиец и умъртвената му с брадва жертва, за които преди се е смятало, че не са се познавали, всъщност са седели на един чин в детската градина. Информацията наистина привличаше вниманието, но какво означаваше, по дяволите?

Важно бе да се разбере от колко време Мелани е собственик на пистолета. Само че от регистъра, който бе проверил колегата на Хардуик, ставаше ясно единствено, че Мелани има разрешително да носи оръжие, но не и кога е подал първото заявление. Обажданията до офиса на Мелани и мобилния му телефон не дадоха резултат. И в двата случая отговаряше гласова поща. Но дори той да реши да звънне в отговор, не беше задължен да обяснява необичайния си избор на пистолет.

Очевидно тази любопитна нова подробност само усилваше първоначалното безпокойство на Гърни: депресията и лесният достъп до огнестрелно оръжие са високорискова комбинация. Но беше само това – „безпокойство“. Нямаше категорични доказателства, че Пол Мелани представлява реална заплаха за себе си или за някой друг. Той не беше казал нищо – не бе произнесъл нито една от ключовите фрази, нито една от онези думи, които задействаха алармите на психиатрите – нищо, което да оправдае уведомяването на полицията в Мидълтън или каквито и да било други действия освен вече направените лични обаждания.

Гърни обаче продължаваше да мисли за това. Представяше си за какво евентуално беше ставало дума при контактите на Ким с Мелани преди общата им среща в събота – писмото ѝ и телефонния разговор, с които му бе обяснила проекта си. Тези напомняния за смъртта на баща му и за очевидната липса на интерес от страна на баща му към него самия може да са го насочили към празнотата в живота, към потъващия кораб на неуспешната му кариера.

Дали – обгърнат от отровните изпарения на депресията – не планираше да приключи всичко? Или, да не дава Господ, вече го беше направил? Може би затова обажданията се препращаха към гласовата поща?

Ами ако Гърни бе разбрал всичко наопаки? Ами ако идеята не бе „Пустинният орел“ да се използва за самоубийство, а за убийство?

Ами ако е била такава от самото начало? Ами ако...

Мили боже! Ами ако, ами ако. Достатъчно! Човекът имаше официално разрешение за притежанието на законен пистолет. По света имаше милиони депресирани хора, които никога дори не помисляха да наранят себе си или друг човек. Да, марката на пистолета повдигаше определени и доста очебийни въпроси, но тези въпроси щяха да бъдат зададени и да получат отговор, когато Мелани се обади. А той щеше да го направи. Странните съвпадения обикновено имаха съвсем прозаични обяснения.

Глава 30

Време за шоу

Когато Гърни се прибра в 2 часа и 2 минути следобед, Мадлин беше излязла. Колата ѝ бе паркирана пред външната врата, което означаваше, че вероятно се катери по някоя от горските пътеки, започващи от горното пасбище.

По време на последните няколко километра от пътуването, вече не бе така обсебен от мисълта за пистолета на Мелани... но пък тя бе заменена от Големия Въпрос на Хардуик: Ако убийствата, извършени от Добрия пастир, не бяха изблик на психопат, преследващ своята мисия (както пишеше в манифеста), какво бяха тогава?! Гърни взе бележник и химикалка и седна на масата за закуска. Най-добрият начин да разтовариш ума си, който му беше известен, бе да запишеш нещата на хартия. След около час вече разполагаше с началото на следователска версия по случая, както и с кратък списък с „предварителни“ въпроси, които може би щяха да открият нови пътища, чието изследване да си струва.

ВЕРСИЯ

Съществуват непреодолими различия в мисловния процес и стила – между ефективните, сякаш извършени от машина планирания и изпълнения на убийствата, от една страна, и нравоучителните псевдобиблейски мнения и присъди в манифеста, от друга. Истинският характер се разкрива от поведението. Високата интелигентност и ефективността не могат да бъдат подправени. Несъответствието между действията на убиеца и емоционалното му, позоваващо се на мисия обяснение на въпросните действия предполага, че обяснението може да е фалшиво, да е измислено с цел отклоняване на вниманието от по-прагматичен мотив.

ВЪПРОСИ

Ако не са били избрани заради своята „алчност“, защо всъщност са били избрани жертвите?

Какво е значението на еднотипните превозни средства?

Защо убийствата са били извършени тъкмо тогава, през пролетта на 2000 година?

От значение ли е последователността, в която са извършени?

Всичките ли са с еднаква важност?

Дали някое от шестте убийства е било предизвикано от някое от другите пет?

Защо е избрано такова драматично, приковаващо вниманието оръжие?

Каква е целта на малките пластмасови животинки, подхвърлени на местопрестъпленията?

Какви пътища на разследването са били пресечени от появата на манифеста?

Гърни прегледа написаното. Знаеше, че това е едва началото и не очакваше моментален пробив и прозрения. Наясно бе, че онези моменти, в които възкликваш „Аха!“, никога не идват по поръчка. Реши да покаже списъка на Хардуик и да провери каква реакция ще предизвика. Както и на Холдънфийлд – със същия мотив. Подвоуми се дали да даде копие и на Ким и реши да не го прави. Нейните цели бяха различни от неговите и въпросите му само щяха пак да я разстроят. Отиде до компютъра в кабинета, написа две отделни встъпителни писма до Хардуик и Холдънфийлд и им ги изпрати. После разпечата копие, което да покаже на Мадлин, изтегна се на дивана в кабинета и заспа.

– Вечеря.

– Ммм?

– Време е за вечеря.

Гласът на Мадлин. Отнякъде. Той примига и насочи замъглен поглед към тавана. Стори му се, че вижда два паяка, които се плъзгат по бялата повърхност. Примигна отново, разтри очите си и паяците изчезнаха. Вратът го болеше.

– Колко е часът?

– Почти шест.

Тя стоеше на вратата на кабинета.

– Божичко! – Той седна на кушетката, като разтриваше врата си. – Отнесох се.

– Да, определено. Както и да е, вечерята е готова – след тези думи тя се върна в кухнята.

Той се протегна, отиде в банята и наплиска лицето си със студена вода. Когато се присъедини към съпругата си, тя вече бе сложила на масата две купи с изпускаща пара рибена яхния, две зелени салати и чиния с чеснов хляб с масло.

– Ухае добре – отбеляза Гърни.

– Съобщи ли на полицията за бръмбарите?

– Какво?

– Подслушвателните устройства, отварящия се панел в тавана – някой уведоми ли полицията?

– Защо питаш?

– Просто се чудех. Подобни неща са противозаконни, нали? Да подслушваш нечий апартамент. Това е престъпление, не трябва ли да се съобщи за него в полицията?

– Да, и не. Може би трябва. Но в повечето случаи няма законово изискване, което да налага съобщаването на криминално деяние, освен ако задържането на тази информация би попречило на текущо разследване.

Тя го гледаше и чакаше.

– В подобна ситуация, ако аз бях разследващият полицай, бих искал всичко да остане, както си е.

– Защо?

– Би могло да ми даде предимство. Когато подслушвателното устройство работи, а онзи, който го е поставил, не знае, че е разкрит, на по-късен етап то може да ти даде възможност да заловиш престъпника.

– Как?

– Като му заложиш капан с инсцениран разговор, който да го предизвика да направи нещо, с което да се разкрие или инкриминира. Така че работещият бръмбар може да е полезен. Само че Шиф и останалите детективи от управлението в Сиракуза може да не виждат нещата така. Може да нахлуят в апартамента и да провалят всичко. Кажа ли на Шиф, нещата излизат извън контрола ми, а точно в момента бих искал да запазя дори най-дребното предимство, което мога да запазя.

Тя кимна и опита яхнията си:

– Хубава е. Пробвай я, преди да е изстинала.

Гърни взе лъжицата и вкуси, след което се съгласи, че наистина е много хубава. Мадлин си отчупи парче от хляба:

– Докато ти спеше, прочетох онова, което беше оставил на масичката за кафе до кушетката. Въпросите ти по случая.

– Да, исках да го направиш.

– Сигурен ли си, че причините за убийствата не са онези, които всички смятат за истински?

– Напълно.

– Подхождаш към случая, все едно е съвсем нов?

– Съвсем нов случай, който по стечение на обстоятелствата е отпреди десет години.

Тя се загледа в лъжицата си:

– Ако започваш от самото начало, предполагам, че основният въпрос е: защо хората убиват други хора?

– Като изключим налудничавите самозаблуди, че изпълняват свещена мисия, основните мотиви са секс, пари, власт и отмъщение.

– Как мислиш, за кой от тях става дума?

– Като се вземе предвид какви са жертвите, причината едва ли е сексът.

– Обзалагам се, че е заради пари – каза Мадлин. – Много пари.

– Защо?

Тя повдигна леко рамене:

– Луксозни коли, скъпи пистолети, богати жертви – просто така ми изглежда.

– Но не от омраза към парите? Омраза към властта, която дават? И не за да се унищожи алчността?

– О, боже, не! Тъкмо обратното.

Гърни се усмихна. Имаше чувството, че Мадлин може да е напипала нещо.

– Довърши си яхнията – подкани го тя. – Нали не искаш да пропуснеш първия епизод на „Сираци на убийствата“.

Не разполагаха с телевизор, но имаха компютър. А в рекламата си РАМ Нюз бяха посочили, че програмата ще върви не само по кабелните им канали, но и паралелно в интернет. Седнаха пред аймака в кабинета и Гърни отвори уебсайта на РАМ. Ужасяваше се всеки път, когато получеше нови доказателства за това колко долнопробен е станал медийният свят. При това положението се влошаваше. Идиотското търсене на сензации беше като тресчотка, която се върти само в една посока. А отвратителната програмна схема на РАМ бе начело на това затъване в ямата. Началната страница беше почти изцяло заета от огромно лого в червено, бяло и синьо – РАМ НЮЗ НЕТУЪРК: СВЕТЪТ БЕЗ ОГРАНИЧЕНИЯТА НА ХОРИЗОНТА. Следваше страница, на която се изброяваха най-популярните им предложения. Прегледа набързо списъка, докато търсеше „Сираците“.

ТАЙНИ И ЛЪЖИ: Нещата, които другите медии няма да ви кажат

ВТОРО МНЕНИЕ: Да поставим под въпрос общоприетото

АПОКАЛИПСИС СЕГА: Битката за душата на Америка

Гърни мрачно отвори следващата страница на уебсайта, където (най-отгоре в списъка с извънредни предавания) откри „Сираци на убийствата“. Под заглавието имаше кратко рекламно съобщение за привличане на вниманието: „Какво се случва с оцелелите, когато убиец изтръгне сърцето на едно семейство? Шокиращи истински истории, белязани от скръб и гняв. Премиерен епизод: днес в 7 часа вечерта източно стандартно време.“

След десет минути, точно в 7 вечерта, започна първият епизод.

Екранът бе почти изцяло черен. Разнеслият се зловещ крясък на бухал предполагаше, че зрителят наблюдава провинциален път през нощта. Един мъж излезе от мрака и застана на малкото пространство, което бе осветено от фаровете на кола, паркирана на обраслия с трева банкет. На косата светлина на фаровете част от чертите на лицето му изпъкваха, а други потъваха в сянка, сякаш бе герой в трилър филм. Мъжът започна да говори бавно със злокобен тон:

– Преди точно десет години, през пролетта на 2000 година, в хълмистата извънградска част на Северен Ню Йорк, на едно пусто шосе като това, в безлунна нощ, все още смразявана от зимата във въздуха, започва ужасът. Бруно и Кармела Мелани се връщат към дома си в провинцията, след като са били в града на празненство по случай кръщене. Може би точно обсъждат щастливите събития от изминалия ден, скъпите приятели и роднини, които не са виждали от толкова време, когато зад тях изскача друга кола и започва да ги изпреварва на дълъг, тъмен завой. Но когато тази странна кола ускорява и се изравнява с Бруно и Кармела Мелани...

Сцената на екрана се промени и сега на него се виждаше слабо осветената вътрешност на движещо се превозно средство. На предните седалки седяха шофьор и пътник, но в нощната тъмнина лицата им не можеха да се разпознаят. Двамата си говореха нещо, смееха се тихичко. Няколко секунди по-късно зад тях се появиха светлини от фаровете на друга кола. Ставаха все по-ярки и големи и се изместиха вляво от първия автомобил, сякаш шофьорът се канеше да го задмине. След това изведнъж проблесна силна бяла светлина, а едновременно с това се разнесе подобен на експлозия гърмеж от изстрел, последва пищенето на гуми на неуправляемо превозно средство, продължителни звуци от трошене, стъкло, което се разбива на парчета.

Дикторът се върна на екрана. Приведе се и взе някаква разкривена отломка от земята. Размаха я във въздуха, сякаш това беше важна улика от местопрестъплението на случая, който описваше.

– Колата на Мелани излита от пътя. Толкова е смачкана, че първите полицаи, които пристигат, не успяват веднага да установят марката и модела. Една трета от главата на Бруно Мелани е отнесена с куршум от огромен пистолет. Нараняванията на Кармела Мелани я изпращат в кома, от която не е излязла и до днес.

Загледана в компютърния екран, Мадлин направи отвратена физиономия. Изглежда, смяташе подхода на РАМ за по-противен и по-обезпокоителен от събитието, за което ставаше дума. Дикторът продължи с изключително драматични описания на другите пет убийства, извършени от Добрия пастир, и завърши с дълъг преразказ на фиаското на Харолд Блум, довело до пълния крах в кариерата и живота на Макс Клинтър.

– Боже! – възкликна Мадлин, – това минава всякакви граници.

Гърни кимна.

Сега камерата показваше диктора в по-едър план – той вече беше в ролята на водещ и седеше в студио заедно с още двама мъже.

– Десет години – отбеляза той. – Десет години, но за някои от нас е толкова скоро. Може би се питате защо се връщаме към онзи ужас? Отговорът е прост: защото на десетгодишнината от дадено събитие е нормално да спреш. Десетгодишнината е момент, в който често правим пауза и се вглеждаме назад, независимо дали става дума за триумф, или за трагедия.

След това се обърна към мургав мъж, седнал на един от столовете срещу него:

– Доктор Мъркилий, вашата специалност е съдебната психолингвистика. Бихте ли обяснили този термин на публиката ни?

– Разбира се. Това означава да откриеш мисленето зад думите.

Говореше тихо, бързо, много точно и много типично за индиец. В долната част на екрана се появи надпис: Самаркан Мъркилий, доктор на науките.

– Мисленето ли?

– Личността, емоцията, биографията. Начинът, по който работи умът.

– Следователно сте експерт в областта на това как съчетаването на думите, граматиката и стила разкриват истинското лице на един човек?

– Точно така, да.

– Добре, доктор Мъркилий, ще ви прочета няколко откъса от документ, изпратен от Добрия пастир до медиите преди десет години, след което ще ви попитам за мнението ви за това какво се крие в неговия ум. Готов ли сте?

– Разбира се.

Водещият започна да чете дълъг пасаж за това как да се „изкорени алчността“ и да се „унищожат приносителите ѝ“, като по този начин се освободи земята от „тази унищожителна зараза“. Гърни разпозна думите от встъплението на „Меморандума за намерение“ на Добрия пастир, познат като „манифеста“.

Водещият остави листа на масата:

– Добре, доктор Мъркилий, с какъв човек си имаме работа тук?

– С прости думи ли? Много логичен, същевременно силно емоционален.

– Бихте ли разяснили по-подробно, моля?

– Много напрежение в писането, много стилове, много различни типове отношение.

– Казвате, че има множество самоличности?

– Не, това е глупаво, множественото разстройство на личността не съществува. То е за книгите и за филмите.

– О! Но нали казахте, че...

– Има много тонове. Първо един, след това друг, и пак различен. Много неуравновесен човек.

– Да приемам ли, че бихте охарактеризирали такъв човек като опасен?

– Да, разбира се. Убил е шестима души, нали?

– Добра логика. Един последен въпрос. Смятате ли, че все още е някъде там, навън, и се спотайва в сенките?

Д-р Мъркилий се подвоуми:

– Ами, ще го кажа така: ако наистина е там, навън, бих се обзаложил, че в момента гледа предаването. Гледа и обмисля.

– Обмисля? – водещият замълча за миг, сякаш се опитваше да прецени значението на това твърдение. – Това е наистина смразяваща мисъл. Убиец, който се разхожда по улиците. Убиец, който точно в този момент може би обмисля какво да предприеме от тук нататък.

Пое си дълбоко въздух, като че ли искаше да успокои нервите си, преди да продължи. Камерата приближи и се фокусира върху него.

– А сега е време за някои важни съобщения...

Гърни грабна мишката на компютъра и намали звука докрай – механичната му реакция към рекламите. Мадлин го стрелна с кос поглед:

– Все още дори не сме видели Ким, а аз вече губя търпение с това.

– И аз – отвърна Гърни, – но трябва да гледам поне интервюто на Ким с Рут Блум.

– Знам – каза Мадлин и се усмихна леко.

– Какво има?

– В цялата ситуация има някаква глупава ирония. След като беше ранен, а последствията от раните не изчезнаха толкова бързо, колкото вероятно ти се е искало, ти потъна в дупка. Колкото по-дълбоко потъваше, толкова по-малко вършеше. Колкото по-малко вършеше, толкова по-дълбоко потъваше. Беше болезнено да те гледам. Бездействието направо те съсипваше. Сега цялата тази лудост, цялата опасност... те връща към живота. Преди седеше на масата за закуска в някоя великолепна утрин и само прокарваше пръст нагоре-надолу по ръката си. Проверяваше онова безчувствено място – дали се е променило, дали не е по-зле. Знаеш ли какво? Не си го правил цяла седмица.

Той нямаше представа какво да отвърне, затова не каза нищо. На екрана пред тях рекламите свършиха и картината се върна в студиото. Гърни плъзна с курсора иконката за звука точно навреме, за да чуе как водещият задава въпрос на другия гост на масата:

– Доктор Монти Кокрел, радвам се, че и вие сте с нас днес. Америка ви познава като експерт по яростта. Кажете ни, докторе, какво в действителност представляват убийствата, извършени от Добрия пастир?

Кокрел направи драматична пауза, преди да отговори:

– Съвсем просто е – война. Убийствата и манифестът, който ги обяснява, са опит да се разпали класова борба. Налудничав опит да се накажат онези, които са постигнали успех, за провалите на онези, които не са.

След тези думи водещият и двамата му гости безгрижно се впуснаха в безцелен разговор, който продължи цели пет минути – истинска вечност в телевизията, и в крайна сметка и тримата се съгласиха, че правото да притежаваш собствено оръжие понякога е единствената защита срещу подобно зловредно мислене. Гърни отново намали и се обърна към Мадлин.

– Какво? – попита го тя. – Виждам, че мислиш за нещо.

– Мислех си за онова, което каза дребничкият индиец.

– Че убиецът ще гледа това идиотско предаване?

– Да.

– Че защо му е да го прави?

Въпросът ѝ бе реторичен и Гърни не отговори. Изминаха още няколко болезнени минути от програмата, преди да дойде ред на интервюто на Ким с Рут Блум. Двете жени седяха една срещу друга на маса на открита задна веранда на къща. Денят беше слънчев. И двете носеха леки якета със закопчани догоре ципове. Рут Блум беше закръглена жена на средна възраст, със стаена на лицето тъга. На Гърни прическата ѝ му се стори трогателно-глупава – малка купчинка златистокафяви къдрици, прилична на йоркширски териер, кацнал на върха на главата ѝ.

– Той беше най-добрият човек в целия свят. – Рут Блум замълча, сякаш за да даде на Ким време да оцени тази велика истина, преди да продължи. – Отзивчив, мил и... винаги се опитваше да се справи по-добре, винаги се опитваше да се усъвършенства. Забелязвали ли сте, че най-добрите хора на света винаги се опитват да се представят още по-добре? Такъв беше Харолд.

Гласът на Ким пресекваше:

– Загубата му трябва да е била най-лошото нещо, което някога ви се е случвало.

– Лекарят ми каза, че трябва да пия някакъв антидепресант. Антидепресант – повтори, като че ли това бе най-необмисленият съвет, който е получавала през живота си.

– Променило ли се е нещо с течение на времето?

– Да, и не. Все още плача.

– Но продължавате да живеете.

– Да.

– Знаете ли нещо за живота сега, което не знаехте, преди съпругът ви да бъде убит?

– Знам колко временно е всичко. Някога смятах, че винаги ще имам онова, което имам; че винаги ще имам Харолд, че никога няма да загубя нищо, което има значение. Глупаво е, но така мислех. Истината е, че ако живеем достатъчно дълго, губим всичко и всички.

Ким извади кърпичка от джоба на якето си и избърса очите си.

– Как се запознахте?

– Срещнахме се на едно училищно празненство с танци.

През следващите няколко минути Рут Блум си припомняше най-съществените емоционални моменти от връзката си с Харолд, като накрая пак се върна към първоначалната идея за подаръка, който е даден, а после отнет:

– Смятахме, че ще продължи вечно. Само че нищо не трае вечно, нали?

– Как успяхте да го преодолеете?

– Главното бяха другите.

– Другите ли?

– Подкрепата, която си давахме един на друг. Всеки от нас беше загубил любим човек по същия начин. Това беше общо за всички ни.

– Направили сте си група за взаимопомощ?

– Известно време бяхме като семейство. По-близки, отколкото някои семейства. Всеки от нас беше различен, но имахме това, което ни свързваше много силно. Спомням си Пол, счетоводителя; той беше много тих, почти никога не казваше и дума. Робърта, силната – по-силна от който и да било мъж. Доктор Стърн, който бе гласът на разума, умееше да успокоява хората. И онзи млад мъж, който искаше да отвори луксозен ресторант. Кой друг? О, господи, Джими. Как бих могла да забравя Джими? Джими Брустър мразеше всичко и всички. Често се чудя какво е станало с него.

– Намерих го – отвърна Ким – и той се съгласи да говори с мен. Ще бъде част от проекта.

– Това е добре за него. Горкичкият Джими. Толкова много гняв. Знаеш ли какво казват за хората, които са толкова гневни?

– Какво?

– Че са ядосани на себе си.

Ким изчака доста време в мълчание, преди да попита:

– Ами ти, Рут? Не таиш ли гняв към случилото се?

– Понякога. Най-често обаче съм тъжна. Най-често... – По бузите ѝ започнаха да се стичат сълзи.

Частта с видеоинтервюто приключи и бе заменена от черен екран, след което отново се появи студиото. Сега водещият седеше на масата заедно с Ким. Гърни предположи, че именно този разговор са записвали миналия ден, когато тя отиде до града.

– Не знам какво да кажа – отбеляза водещият. – Останах без думи, Ким. Толкова беше силно.

Тя се усмихна смутено и сведе поглед надолу към масата.

– Толкова силно! – повтори той. – След минутка бих искал да поговорим малко повече за това, Ким, но първо ми се ще да те попитам нещо.

Приведе се към нея и снижи гласа си, имитирайки поверителност:

– Вярно ли е, че си навила един много награждаван детектив от отдел „Убийства“ да участва в проекта ти? Дейв Гърни. Човекът, когото списание „Ню Йорк“ нарече „Суперченгето“?

Дори пистолетен изстрел не би привлякъл толкова сигурно вниманието на Гърни. Той се вгледа в лицето на Ким на екрана – изглеждаше стресната.

– В известен смисъл – отвърна младата жена след малко. – Имам предвид, че ме съветва по някои проблеми, свързани със случая.

– Проблеми ли? Би ли споделила повече подробности?

Колебанието на Ким убеди Гърни, че наистина са я хванали неподготвена.

– Случват се разни странни неща, неща, които още не бих желала да разкривам. Очевидно обаче някой се опитва да попречи на излъчването на „Сираци на убийствата“.

Водещият демонстрира силна загриженост:

– Продължавай...

– Ами... с нас се случиха разни неща, които биха могли да се тълкуват като предупреждение да се отдръпнем, да не се занимаваме със случая „Добрия пастир“.

– Твоят съветник, детективът, сигурно има някакви теории?

– Явно неговото мнение за случая се различава от това на всички останали.

Водещият целият се превърна в слух:

– Да не би да твърдиш, че твоят експерт смята, че от ФБР са били на грешен път през всичките тези години?

– Ще трябва да попиташ него самия. Вече казах твърде много.

Много си права, по дяволите!, помисли си Гърни.

– Когато става дума за истината, Ким, никога не е твърде много! Може би ще продължа със самия детектив Гърни – във втория епизод на „Сираци на убийствата“ следващата седмица. Междувременно приканвам нашите зрители да вземат думата. Реагирайте! Споделете с нас какво мислите. Влезте на нашия сайт и ни кажете.

Уебадресът ram4news.com се появи в долната част на екрана. Буквите примигваха в червено и синьо. Водещият се наведе към Ким:

– Остава ни една минута до края. Може ли да обобщиш същността на случая „Добрия пастир“ с няколко думи?

– С няколко думи?

– Точно така. Същността му.

Тя затвори очи:

– Любов. Загуба. Болка.

Камерата показа близък план на водещия:

– Добре, приятели. Това беше всичко. Любов, загуба и ужасна болка. Следващата седмица ще разгледаме отблизо разбитото семейство на друга жертва на Добрия пастир. И не забравяйте, че, доколкото знаем, Добрия пастир все още е някъде там, все още броди сред нас. Един човек... за когото... човешкият живот... не означава нищо. Останете на честотата на РАМ Нюз, за да научите всичко, което ви е необходимо! Бъдете нащрек, приятели мои. Светът е опасно място.

Екранът потъмня. Гърни затвори търсачката, изключи компютъра и се облегна назад на стола си.

Мадлин му хвърли мек, преценяващ поглед:

– Какво те тревожи?

– Точно в този момент ли? Не зная. – размърда се на стола, затвори очи и зачака да изплува първото нещо, което предизвикваше у него тревога. Изненадващо не беше предаването, което току-що бяха гледали, колкото и да бе обезпокоително.

– Какво мислиш за онази история с Ким и Кайл? – попита.

– Ами, изглежда, че са привлечени един от друг. Какво има за мислене?

Той поклати глава:

– Не знам.

– Онова, което каза Ким за теб в края на шоуто по РАМ... за съмненията ти относно подхода на ФБР... ще ти създаде ли проблеми?

– Възможно е да увеличи неприятностите ми с агент Траут. Вероятно ще опъне вманиачените му на тема контрол нерви до там, че да поиска да ми създаде правни неудобства.

– Можеш ли да направиш нещо по въпроса? Някакъв начин да го предотвратиш?

– Разбира се. Трябва само да докажа, че неговата версия за случая е пълна глупост. Тогава той ще си има далеч по-сериозни проблеми от това да се занимава с мен.

Глава 31

Завръщането на Пастира

Когато Гърни се събуди в седем и трийсет на следващата сутрин, навън валеше. Беше един от онези леки, но равномерни дъждове, които могат да продължат с часове.

Както обикновено, и двата прозореца бяха открехнати с няколко сантиметра в горната част. Въздухът в спалнята беше мразовит и влажен. Макар на практика да бе изминал почти час след изгрева, разкривеният правоъгълник небе, който се виждаше от мястото, където бе поставил глава на възглавницата, беше безнадеждно сив като мокра тротоарна плоча.

Мадлин бе станала преди него. Той се протегна и разтърка очи. Нямаше желание да заспива отново. В последния му неспокоен сън фигурираше черен чадър. Докато чадърът се разтваряше сякаш по собствено желание, разгръщащият се плат се превърна в крила на огромен прилеп. Прилепообразната форма се трансформира в черен лешояд, а извитата дръжка на чадъра стана изкривена човка. После, по екзотичната сетивна логика на сънищата, хищната птица се преобразува в студеното течение през отворения прозорец – именно неговото неприятно докосване бе причината да се събуди.

Насили СЕ да стане от леглото и да постави физическо разстояние между себе си и съня. След това взе горещ душ, разчитайки на неговата сила да прояснява съзнанието и да опростява реалността, избръсна се, изми си зъбите, облече се и се запъти към кухнята за кафе.

– Обади се на Джак Хардуик – каза Мадлин откъм печката, без да вдига поглед от нея, докато добавяше шепа стафиди към нещо, което къкреше в малка тенджера.

– Защо?

– Защото се обади преди петнайсетина минути и искаше да говори с теб.

– Каза ли за какво?

– Каза, че има въпрос по повод имейла, който си му изпратил.

– Хммм – той отиде до машината и си наля кафе. – Сънувах някакъв черен чадър.

– Май беше доста нетърпелив да говори с теб.

– Ще му звънна. Но... кажи ми, как свърши онзи филм?

Мадлин изсипа тенджерката в купата си и я донесе на масата за закуска.

– Не си спомням.

– Описа сцената в големи подробности – мъжа, когото снайперистите преследват, как той влиза в църквата и как по-късно, когато излиза, не могат да разпознаят кой е, понеже всички останали, които излизат заедно с него от църквата, са облечени в черно и носят черни чадъри. Какво се случва след това?

– Предполагам, че се е измъкнал. Защото снайперистите не могат да застрелят всички.

– Хммм...

– Какво има?

– Да предположим, че наистина са застреляли всички.

– Не са.

– Но да предположим, че са го направили. Да предположим, че са застреляли всички, защото това е единственият начин да се уверят, че са уцелили онзи, когото преследват. И да предположим, че после е дошла полицията и е намерила всички тези хора, разстреляни на улицата. Какво биха помислили?

– Какво биха помислили полицаите ли? Нямам никаква представа. Може би, че някакъв маниак е искал да избие богомолците?

Гърни кимна:

– Точно така, особено ако същия ден са получили писмо от някого, който твърди, че религиозните хора са изметта на обществото и смята да ги изтреби всичките.

– Но... чакай малко – Мадлин сякаш не можеше да повярва. – Да не би да намекваш, че Добрия пастир е избил всички онези хора, тъй като не е могъл да определи коя е истинската му цел? И че просто е продължавал да разстрелва хората в определена марка кола, докато не се е уверил, че е улучил преследваната жертва?

– Не знам. Но имам намерение да разбера.

Мадлин поклати глава:

– Просто не виждам как... – думите ѝ бяха прекъснати от иззвъняването на домашния телефон на плота до хладилника. – По-добре ти го вдигни. Вероятно е ти-знаеш-кой.

Знаеше. И наистина бе той.

– Приключи ли вече с шибания си душ?

– Добро утро, Джак.

– Получих мейла ти – следователската ти хипотеза и списъка с въпроси.

– И?

– Твърдиш, че между думите в манифеста и действията на убиеца има стилистично несъответствие?

– Може и така да се каже.

– Твърдиш, че модус операнди на убиеца доказва, че той е прекалено практичен, хладнокръвен, спокоен и съсредоточен, за да мисли по начина, представен в манифеста. Добре ли е схванал нещастният ми мозък?

– Онова, което твърдя, е, че съществува разногласие.

– Окей. Това е интересно. Но създава още по-голям проблем, отколкото този, който решава.

– Как?

– Казваш, че мотивът на убийствата е различен от изразеното в манифеста?

– Точно така.

– Следователно жертвите са избирани по друг признак, а не понеже са били видни потребители на луксозни стоки, алчни копелета, които заслужават да умрат?

– Точно така.

– Значи, този свръхпрактичен, свръххладнокръвен гений е имал тайна и съвсем прагматична причина да убие онези хора?

– Точно така.

– Схващаш ли проблема?

– Кажи.

– Ако действителният мотив на убиеца да избере всяка една от жертвите е бил различен от факта, че той или тя кара мерцедес за сто хиляди долара, тогава трябва да приемем, че мерцедесът за сто хилядарки няма връзка със случая. Дяволско съвпадение. Някога сблъсквал ли си се с такова нещо, Дейви, момчето ми? Би било все едно да откриеш, че всяка една от жертвите на Бърни Мадоф^1 случайно е имала татуиран елф на задника си. Разбираш ли за какво иде реч?

– Разбирам, Джак. Нещо друго безпокои ли те в писмото ми?

– Всъщност да, още един от твоите въпроси. На практика три въпроса, които общо взето се въртят около едно и също нещо: Дали всички убийства са еднакво важни? Важна ли е последователността им? Някои от тях били ли са наложени от други? Искаш ли да ми кажеш кое във въпросния случай поставя този въпрос?

– Понякога именно липсващото привлича вниманието ми. А поради характера на господстващата хипотеза в този конкретен случай, доста неща липсват – неизследвани възможности, незададени въпроси. Основното положение от самото начало е било, че тези убийства са идентични съставни части на едно философско твърдение, което убиецът прави. В момента, в който всички са го приели, никой вече не е разглеждал убийствата като отделни събития, които биха могли да имат различни цели. Обаче е възможно те да не са еднакво важни или дори да не са извършени по една и съща причина. Следиш ли мисълта ми, Джак?

– Трудно е да се каже. В състояние ли си да конкретизираш?

– Гледал ли си един филм, който се казва „Мъжът с черния чадър“?

Никога не го беше гледал, даже не беше чувал за него. Така че Гърни му разказа сюжета, като завърши с хипотезата, която бе изложил пред Мадлин – „ами ако снайперистите бяха застреляли всички“?

След дълго мълчание Хардуик зададе вариант на един от въпросите на Мадлин:

– Твърдиш, че първите пет нападения са били грешки? И убиецът най-накрая е извадил късмет при шестото? Помогни ми да разбера. Искам да кажа, ако е бил професионалист като стрелците в твоя филм, коя точно цел му е била зададена? Знаел е само, че жертвата кара мерцедес от най-луксозните? И така, той излиза на пътя нощем, стреля по прозорците на няколко мерцедеса с най-мощния пистолет на света и после гледа кого е уцелил? Нещо не ми се връзва.

– И на мен. Но знаеш ли какво? Започвам да усещам, че съм на точното игрище, макар да не съм сигурен каква точно игра се играе.

– Не си сигурен? Да го наречем така – нямаш дори бегла представа каква е?

– Мисли по-позитивно.

– Имаш ли още мъдрости за ръсене, Шерлок, преди да съм се издрайфал?

– Още само едно нещо. Специален агент Траут е обсебен от идеята, че вероятно имам достъп до поверителна информация, без да имам законови правомощия. Пази си гърба, Джак.

– Майната му на Траут. Искаш ли да ти изровя още някой секретен боклук?

– След като вече питаш, има ли някакъв напредък в издирването на Емилио Корасон?

– Все още не. Съумял е да стане изненадващо невидим.

В девет без петнайсет Мадлин тръгна за работата си в клиниката. Все още валеше.

Гърни отиде до компютъра, отвори копието на имейла си до Хардуик, прегледа списъка с въпроси, който беше приложил, и се спря на един от тях, който гласеше: „Защо убийствата са били извършени тъкмо тогава, през пролетта на 2000 година?“. Колкото повече се убеждаваше, че убийствата са прагматични по същността си, толкова по-голямо значение придобиваше елементът време.

Психопатите с мисия обичайно следват два модела в убийствата. Единият подход е „Големият взрив“, при който стрелецът влиза сред множество от цели в пощата или в джамията и започва да стреля, без да има план за бягство. В деветдесет и девет от сто случая тези мъже (а те винаги са мъже) се самоубиват, когато вече няма кого другиго да застрелят. При втория модел убийците изливат жлъчта си в продължение на десет или двайсет години. Те обичат да отнасят нечия глава или ръка с писмо бомба веднъж на една-две години, но не горят от желание да се гръмнат сами.

Убийствата на Добрия пастир сякаш не можеха да бъдат причислени към нито една от двете категории. В ясното им стегнато планиране и изпълнение се забелязваше осезаема хладнокръвност и липса на емоция. За това си мислеше Гърни, когато телефонът звънна в девет и петнайсет. Обаждаше се отново Хардуик, но този път тонът му бе по-мрачен.

– Не знам каква игра се играе и на какво игрище, но току-що загрубя. Рути Блум е била открита мъртва.

Първата мисъл на Гърни, от която моментално му прилоша, бе, че е била простреляна в главата, така както и съпругът ѝ преди десет години. В съзнанието му изникна отвратителна картина – закачливата ѝ прическа ала йоркширски териер разпиляна в каша от кръв и мозък.

– О, господи, не! Къде? Как?

– В дома ѝ. Шиш за лед в сърцето.

– Какво?

– Това учудване ли трябва да е или лош слух?

– Шиш за лед?

– Един удар, насочен нагоре, под гръдната кост.

– Боже господи! Кога?

– Малко след единадесет снощи.

– Откъде знаят това?

– В десет и петдесет и осем е публикувала съобщение във Facebook. Тялото е намерено в три и четиридесет тази сутрин.

– Това същата къща ли е, в която е живяла преди десет години, когато...

– Точно така. Същата къща. И същата, в която малката Кими я е интервюирала за онова предаване по РАМ Ти Ви.

Мислите на Гърни препускаха.

– Кой я е намерил?

– Патрулни полицаи от управлението в Обърн в Зона Е. Дълга история. Приятелка на Рут от Итака, която била будна до късно, прочела съобщението ѝ във Facebook. Прозвучало ѝ обезпокоително. Отговорила във Facebook, като попитала Рути дали е добре. Не получила отговор. Писала ѝ на електронната поща, отново без резултат. Започнала да звъни по телефона – никой не отговарял освен гласовата поща. И ето че приятелката се паникьосала, обадила се на местните ченгета, откъдето я прехвърлили на шерифа, а накрая била пренасочена към Обърн. От Обърн се свързват с полицейска кола, патрулираща в района. Патрулният полицай пристига до къщата, всичко изглежда спокойно, няма проблеми, няма признаци на нищо нередно, няма...

– Един момент. Имаш ли представа какво е гласяло първоначалното съобщение на Рут Блум, откъде е започнало всичко?

– Току-що ти го изпратих на пощата.

– Как успя?

– Анди Клег.

– Кой, за бога, е Анди Клег?

– Младо момче от Зона Е. Не го ли помниш?

– А трябва ли?

– Случаят Пигърт.

– Окей. Сега вече името ми говори нещо. Но не мога да го свържа с физиономия.

– Първата му задача след академията, на практика първата работа, с която се захвана през първия си ден на служба, беше да отговори на моето обаждане за подкрепления, когато открих моята половина от тялото на госпожа Пигърт. Това се оказа и първата официална възможност на Анди да повърне. И той добре се възползва от нея изцяло.

Прословутият случай с Питър Пигърт, убиеца кръвосмесител, бе сложил началото на резките, но продуктивни взаимоотношения между Хардуик и Гърни. По онова време Гърни работеше в градската полиция, а Хардуик – в щатската полиция на Ню Йорк. И двамата разследваха аспекти на случая „Пигърт“, попадащи в сферите на отделните им юрисдикции, когато едно гротесково проявление на случайността ги събра и сближи. На разстояние повече от сто и шейсет километра един от друг, двамата поотделно откриха двете половини на едно и също тяло.

– Младият Анди Клег се запозна и с двама ни на общото събиране, след като ти закопча хлъзгавия господин Пигърт, изрода майкоубиец. Анди беше дълбоко впечатлен от уменията ти и в по-малка степен – от моите. Оттогава поддържаме връзка.

– Какво общо има всичко това?

– Когато основните факти за убийството на Блум с шиш за лед станаха известни тази сутрин чрез Системата за информационно обслужване на наказателното правосъдие^2, проведох един приятелски разговор по телефона с детектив Клег и той ми разказа цялата история. Прецених, че ще е или сега, или никога. Веднага щом Траут се докопа до това и разбере какво загатва то, ще се намеси. Ще заяви, че убийството е част от текущото му разследване по случая „Добрия пастир“ и ще затръшне вратата.

– Което ни връща обратно към моя въпрос. Какво е казала Рут...

– Провери си пощата.

– Добре.

Гърни остави телефонната слушалка и отвори електронната си поща. Ето го.

„Публикувано от Рут Дж. Блум:

Какъв ден! Прекарах толкова много време в чудене какъв би бил първият епизод на „Сираци на убийствата“. Опитвах се да си спомня въпросите, които ми зададе Ким, когато дойде тук. Както и своите отговори. Не успях да си ги спомня всичките. Надявах се, че съм смогнала да изразя онова, което наистина чувствах. Предполагам, както казва и Ким, че понякога телевизията пропуска най-важното. Обръща прекалено голямо внимание на сензациите, а не на истинските неща, които имат значение. Надявах се със „Сираци на убийствата“ да е различно, понеже Ким изглеждаше различна. Но сега вече не знам. Бях леко разочарована. Явно са изрязали голяма част от интервюто ни, за да направят място за „експертите“, рекламите и всичко останало. Сутринта ще се обадя на Ким и ще я питам. Съжалявам. Сега трябва да приключвам. Някой току-що спря колата си на алеята пред къщата. Можете ли да си представите, почти единайсет часа е. Кой може да е? Колата е от онези големите, прилича на военен камион. По-късно ще продължа.“

Гърни го прочете още веднъж, преди да вдигне телефона.

– Още ли си на линия, Джак?

– Да. И така, приятелката ѝ от Итака си преглежда фейсбука около полунощ и попада на съобщението, публикувано от Рут в десет и петдесет и пет – очевидно преди да слезе долу и да провери кой идва да я види с онова голямо нещо с военен вид. Може би е хамър^3, какво ще кажеш?

– Може – Гърни си представи готовия за бой, боядисан в камуфлажни цветове джип „Хъмви“ на Макс Клинтър.

– Е, ако не е било хамър, какво друго би могло да е, по дяволите? Както и да е, приятелката полага всички усилия да се свърже с Рут и както споменах, накрая идва един патрулен полицай, проверява наоколо, решава, че всичко е идеално и тъкмо се кани да потегли, когато разтревожената приятелка се появява с колата си, изминала четирийсетте километра път от Итака и настоява да разбият вратата и да влязат в къщата, понеже се опасява, че се е случило нещо лошо. Заявява, че ако той не предприеме нещо, ще проникне вътре сама. Влизат в ожесточен спор, младият патрулен почти я арестува, после идва още един патрулен – по-възрастен и по-мъдър от първия, и успокоява и двамата. Започват да оглеждат къщата отвън. Най-сетне намират отворен прозорец, още разговори, още спорове и прочие, и прочие. С две думи, накрая полицаите влизат и намират тялото на Рут Блум.

– Къде?

– В антрето, точно пред входната врата. Сякаш е отворила вратата и – фрас!

– Съдебният лекар сигурен ли е, че оръжието е шиш за лед?

– Няма кой знае какво място за съмнение. Според Клег проклетото нещо все още било забито в тялото ѝ.

– Сигурно няма начин да ме вкараш в къщата, нали?

– Никакъв начин. Сигурно вече е запечатана с километър и половина жълта лента от хора, за които ти би бил само проблем. Точно в този момент единствената им работа е да опазят местопрестъплението чисто, докато си тръгне екипът за обработка на веществените доказателства и БКР предаде цялата история на ФБР. Няма да си рискуват задниците само за да може някакъв си пенсиониран отворко от големия град да се разтъпче наоколо.

Гърни гореше от желание да види сцената с очите си. Да ти опишат дадено местопрестъпление се равняваше на не повече от десет процента от това да го видиш със собствените си очи. Но той подозираше, че Хардуик има право. Не можеше да се сети за нищо, с което би могъл да убеди някого от БКР, а още по-малко от ФБР, да го пусне на мястото. Което пък го накара да се зачуди какво получава от това Хардуик. Всеки път, когато даваше на Гърни информация от поверителна папка или вътрешен източник, той излагаше себе си на риск. А го правеше често. Дали беше такъв отдаден търсач на истината, че за него преследването ѝ бе по-значимо от зачитането на правилата и собствената му кариера? Дали беше движен от маниакалното желание да затруднява онези, които имаха повече власт? Или пък самият риск, зашеметяващото усещане да е на ръба на скалата, го привличаше със същата сила, с която отблъскваше нормалните хора? Гърни и преди си беше задавал тези въпроси за Хардуик. И сега за пореден път стигна до заключението, че вероятно отговорът на всички тях бе „да“.

– И така, Дейви, момчето ми... – Гласът го тласна обратно към същината на въпроса. – Интригата се заплита. Или може би това прави нещата по-ясни за теб. Кое от двете?

– Не знам, Джак. По малко от двете. Зависи от бъдещите събития. Впрочем, това ли е всичко, което ти каза Клег?

– Почти всичко – Хардуик се поколеба. Склонността му да използва драматични паузи силно дразнеше Гърни, но в повечето случаи цената беше поносима за онова, което следваше. – Спомняш ли си пластмасовите фигурки на животни, които Добрия пастир подхърляше край пътя на местата на убийствата?

– Да – всъщност точно за тях си беше спомнил тази сутрин и се чудеше каква е целта им.

– Е, на местопрестъплението е намерено малко пластмасово животно, деликатно закрепено на устните ѝ.

– На устните?

– На устните.

– Какво животно?

– Клег смята, че е лъв.

– Лъвът не беше ли първото в началната поредица от шест животни?

– Добра памет, майсторе. И така, каква е вероятността да очакваме още пет?

Гърни нямаше отговор на този въпрос.

Веднага щом приключи телефонния разговор с Хардуик, той се обади на Ким. Чудеше се дали тя все още е в апартамента на Кайл, дали са заедно в леглото, какви са плановете им за деня, дали знаят...

Отговори гласовата ѝ поща. Съобщението, което остави, бе директно: „Привет. Не знам дали вече са съобщили по новините, но Рут Блум е мъртва. Убита е в дома си в Аврора късно миналата нощ. Възможно е Добрия пастир да се е завърнал или пък някой да иска да мислим, че е така. Обади ми се веднага, щом можеш.“

Опита да се свърже с Кайл, но и на неговия номер отговори гласова поща. Остави същото съобщение.

Стоеше пред северния прозорец на кабинета и се взираше в мокрия сив хълм. Дъждът беше спрял, но от стрехите продължаваше да капе вода. Новата информация от Хардуик по-скоро разпиляваше, отколкото да организира мислите му. Толкова много парченца. Невъзможно бе да види пътеката в лабиринта. За да направиш стъпка напред, трябва да знаеш накъде точно е това напред. Завладя го противното усещане, че времето изтича, че краят на играта наближава с бясна скорост, а дори не беше наясно какво означава това.

Трябваше да предприеме нещо.

Поради липса на по-добра идея се озова в колата си и потегли към Аврора.

След два часа завиваше по междущатската магистрала, която минаваше покрай езерото Каюга, а джипиесът показваше, че е на по-малко от пет километра от адреса на Рут Блум. Езерото и къщите по брега му се виждаха през линията голи дървета отляво. Отдясно, отделена от пътя с дълбока, обрасла с трева отводнителна канавка, пасторалната смесица от ливади и шубраци бавно пълзеше нагоре към високия хоризонт от ниви с наболи стърнища. В горната част на пътя насред разпръснатите наоколо добре поддържани стари къщи се мъдреха три обществени обекта. Имаше бензиностанция, ветеринарна клиника и автосервиз, на чийто паркинг се намираха шест коли в различен стадий на ремонт.

Недалеч от сервиза Гърни направи дълъг завой и видя пред себе си в далечината от лявата страна на пътя първите признаци, че е извършено тежко престъпление: цял куп местни, окръжни и щатски полицейски автомобили. Имаше и четири микробуса – два от тях със сателитни чинии на покривите, вероятно принадлежаха на регионални медии; един с емблемата на нюйоркската щатска полиция, в който Гърни прие, че е разположената лабораторната апаратура за обработка на веществени доказателства; и четвърти – без обозначения, сигурно на съдебните фотографи. Нямаше и следа от автомобил на моргата, което означаваше, че някой от службата по съдебна медицина вече е бил тук и си е тръгнал, а тялото е извозено от местопрестъплението.

Когато приближи, Гърни преброи: шест униформени полицаи със значки от различни служби; една жена и един мъж в консервативното делово облекло, предпочитано от детективите; специалист по веществените доказателства, облечен в бял гащеризон и с гумени ръкавици, както налагаше професията му; и модерно облечена телевизионна репортерка, придружена от двама техници с дълги коси на опашка.

Насред пътя стоеше униформен патрулен полицай и агресивно подканваше с махане на ръката всеки автомобил, който преминаваше прекалено бавно. Когато Гърни се изравни с патрулния и къщата на Блум зад него, видя полицейските ограждения – лентата с надписи „Не преминавай“ опасваше целия имот по границите му, от езерото до пътя горе. Посегна към жабката и извади тънък кожен портфейл, отвори го бързо и показа златната детективска емблема на градската полиция на Ню Йорк. Най-отдолу с малки букви беше изписано „Пенсиониран“. Преди намръщеният патрул да успее да го разгледа подробно, Гърни го хвърли обратно в жабката и попита дали старши следовател Джак Хардуик е на местопрестъплението. Шапката на полицая беше килната напред и козирката закриваше очите му.

– Хардуик, БКР?

– Точно така.

– Има ли някаква причина, поради която да е тук?

Гърни въздъхна уморено:

– Работя по едно разследване, в което може да е замесена и Рут Блум. Хардуик е в течение.

Патрулът изглеждаше така, сякаш му беше трудно да дешифрира този отговор.

– Как се казвате?

– Дейв Гърни.

Мъжът го изгледа със смесицата от привидна учтивост и инстинктивно недоверие, с каквато повечето ченгета се отнасят към непознати.

– Спрете там – той посочи едно свободно място на банкета между микробуса на екипа за обработка на веществени доказателства и единия от телевизионните микробуси. – Не слизайте от колата.

Обърна се стегнато и се приближи към три фигури близо до алеята, заети оживено да обсъждат нещо. Заговори на една жена с едро телосложение и къса кестенява коса. Сакото ѝ беше морскосиньо и хармонично съчетано по цвят с панталоните. Посивелият мъж от дясната ѝ страна носеше бял гащеризон. По-младият мъж отляво беше облечен в тъмен костюм, бяла риза, тъмна вратовръзка – стандартно облекло на детективи, погребални уредници и мормони. Силните му мускулести рамене, широкият врат и късата подстрижка ясно показваха към коя от тези групи принадлежи. Докато патрулният полицай им говореше, тримата едновременно погледнаха към Гърни. Младият мъж се ухили и заговори бързо на жената, като жестикулираше по посока на Гърни. В усмивката му имаше нещо познато.

– Детектив! – извика жената и вдигна ръка да привлече вниманието му. – Детектив Гърни.

Той слезе от колата. В същия момент беше приветстван от силното, пулсиращо бумтене на хеликоптер над главата си. Погледна нагоре – през върховете на дърветата зърна машината, която бавно кръжеше във въздуха. Гигантските бели букви РАМ, изписани от долната страна на кабината, привлякоха вниманието му и предизвикаха неволна гримаса.

– Лейтенант Булърд желае да говори с вас – патрулният се бе върнал при Гърни и повдигаше полицейската лента, за да му позволи да влезе в оградената зона. Тонът на полицая правеше жеста с лентата по-скоро собственически, отколкото учтив.

Гърни се наведе напред, за да мине под лентата. Докато го правеше, нямаше как да не забележи наноса от крайпътна пръст, която се бе наслоила в една дълга пукнатина, разделяща шосето от композитната настилка на банкета. Той спря за момент, за да разгледа по-внимателно, а в това време патрулният остави лентата да падне върху гърба му и се върна към задълженията си по регулиране на движението.

Когато Гърни се изправи, бегло познатият му млад мъж в тъмен костюм вървеше към него.

– Сигурно не ме помните. Аз съм Андрю Клег. Запознахме се по време на вашето разследване на...

Гърни топло му се усмихна:

– Помня те, Анди. Изглежда, са те повишили.

Отново онази широка усмивка. Превръщаше го в истински хлапак.

– Миналия месец. Най-после успях да вляза в БКР. Вие сте един от източниците ми на вдъхновение.

Докато говореше, водеше Гърни към набитата жена, а през това време тя обясняваше нещо на отдалечаващия се техник по веществените доказателства, облечен в бяло.

– Ако искаш да прибереш и килима и да го вземеш в лабораторията, няма проблем. Ти решаваш.

Тя се обърна към Гърни. Изражението ѝ беше бдително и приятно делово:

– Анди ми спомена, че вие и Джак Хардуик сте работили по случая „Пигърт“. Вярно ли е?

– Вярно.

– Поздравления. Огромна победа за добрите.

– Благодаря.

– Случаят му със Сатанинския Дядо Коледа беше още по-голяма победа – вметна Клег.

– Сатанинския...? – сега пък нейното изражение подсказа, че в паметта ѝ се е мярнал далечен спомен. – Не беше ли това онзи психопат, който нарязваше хората и изпращаше парчетата по пощата на местните ченгета?

– В празнична опаковка! Като коледни подаръци! – извика Клег, определено по-скоро запленен, отколкото ужасен.

Тя се взря с удивление в Гърни.

– И вие...?

– Просто бях на точното място в точното време.

– Това е забележително – подаде ръка. – Аз съм лейтенант Булърд. А вие очевидно сте човек, който няма нужда от допълнително представяне. На какво дължим удоволствието?

– Тази ситуация с Рут Блум.

– Как така?

– Видяхте ли филма с нейно участие снощи по РАМ?

– Знам за него. Защо питате?

– Може би ще съм в състояние да ви помогна да разберете какво се е случило тук.

– Как?

– Филмът е първи епизод от една поредица, занимаваща се с последствията от шестте убийства, извършени от Добрия пастир през 2000 година. Това, което се е случило тук, почти със сигурност е седмото убийство на Пастира. И вероятно ще има и други.

Сърдечността ѝ сега отстъпи място на хладна преценка:

– Какво точно правите тук?

Той започна да обмисля думите си внимателно, но после си помисли: „Майната му!“.

– Дойдох, тъй като смятам, че ФБР е подхванало погрешно случая от самото начало и случилото се тук може да го докаже.

Изражението ѝ беше трудно за разчитане:

– Казвали ли сте им какво мислите?

Той се усмихна бързо:

– Не го приеха особено добре.

Тя поклати глава:

– Не разбирам какво искате да ми кажете. Не знам от чие име или с чии пълномощия сте дошли – тя хвърли поглед към Клег, който неловко пристъпваше от крак на крак. – Анди ми обясни, че сте в пенсия. Намираме се в първите решаващи часове от разследването на убийство. Ще трябва да напуснете, освен ако не сте в състояние да ми представите точно и изчерпателно целта на идването си. Надявам се да съм ясна, без да съм груба.

– Разбирам – той вдиша дълбоко. – Нает съм за консултант от жената, която интервюира Рут Блум, а също така разглеждам в детайли делото на Добрия пастир. Стигнах до заключението, че е налице съществен недостатък в общоприетата теория. Надявам се разследването на настоящия случай да не бъде провалено както при първите шест. Но за съжаление, вече, изглежда, има проблем.

– Моля?

– Той не е паркирал на алеята.

– За какво говорите?

– Човекът, убил Рут Блум, не е паркирал на тази алея за коли. Ако повярвате, че е паркирал тук, никога няма да разберете какво се е случило.

Тя хвърли поглед по посока на Клег, може би да провери дали той знае повече от нея за това неочаквано предизвикателство, но в очите му се четяха единствено изненада и объркване. Тя погледна обратно към Гърни, после към часовника си:

– Да влезем вътре. Ще ви дам точно пет минути да придадете смисъл на думите си. Впрочем, Анди, ти остани тук и дръж под око лешоядите от телевизиите. Да не припарват от нашата страна на лентата.

– Слушам, госпожо.

Тя поведе Гърни надолу по стръмната морава към страничната част на къщата и нагоре по стълбите на задната веранда с дървен под, която Гърни позна от интервюто на Ким с Рут Блум. Последва я през една задна врата, която свързваше верандата с голяма кухня с трапезария. Някакъв фотограф седеше на маса в частта за хранене и сваляше на лаптоп снимки от дигитален огледално-рефлексен фотоапарат. Тя се огледа наоколо в кухнята, но очевидно нямаше много възможности за уединение.

– Чък, извинявай, ще ни дадеш ли няколко минутки тук?

– Няма проблем, лейтенант. Мога да довърша това в микробуса – той събра апаратурата си и в следващия миг вече беше изчезнал.

Лейтенант Булърд седна на един от столовете край току-що освободената маса и подкани с жест Гърни да заеме този срещу нея.

– Добре – започна тя с равен глас. – Дотук имах дълъг ден и както изглежда, няма да приключи скоро. Нямам време за губене. Ще съм ви благодарна, ако бъдете кратък и ясен. Слушам ви.

– Кое ви кара да смятате, че е паркирал на алеята за коли?

Тя присви очи:

– А кое ви кара да мислите, че смятам така?

– Начинът, по който стояхте внимателно до алеята, когато пристигнах. Начинът, по който всички избягваха да ходят по нея, макар че сигурно техническият ви екип вече я е обследвал. Затова считам, че я пазите за по-задълбочен микроскопски анализ. Как така сте убедени, че е паркирал там?

Тя го изучаваше известно време, след което на устните ѝ се появи лека цинична усмивка:

– Вече знаете нещо, нали така? Откъде изтича информация?

– Няма смисъл да поемате по този път. Това е пътят на ФБР. Губене на време в конфронтация.

Тя продължи да го изучава, този път не толкова дълго, а после като че ли взе решение:

– Снощи жертвата е публикувала съобщение на страницата си във Facebook. След някои коментари относно поредицата на РАМ, тя е описала автомобил, който спира на алеята за коли, докато тя седи пред компютъра. Защо имам усещането, че вече знаете всичко това?

Гърни подмина въпроса ѝ:

– Какъв автомобил?

– Голям. С вид на военен. Не е спомената марка или модел.

– Джип? Ландроувър? Хамър? Нещо от сорта?

Тя кимна.

– И така, теорията е, че той паркира отвън на алеята, качва се до входната врата, почуква... и после? Убива я пред вратата? Тя го пуска да влезе? Познава ли го? Не го ли познава?

– Намалете темпото. Зададохте ми въпроса защо смятаме, че убиецът – или някой, който случайно я е посетил около времето, когато е била убита – е паркирал на алеята. И аз ви отговорих. Смятаме така, защото самата жертва ни казва, че така се е случило. Такива са свидетелските показания на жертвата, публикувани на страницата ѝ във Facebook, преди да бъде убита – победоносното изражение на лейтенант Булърд беше примесено с частица безпокойство. – А сега ми дължите кратко и ясно обяснение защо мислите, че Рут Блум би казала тези неща, ако те не са истина.

– Не ги е казала.

– Моля?

– Нищо не се е случило по този начин. Сценарият, който представяте, е лишен от смисъл. Най-напред, преди да стигнем до проблема с логиката, имате един проблем с материално веществено доказателство в края на алеята.

– Какъв проблем?

– Пръстта е доста суха. Откога не е валяло?

Той знаеше кога е валяло в Уолнът Кросинг, но времето в района на езерата Фингър често беше твърде различно.

За миг тя се замисли.

– Валя вчера сутринта. Към обяд вече беше спряло. Защо?

– Има една ивица пръст в цепнатина в края на пътя, може би два-три сантиметра широка. Всеки, който навлиза в алеята, би трябвало да я пресече, освен ако не кара през гората и моравата. Но тази малка ивица пръст явно не е засягана, поне не и след последния дъжд.

– Два-три сантиметра не са достатъчни, за да свидетелстват...

– Може би не са, но все пак са показателни. Плюс това съществува и психологическият фактор. Ако Добрия пастир се е завърнал, ако това е седмата жертва, информацията, която вече знаем за него, трябва да бъде включена.

– Например?

– Едно от нещата, които знаем, е, че той е изключително предпазлив, изключително внимателен към риска. А тази къса алея има прекалена видимост. Което и да е превозно средство, паркирано там, особено пък с размера на хамър, ще остане със задна броня практически на пътя. Доста видимо, доста лесно подлежащо на идентифициране. Някое местно ченге, което патрулира наоколо, би могло да съсредоточи вниманието си върху странна кола като тази, би спряло за проверка, би записало регистрационния номер.

Булърд се намръщи:

– Но фактите са, че Рут Блум е убита, и ако убиецът е дошъл с автомобил, е трябвало да го паркира някъде. Така че какво казвате? Къде го е паркирал? На банкета, край пътя? Там би се виждал още повече.

– Моето предположение би било в сервиза.

– В кое?

– На осемстотин метра по-надолу по щатския път, по посока Итака, има сервиз за автомобили. До него на запуснат малък паркинг стоят няколко коли и камиони, чакащи или да бъдат ремонтирани, или да бъдат прибрани. Това е единственото място в района, където един странен автомобил не би събудил въпроси, дори не би бил забелязан. Ако се канех да убия някого в тази къща посред нощ, бих паркирал там и бих изминал пеша останалото разстояние дотук по онази дълбока канавка отстрани на пътя, за да избегна вероятността да бъда видян от преминаващи шофьори.

Тя се втренчи надолу към плота на масата, сякаш се опитваше да види възможните сценарии във въображаем комплект букви за скрабъл. Направи гримаса.

– На теория това може и да има смисъл. Проблемът е, че публикацията ѝ във Facebook се отнася конкретно до едно превозно средство, което спира...

– Имате предвид публикацията във Facebook.

– Не разбирам какво...

– Приемате, че публикацията е нейна.

– Това е нейният акаунт, нейната страница, нейният компютър, нейната парола.

– А дали не е възможно убиецът да е изтръгнал от нея паролата, преди да я убие, да е отворил страницата и да е съчинил сам съобщението?

Булърд повтори щателното си обследване на масата. Поклати глава несигурно:

– Възможно е. Но както и вашият сервиз, няма доказателства, които да го подкрепят.

Гърни се усмихна на благоприятната възможност:

– След като вашите момчета в бели костюми потвърдят, че по пръстта в пукнатината в края на алеята не е минавало нищо, накарайте ги да посетят сервиза. Ще бъде интересно да видим дали няма да намерят комплект сравнително пресни следи от гуми, които не съвпадат с никое от превозните средства там.

– Но... защо му е трябвало на убиеца да хаби време и усилия, за да оставя подобно съобщение във Facebook?

– За да ни хвърли прах в очите. Неочакван завой в лабиринта. Много е добър в това.

Нещо в изражението ѝ му подсказа, че е отворена за всяко зрънце информация, до което може да се добере.

– Колко знаете за оригиналния случай?

– Не толкова, колкото ми е необходимо – призна тя. – Представител на регионалното управление на ФБР пътува насам, за да ми даде инструктаж. И след като вече споменахме за това, ще ми трябва вашият адрес, електронна поща, телефонните номера, на които можем да се свързваме с вас двайсет и четири часа в денонощието. Имате ли нещо против?

– Не, разбира се.

– Ще ви дам моята поща и мобилен телефон. Надявам се да ме държите в течение за всякакви факти по случая, на които се натъкнете.

– Ще се радвам.

– Добре. Вече съвсем нямам време. Ще се чуем.

Когато Гърни напусна къщата, хеликоптерът на РАМ все още кръжеше шумно над нея, а струята въздух от бумтящото витло разклащаше малобройните мъртви листа по най-горните клони на дърветата и ги изпращаше в спираловиден полет надолу.

Преди да стигне до колата си, на пътя му застана пухкаво-фризираната, яркогримирана репортерка с микрофон в ръка и оператор с камера зад нея.

– Аз съм Джил Маккой, от „В окото на новините“ Сиракуза! – извика тя, а на лицето ѝ се мъдреше израз на напрегнато любопитство, характерна черта за нейната порода. – Казаха ми, че вие сте детектив Дейв Гърни, човекът, когото списание „Ню Йорк“ нарече Суперченгето. Дейв, вярно ли е, че Добрия пастир, скандалният сериен убиец, е нанесъл нов удар?

– Извинете ме – отвърна Гърни и насила си проби път покрай нея.

Тя протегна микрофона към него, изстреля канонада от въпроси в гърба му, а той отвори вратата на колата си, качи се, затвори я и включи стартера.

– Дали е била убита заради появата си по телевизията? Нещо, което е казала? Този ужасяващ случай не е ли твърде голям за нашата местна полиция? Затова ли са ви повикали? Каква е връзката ви със случая? Вярно ли е, че имате проблем с ФБР? В какво се изразява проблемът, детектив Гърни?

Докато се измъкваше от мястото, където беше паркирал, камерата беше само на няколко сантиметра от страничното му стъкло. Патрулният полицай не предприемаше нищо, за да облекчи проблема. Всъщност беше изцяло погълнат от разговора си с още един новодошъл на местопрестъплението. Когато излизаше на щатската магистрала, Гърни мерна мъжа – добре сложен, тъмнокос, сериозен. Това му стигаше, за да го познае. Беше Дейкър.

1 Bernie Madoff – известен финансист, ексцентричен милиардер, реализирал най-крупната частна финансова пирамидална схема и осъден на 150 г. затвор за измама с ценни книжа и пране на пари. – б. пр.

2 CJIS – Criminal Justice Information System или Criminal Justice Information Services Division – най-големият отдел във ФБР, обединяващ няколко бази данни във всеобхватна информационна система за нуждите на правоохранителните органи. В текста тук се използва българското съкращение СИОНП – б. пр.

3 Hummer – марка луксозен джип, тип военен – б. пр.

Глава 32

Мултипликаторът

Гърни пое по първия завой на пътя и пред погледа му изникна сервизът. Когато минаваше покрай него, намали, забелязал табелата на тухлената постройка: „Лейксайд кълижън“1. Все още беше убеден, че това е идеалното място за незабележимо паркиране на автомобил.

На половината път за Уолнът Кросинг рекламен билборд на мобилния оператор „Верайзън“ му напомни, че беше изключил телефона си, когато седна в кухнята с Булърд. Включи го и провери за съобщения. На екрана се изписаха седем получени. Преди да успее да прослуша някое от тях, се чу сигнал за ново обаждане. Гърни натисна бутона за разговор.

Беше Кайл, а в гласа му звучеше тревога:

– От повече от час се опитваме да те открием.

– Какво има?

– Ким направо е откачила. Опитва се да се свърже с теб. Вече ти е оставила три съобщения.

– За Рут Блум ли става въпрос?

– Главно за нея. Но също и за „Сираци на убийствата“ снощи по телевизията. Отвратена е как е монтиран, какво са изрязали и какво са добавили, особено онези двамата смотаняци. Ужасно е разстроена.

– Къде е?

– Плаче в банята. За пореден път. Не, чакай. Чух вратата да се отваря. Не затваряй.

Гърни чу как Ким попита Кайл с кого разговаря, а после гласът на Кайл: „С татко“.

В далечината Ким подсмръкна, после си издуха носа. Звук от подаването на телефона от единия на другия. Приглушени гласове. Още едно издухване на носа, прочистване на гърлото. Най-после тя заговори:

– Дейв?

– Тук съм.

– Това е някакъв кошмар. Не мога да повярвам, че се случва. Искам да заспя и като се събудя, да открия, че нищо не е било истина.

– Надявам се, че не обвиняваш себе си за това, което се случи на Рут.

– Разбира се, че се обвинявам!

– Ти не си отговорна за...

Ким го прекъсна, повиши тон:

– Тя нямаше да е мъртва, ако не бях я придумала да участва в тъпото предаване!

– Ти не си виновна за смъртта ѝ, не си виновна и за това, което РАМ Нюз са направили от интервюто ти, какво са вмъкнали и как са...

– Изрязали са интервюто наполовина и са го натъпкали с цял куп бомбастични нелепости на така наречените им експерти – думата прозвуча сякаш е изплюта. – О, боже, искам просто да изчезна. Искам да изтрия всичко. Да изтрия всичко, което уби Рути.

– Рут е убита от убиец.

– Но нямаше да се случи, ако...

– Чуй ме, Ким. Рут Блум е убита от убиец. Убиец, преследващ свой собствен план. Вероятно същият, който е убил съпруга ѝ преди десет години.

Тя не каза нищо. Гърни чуваше дишането ѝ. Бавни, треперливи вдишвания. Когато най-после заговори, почти истеричното ѝ състояние беше спаднало до обикновено нещастие.

– Всичко онова, което Лари Стърн постоянно ми повтаряше, излезе вярно. Той казваше, че РАМ ще изопачат нещата, ще ги направят евтини, грозни и отвратителни. Казваше, че ще съумеят да ме използват по-добре, отколкото аз бих могла да използвам тях, че им пука единствено за това как да спечелят възможно най-голяма аудитория, че цената на проекта ми ще надхвърли полученото в замяна. И беше прав. Абсолютно прав.

– Какво искаш да направиш?

– Да направя? Искам да избягам колкото е възможно по-далеч от РАМ. Искам да се махна.

– Каза ли на Руди Гец?

– Да – в гласа ѝ долови известна неувереност.

– Да... но?

– Обадих му се тази сутрин, преди да получа съобщението ти за Рут. Казах му колко съм разочарована, че предаването няма нищо общо с онова, за което говорихме.

– И?

– Казах му, че ако нещата продължават така, не искам да го правя.

– И?

– Отговори, че трябва да се видим, че това не може да се реши по телефона, трябвало да говорим очи в очи.

– И ти се съгласи да се срещнете?

– Да.

– Чу ли се отново с него, след като разбра за убийството на Рут?

– Да. Каза, че това прави срещата ни още по-неотложна. Заяви, че убийството е мултипликатор.

– Какво?

– Мултипликатор. Каза, че то вдига залозите, че трябва да говорим за него.

– Вдига залозите?

– Това бяха думите му.

– Кога е срещата?

– В сряда на обяд. В дома му в Ашокън Хайтс.

Гърни остана с впечатлението, че тя премълчава нещо.

– И?

Последва пауза.

– О, господи... Крайно ми е неприятно да те моля за това. Чувствам се като наивна безпомощна малка глупачка.

Гърни чакаше, сигурен, че знае какво ще последва.

– Представите ми за това как трябва да изглеждат нещата... предположенията ми... начинът ми на мислене... Онова, което се опитвам да кажа, е, че... очевидно нямам много трезва преценка за всичко това. Имам нужда... Имам нужда от подкрепата, от приноса на по-бистър ум. Нямам право да те моля за такова нещо, но... моля те...

– Искаш да присъствам на срещата ти с Гец в сряда ли?

– Точно така. Би ли дошъл? Можеш ли?

1 Lakeside Collision (анг.) – буквално „Сблъсък край езерото“, име на автосервизи в САЩ. – б. р,

Глава 33

Съобщението

Гърни стигна знака на планината Франклин, който го приветстваше отново в окръг Делауеър. Следобедното слънце остана зад него и той се спусна в закритата от облаци долина. Времето в планините сякаш се променяше на всеки час.

През останалата част от пътуването към дома му се налагаше ту да пуска чистачките, ту да ги спира. Мразеше да шофира в дъждовно време – силен дъжд, слаб дъжд, ръмеж, мразеше всичко сиво и влажно. Сивотата и влагата имаха свойството да подклаждат безпокойството му.

Осъзна, че мускулите на челюстта му са болезнено стегнати. Без да усети, беше стискал зъби – страничен ефект от напрежението и гнева, задвижващи мислите му. ПТСР. Посттравматично стресово разстройство. Три изнервящи думи. Ако Холдънфийлд бе права, ако мисленето му бе увредено...

От какво бе казала, че има нужда Ким? От приноса на ум, по-ясен от нейния? Гърни се изсмя кратко и остро. В момента яснотата не бе най-силната му страна.

Мисълта за телефонния им разговор му напомни за седемте съобщения в гласовата поща, които не бе прослушал. Тъкмо завиваше по тесния път нагоре към къщата и си каза, че ще го направи, веднага щом се прибере. Страхът, че отново може да забрави, го накара да отбие и да ги чуе.

Първите три бяха от Ким – все по-настоятелни молби да се свърже с нея.

Четвъртото бе от майката на Ким, Кони Кларк:

„Дейвид! Какво, по дяволите, става? Всички тези безумия по новините днес? За Рут не-знам-коя-си, която била убита след интервюто на Ким? И всички дърдорковци по телевизията в един глас са писнали, че Добрия пастир се е завърнал. Боже! Обади ми се и ми кажи какво става. Току-що получих едно истерично съобщение от Ким, че иска да се откаже, да зареже шоуто, да захвърли всичко. Напълно е загубила контрол. Нищо не разбирам. Обадих ѝ се, не успях да се свържа с нея, оставих ѝ съобщение, но тя не ми звънна. Предполагам, че поддържате връзка. И че знаеш какво, по дяволите, се случва? Тоест... това беше идеята, нали? За Бога, обади ми се!“

Може би щеше да ѝ звънне, а може би нямаше. Определено не изпитваше желание да прекара половин час на телефона с нея, за да ѝ обяснява целия хаос и да отговаря на въпросите ѝ, само защото дъщеря ѝ не си вдига телефона.

Петото съобщение беше от неидентифициран номер. Но маниакалният напрегнат тон на Макс Клинтър не можеше да се сбърка. „Господин Гърни, толкова съжалявам, че не успяхте да вдигнете. Надявах се да обменим малко мисли и идеи. Толкова неща се случиха от последния ни разговор. Пастира ще се появи отново и ще тръгне след нас. Малката Корасон го събуди за живот. Чух да споменават името ви по време на оная отврат „Сираците“ по РАМ Гнус. От казаното ми се стори, че имате някои идеи. Ваши лични идеи. Може би не се различават особено от моите. Какво ще кажете да ги споделим един с друг? Аз на вас, вие на мен? Победа или загуба, време е за избор. Краят не е толкова далеч. Този път ще бъда готов. Последен въпрос: Приятел или враг е Дейвид Гърни?“

Дейв изслуша последното три пъти. Все още не беше сигурен дали Клинтър наистина е луд, или просто ролята му е удобна. Холдънфийлд настояваше, че той е досадна напаст с психични отклонения. Гърни обаче не бе съвсем склонен просто така да отхвърли човека, който бе успял да се добере до онази стаичка в Бъфало и бе оставил в нея труповете на петима въоръжени мафиоти.

Погледна часовника на таблото. Часът беше четири и една минута. Мъглата се беше разнесла, поне за известно време. Излезе отново на черния, покрит с чакъл път и пое нагоре по планинския склон. Когато стигна до малкия паркинг отстрани на къщата, забеляза, че в стаята на горния етаж, където Мадлин понякога плетеше, свети. Съпругата му бе започнала да я използва отново само преди месец-два. Миналия септември в същото това помещение бе проникнал престъпник с цел да ги сплаши. Случи се по време на разследването на случая „Пери“, в края на което Гърни бе прострелян.

При тази мисъл той механично вдигна длан към вцепененото място на ръката си, за да провери дали има промяна в чувствителността – навик, който заради заетостта му през изминалата седмица се бе изгубил някъде. Би било хубаво, ако си остане така. Излезе от колата и влезе в къщата. Оказа се, че в крайна сметка Мадлин не плете. Чу я да свири на китара.

– Прибрах се! – извика.

– Ще сляза долу след малко – разнесе се гласът ѝ от втория етаж.

Гърни се заслуша, докато тя изсвири още няколко такта от приятната мелодия и завърши със силен заключителен акорд. След няколко секунди тишина Мадлин извика:

– Прослушай номер три на секретаря.

Божичко! Не и поредното тревожно съобщение. За днес си бе взел дозата, че и отгоре. Надяваше се, че това е безобидно. Отиде в кабинета, където беше старият стационарен телефон, натисна копчето, за да чуе номер три, и се заслуша:

„Надявам се да съм се свързал с правилния детектив Гърни. Искрено се извинявам, ако не е така. Оня детектив Гърни, когото търся, се чука с една курва на име Ким Корасон. Той е жалък, противен дърт глупак, най-малкото два пъти по-възрастен от курвата. Ако сте грешният детектив Гърни, може би бихте могли да предадете един въпрос на правилния. Попитайте го дали знае, че синът му чука същата курва. Какъвто бащата, такъв и синът. Може пък Руди Гец да го превърне в риалити шоу по РАМ – „Голямото чукане на семейство Гърни“. Приятен ден, детективе.“

Гласът беше на Роби Мийс, но в него не бе останало нищо от престорената нежност, беше гласовият еквивалент на нож с назъбено острие. Докато слушаше съобщението за втори път, Мадлин се появи на вратата на кабинета. Изражението ѝ бе неразгадаемо.

– Знаеш ли кой е този? – попита.

– Бившият на Ким.

Тя кимна мрачно, като че идеята вече ѝ е хрумнала:

– Той, изглежда, знае, че между Ким и Кайл има някаква връзка. Как би могло да му е известно?

– Може да ги е видял заедно.

– Къде?

– Може би в Сиракуза?

– Откъде би могъл да разбере, че Кайл ти е син?

– Ако той е поставил бръмбарите в апартамента на Ким, сигурно знае много.

Тя скръсти здраво ръце.

– Мислиш ли, че е възможно да ги е проследил до тук?

– Има такава вероятност.

– Следователно, може да ги е последвал и вчера до апартамента на Кайл?

– Да проследиш някого из трафика в града не е толкова просто, колкото звучи, особено за човек, който не е свикнал да шофира в Манхатън. Лесно е да изпуснеш преследваната цел, особено с всичките тези светофари.

– Сигурно е много мотивиран.

– Какво искаш да кажеш?

– Искам да кажа, че звучи така, сякаш наистина те мрази.

Глава 34

Съюзници и врагове

Приключваха ранната си вечеря от сьомга, грах и ориз със сос от сладки чушки. Обсъждаха срещата в клиниката, на която Мадлин щеше да присъства същата вечер, събиране за допълнително разглеждане на неотдавнашното самоубийство и процедурите за откриване на ранни сигнали за опасност у пациентите. Тя беше видимо нервна и разсеяна.

– С това ужасно съобщение на телефонния секретар и всичко останало днес, забравих да ти кажа, че мина застрахователният агент.

– Да огледа плевнята ли?

– И да задава въпроси.

– Като Крамдън?

– Покри същите теми. Списък на предметите, кой какво и кога е направил, подробности за другите ни застрахователни полици и така нататък.

– Предполагам, че си му дала копия на същите документи, които дадохме и на Крамдън?

– На нея.

– Моля?

– Беше жена. Искаше фактури и касови бележки за велосипеда и каяците – в гласа ѝ се долавяха тъга и гняв. – Имаш ли представа къде са?

Той поклати глава. Мадлин замълча за малко, после каза:

– Попитах я колко скоро може да я разрушим.

– Онази част от плевнята, която все още се държи ли?

– Отговори ми, че компанията ще ни уведоми.

– И изобщо не намекна кога?

– Не. Нуждаели се от писмено разрешение от отдела за разследване на палежи, преди да одобрят каквото и да било. – Беше стиснала юмруци. – Не мога да понасям гледката.

Гърни продължително се вгледа в нея:

– Ядосана ли си ми?

– Ядосана съм на гадното копеле, което унищожи плевнята ни. Ядосана съм и на онзи мръсник, който пусна отвратителното съобщение на секретаря ни.

Гневът ѝ предизвика помежду им мълчание, което продължи до тръгването ѝ за клиниката. През този промеждутък той мислеше за нещата, които би могъл да каже, и за причините да не го направи.

След като проследи с поглед как колата ѝ се спуска надолу по пасбището, Гърни отнесе мръсните чинии в мивката, изстиска малко препарат за миене върху тях и пусна топлата вода.

В този миг звънна мобилният телефон в джоба му. На екрана бе изписано „г. б. булърд“.

– Господин Гърни?

– На телефона.

– Исках да ви информирам за нещо, тъй като се отнася до тема, която повдигнахте по-рано днес.

– Да?

– Въпросът за следите от гуми... Исках да ви съобщя, че наистина намерихме отпечатъци там, където предположихте – в автомобилния сервиз.

– И те показват, че някаква кола е била спряла на място, което според собственика на сервиза би трябвало да е празно?

– Да, макар че човекът не е напълно сигурен.

– А ивицата пръст в края на алеята на Рут Блум?

– Неопределени резултати.

– Тоест, няма достатъчно открита почвена повърхност, за да се определи категорично, но липсва и потвърждение, че някакво превозно средство е минало оттам на влизане или излизане?

– Правилно.

Стана му любопитно каква е целта на обаждането ѝ. За разследващите служители не беше обичайна практика да докладват за напредъка си на друг, освен на непосредствения си началник, а още по-малко на някой извън отдела.

– Има обаче нещо особено – продължи тя – и бих искала да ми кажете мнението си. Разпитвахме съседите и открихме двама души, които вчера късно следобед са забелязали джип „Хъмви“ наоколо. Единият свидетел настоя, че става дума за оригиналния военен модел, не за по-новата „Джи Ем“ версия. И двамата се го видели да минава два или три пъти напред-назад в онзи участък от пътя, в който се намира къщата на Блум.

– Смятате, че някой е разучавал района?

– Възможно е, но както казах, има нещо особено. Според следите от гуми автомобилът, който снощи е бил паркиран в сервиза, не е „Хъмви“ – тя замълча. – Някакви идеи по този въпрос?

– Хрумват ми два сценария. Може убиецът да си има помощник. Или пък... – Гърни се поколеба, докато обмисляше втората възможност и доколко е правдоподобна.

– Или какво? – подкани го Булърд.

– Нека приемем, че съм прав за съобщението във Facebook – че е публикувано от убиеца, а не от жертвата. В него се споменава за някакъв военен автомобил. Така че може би целта на съобщението е била да се насади идеята за джипа. И може би целта на преминаването му надолу-нагоре по пътя е била да привлече внимание, да съобщят за него, да се потвърди, че това е било превозното средство на убиеца.

– И защо да си прави целия този труд, ако ще паркира различна кола на място, където тя така и така няма да бъде забелязана?

– Може би идеята за джипа трябва да ни отведе някъде.

Може би целта е да ни отведе до Макс Клинтър? Но защо?

Булърд мълча толкова дълго, че Гърни беше на път да я попита дали още е на телефона.

– Проявявате сериозен интерес към това, нали? – попита тя накрая.

– Опитах се да го покажа достатъчно ясно по-рано днес.

– Добре. Ще говоря направо. Утре сутрин имам среща с Мат Траут, за да обсъдим случая и въпросите относно юрисдикцията. Какво бихте казали да дойдете и вие?

За миг Гърни остана безмълвен. В тази покана нямаше никакъв смисъл. Или може би имаше?

– Колко добре познавате агент Дейкър? – поинтересува се той.

– Днес го срещнах за първи път – в гласа ѝ се долавяше хлад. – Защо питате?

Реакцията ѝ го насърчи да рискува:

– Защото смятам него и шефа му за арогантни копеленца с мания за контрол.

– Останах с впечатлението, че и те имат също толкова високо мнение за вас.

– Не бих и приел друго отношение. Дейкър запозна ли ви с подробностите по първоначалния случай?

– Това бе целта, с която каза, че идва. В действителност ме заля с куп хаотични данни.

– Вероятно искат да ви удавят в информация, да ви накарат да виждате случая като невъзможна за преодоляване плетеница, така че да изчезнете кротко и да им отстъпите юрисдикцията без спорове.

– Работата е там – отбеляза Булърд, – че имам една такава опака жилка в себе си... Трудно ми е да избягвам потенциалните битки. И най-вече не харесвам да ме подценяват разни... как ги нарекохте? „Арогантни копеленца с мания за контрол“? Нямам представа защо ви казвам тези неща. На практика не ви познавам и нямам представа към кого клонят пристрастията ви. Сигурно съм изперкала леко, за да говоря така.

Гърни реши, че тя много добре знае какво прави.

– Известно ви е, че Траут и Дейкър не могат да ме понасят – заяви той. – Това не е ли достатъчно уверение?

– Предполагам, че ще свърши работа. Знаете ли къде се намира главното ни управление в Саспарила?

– Знам, да.

– Можете ли да дойдете в девет и четиридесет и пет утре сутринта?

– Мога.

– Хубаво. Ще се срещнем на паркинга. И нещо последно: техниците от лабораторията ни огледаха щателно клавиатурата на компютъра на жертвата. И откриха нещо. Отпечатъците от пръстите ѝ...

Гърни я прекъсна:

– Нека позная. Пръстовите ѝ отпечатъци на клавишите, необходими за съставяне на съобщението от Facebook, са леко размазани, за разлика от тези по останалите клавиши. Според лабораторните ви техници това зацапване означава, че ги е натискал човек с гумени ръкавици.

Отново настъпи кратко мълчание:

– Не е задължително да са били от латекс, но как...

– Това е най-вероятният сценарий. Единственият друг възможен подход на убиеца би бил да накара самата Рут да напише съобщението под неговата диктовка. Тя обаче би била толкова ужасена, че е щяла да му създаде затруднения. Убиецът би се чувствал достатъчно уязвим, дори и само докато изтръгва паролата от нея. Колкото по-дълго е била жива, толкова по-голям е бил рискът за него. Съществувал е риск тя да се паникьоса и да започне да крещи. Подобна възможност надали би му допаднала. Този тип е искал тя да умре възможно най-скоро. Така би имало по-малка вероятност от последствия, които не може да контролира.

– Не се стеснявате да споделяте мнението си, а, господин Гърни? Нещо друго, което бихте желали да кажете?

Той си помисли за резюмето си с коментари и въпроси – онова, което бе изпратил на Хардуик и Холдънфийлд.

– Имам някои неособено популярни идеи по повод първоначалния случай, които може да ви бъдат полезни.

– Оставам с впечатлението, че считате непопулярността за добродетел.

– Не е добродетел. Просто е без значение.

– Наистина ли? Мислех, че имате желание да спорите. Наспете се добре. Утре сутрин ще бъде интересно.

Той обаче почти не спа. Опитът му да си легне рано бе осуетен от връщането на Мадлин след срещата ѝ в клиниката и нетърпението ѝ да изрази вечното оплакване на всеки социален работник: „Ако енергията, която се посвещава на покриване на нечии задници и на всякакви бюрократични глупости, се вложи, за да се помогне на хората, би могла да промени света за една седмица!“

След три чаши билков чай двамата най-после се отправиха към спалнята. Мадлин се настани от своята страна на леглото и взе „Война и мир“ – сънотворен шедьовър, който тя, изглежда, бе решила да пребори чрез систематично отхапване на малки парченца.

След като нави алармата си, Гърни лежеше и размишляваше за мотивите на Булърд и каква роля биха могли да изиграят те на срещата в Саспарила. Тя явно го смяташе за съюзник, или поне за полезен инструмент в очаквания конфликт с Траут и компания. Нямаше нищо против да бъде използван, стига това да не пречи на собствените му цели. Знаеше, че съюзът им е само за конкретния случай, че няма корени, така че щеше да се наложи по време на срещата да внимава за всяка смяна на посоката на вятъра. Не беше новост за него. В нюйоркската полиция ветровете непрекъснато се меняха.

Час по-късно, когато съзнанието му потъваше в приятно вцепенение, Мадлин остави книгата настрана и попита:

– Успя ли да се свържеш с депресирания счетоводител, за когото се притесняваше – онзи с големия пистолет?

– Все още не.

Въпросът отново изпълни ума му с плетеница от въпроси и тревоги и всяка надежда за спокойна нощ изчезна. Спеше на пресекулки, а в мислите и сънищата му нахлуваха едни и същи повтарящи се образи – пистолети, шишове за лед, горящи сгради, черни чадъри, разбити глави. По изгрев-слънце потъна в дълбок сън, от който час по-късно рязко го изтръгна алармата.

Докато се изкъпе, облече и вземе чашата разсънващо кафе в ръка, Мадлин вече беше излязла навън и копаеше една от лехите в градината. Той си спомни, че наскоро бе споменала нещо за засаждане на грах.

Колко спокойна бе утринта! Спокойна и приветлива, каквито често са утрините, без заплахи и без усложнения. Всяка сутрин, стига да е била отделена от предния ден с поне минимално количество сън, създаваше илюзията за ново начало, за един вид освобождаване от миналото. Хората, изглежда, наистина бяха дневни същества, и то не просто в смисъл на „не-нощни“, те бяха създадени да живеят ден за ден... всеки ден за себе си. Ако човек е в будно състояние непрекъснато, ще се разкъса на парченца. Нищо чудно, че ЦРУ използва лишаването от сън като изтезание. Само седемдесет и два часа непрекъснато живеене – гледане, чуване, чувстване, мислене – могат да накарат всеки да поиска да умре.

Слънцето залязва и спим. Слънцето изгрява и се будим. Ставаме и макар за кратко, макар и сляпо, се радваме на фантазията, че започваме на чисто. След това, без изключение, реалността категорично напомня за себе си.

Онази сутрин, докато Гърни стоеше пред кухненския прозорец с кафето си, загледан замислено надолу към пасището, реалността напомни за себе си под формата на тъмна фигура, яхнала тъмен мотоциклет и застинала неподвижно между езерото и обгорените греди на плевнята.

Остави кафето, облече якето си и обу чифт ниски обувки, след което излезе навън. Тъмният силует не помръдваше. Въздухът ухаеше по-скоро на зима, отколкото на пролет. Четири дни след пожара миризмата на дим все още се долавяше. Гърни тръгна бавно по пътеката през стърнището. Мотоциклетистът подкара машината си – голям, кален мотор за мотокрос – и започна да пъпли нестабилно нагоре по пътеката. Движеше се приблизително със скоростта, с която вървеше Гърни, и двамата се срещнаха на средата. Едва когато мъжът вдигна визьора на каската си, Гърни позна пронизителния, напрегнат поглед на Макс Клинтър.

– Трябваше да ми кажеш, че ще идваш – подхвърли Гърни с типичния си невъзмутим маниер. – Тази сутрин имам среща. Можеше да ме изпуснеш.

– Преди да дойда не знаех, че ще идвам – отвърна Клинтър толкова троснато, колкото спокоен бе Гърни. – В списъка си имам ужасно много точки и ми е трудно да реша как да ги подредя. А правилната подредба е ключът. Наясно ли си, че нещата стигнаха критична точка?

Двигателят все още работеше.

– Наясно съм, че Добрия пастир се е върнал, или най-малкото някой иска да мислим така.

– О, върнал се е. Усещам го с костите си – с потрошените си преди десет години кости. Злото копеле определено се върна.

– Какво мога да направя за теб, Макс?

– Дойдох да ти задам един въпрос.

Очите му искряха.

– Ако ми беше оставил номера си, когато ми звънна предния път, щях да те потърся.

– Когато не вдигна телефона, го приех за знак.

– Знак за какво?

– Че винаги е по-добре да зададеш въпроса си лице в лице. Най-добре е да виждаш очите на човека, а не само да чуваш гласа му. Така че, ето го въпросът ми: къде е твоето място в тая работа със скапаните РАМ?

– Я повтори?

– Светът е пълен със зло, господин Гърни. Злото и огледалния му образ. Убийството и медиите. Трябва да знам къде е твоето място.

– Питаш ме как се отнасям към новините, отразяващи насилие? А ти как се отнасяш към него?

Клинтър избухна в гърлен смях:

– Драма за идиоти! Режисирана от червеи! Преувеличения, боклук и лъжи! Това са „новините“, господин Гърни. Прослава на невежеството! Фабрикуване на конфликти за печалба! Продажбата на гнева и негодуванието като забавление! А РАМ Нюз са най-подлите от всички. Плюят жлъч и гнусотии, за да печелят от това свинете!

В ъгълчетата на устата му се бе събрала бяла пяна.

– Ти самият изглеждаш пълен с доста гняв – отбеляза кротко Гърни.

– Пълнен с гняв? О, да! Изпълнен, може да се каже и погълнат от него, задвижван от него. Но аз не го продавам. Не съм плямпало, което продава гняв по РАМ Нюз. Гневът ми не е за продан.

Двигателят на мотора все още работеше на празни обороти, звукът бе станал по-дрезгав. Клинтър натисна педала на газта и форсира машината, която силно изръмжа.

– Значи, не си търговец – подхвърли Гърни, когато ревът утихна. – Но какво си, Макс? Не мога да те разбера съвсем.

– Аз съм онова, в което ме превърна злото копеле. Аз съм Божият гняв.

– Къде е джипът ти?

– Забавно е, че питаш.

– Някакъв шанс да си бил в околностите на езерото Каюга онзи ден?

Клинтър се вгледа в него дълго и упорито:

– Има такъв шанс, да.

– А нещо против да попитам защо?

Още един преценяващ поглед:

– Бях там със специална покана.

– Моля?

– Първият му ход.

– Не схващам какво имаш предвид.

– Получих текстово съобщение от Пастира – покана да се срещна с него на пътя, за да довършим онова, което не завършихме. От моя страна беше глупаво да приемам думите му за чиста монета. Чудех се защо не се появи, не можех да разбера. После обаче чух сутрешните новини. Убийството на Блум. Той ме натопи, не схващаш ли? Накара ме да минавам покрай къщата ѝ, напред-назад, изпълнен с омраза и глад. Глад да си разчистим сметките. Знаеше, че ще се появя. Добре тогава. Една точка за него. Следващата е за мен.

– Предполагам, няма как да се проследи откъде идва съобщението?

– За да се стигне до анонимен мобилен телефон с предплатена карта? Не си струва усилията. Но я ми кажи, откъде знаеш, че съм бил край езерото?

– Полицаите са обходили съседите и са ги разпитали в деня след убийството. Очевидно двама души си спомнят автомобила ти. Те съобщили на ченгетата, а едно ченге каза на мен.

Очите на Клинтър проблеснаха оправдателно:

– Виждаш ли?! Шибана постановка! Измислена така, че да предизвика резултата, който предизвика.

– Така че реши да се махнеш от къщата си и да скриеш джипа?

– Докато ми потрябва. – Той замълча, облиза устните си и избърса уста с опакото на ръката си, пъхната в черна ръкавица. – Проблемът с него е, че не знам какъв е обхватът на постановката, и ако ме привикат за разпит или ме затворят по подозрение, няма да съм в състояние да се справя с врага. Разбираш ли затруднението ми?

– Така мисля.

– Би ли внесъл по-голяма яснота по въпроса на чия страна стоиш?

– Стоя там, където съм, Макс. Не съм на ничия страна, освен на своята собствена.

– Ясно.

Клинтър отново форсира до дупка двигателя и държа така в продължение на пет оглушителни секунди, преди да отпусне газта. После бръкна във вътрешния джоб на коженото си яке и извади нещо, което приличаше на визитна картичка. На нея обаче нямаше нито име, нито адрес, само телефонен номер. Подаде я на Гърни:

– Мобилният ми. Винаги го нося. Уведомявай ме за всичко, което сметнеш, че трябва да знам. Тайните създават сблъсъци. Това е надеждата ми, че няма да се сблъскаме.

Гърни пъхна картичката в джоба си:

– Един въпрос, преди да тръгнеш, Макс. Останах с впечатлението, че си се вглеждал по-продължително от всеки друг в личния живот на жертвите. Питам се, какво се е загнездило в ума ти?

– Да се загнезди ли? Какво например?

– Когато си помислиш за жертвите или семействата им, дали на повърхността не изплува някоя странна дребна подробност, нещо, което би могло да свърже всичките?

Клинтър сякаш се замисли, след което изрецитира имената в нещо като бърза ритмична молитва:

– Мелани, Рьоткер, Стърн, Стоун, Брустър, Блум – замисленият му поглед се задълбочи и той се намръщи. – Куп странни подробности. Връзките са по-неуловими. Прекарах седмици, години в интернет. Проследих имена до новинарски съобщения, новините до нови имена, организации, фирми, напред-назад, едно нещо, което води до десет други. Бруно Мелани и Харолд Блум са учили в една и съща гимназия в Бруклин, през различни години. Синът на Иън Стърн ходил с една от жертвите на Удушвача от Белите планини^1. Тя била студентка последен курс в Дартмут по времето, когато Джими Брустър бил първокурсник в същия колеж. Шарън Стоун може веднъж да е показвала къща на Робърта Рьоткер, чиито ротвайлери идват от развъдник в Уилямстаун, три километра нататък по пътя от имота на доктор Брустър. Бих могъл да продължа. Но схващаш идеята, нали? Всякакви връзки, чието значение тепърва предстои да бъде определено.

Студен порив на вятъра премина през пасището и огъна острите сухи бурени. Гърни пъхна ръце в джобовете на якето си.

– Но никога не си намерил нишка, която да свързва всичките?

– Нищо освен шибаните коли. Естествено, аз бях единственият, който търсеше. Знам какво си мислеха моите колеги: „Колите са очевидната връзка, така че защо да се издирва друга?“.

– Ти обаче смяташ, че такава има, нали?

– Не смятам, че има. Сигурен съм. По-голяма схема, която никой не е проумял. Но този момент вече го минахме.

– Минали сме го?

– Пастира започна да действа. Да ме топи, за да ме довърши. Нещата стигнаха до повратната точка. Край с мисленето, претеглянето и опитите да проумеем. Времето за мислене е зад гърба ни. Сега е време за битка. Трябва да вървя. Времето изтича.

– Един последен въпрос, Макс. Говори ли ти нещо изразът „Не дърпай дявола за опашката“?

– Абсолютно нищо – очите му се разшириха. – Обаче е зловеща фраза, нали? Настройва ума в странна посока. Къде го чу?

– В едно тъмно мазе.

Клинтър се втренчи в Гърни и дълго го гледа.

– Звучи като подходящо място.

Нагласи черната си каска, форсира двигателя, отдаде чест по военен маниер, завъртя рязко мотора на 180 градуса и пое надолу по хълма.

Когато моторът и мъжът върху него се скриха от погледа му, Гърни бавно се запъти обратно към къщата, като обмисляше странните връзки между семействата, които Клинтър беше открил. Това му напомни за идеята за шестте степени на разделение и свързаната с нея вероятност всяко детайлно проучване на живота на хората да покаже изненадващо голям брой места, където пътищата им са се пресичали.

Неудобната истина обаче продължаваше да бъде, както Клинтър се бе изразил, въпросът за „шибаните коли“.

След като се върна в кухнята, Гърни изпи още една чаша кафе. Мадлин влезе в къщата през антрето и меко попита:

– Някой твой приятел?

– Макс Клинтър.

Започна да разказва какво му е споделил Клинтър, но след това забеляза колко е часът.

– Съжалявам, станало е по-късно, отколкото си мислех. Трябва да съм в Саспарила в девет и четирисет и пет.

– А пък аз отивам към банята.

След няколко минути той ѝ подвикна, че тръгва. Тя му отвърна да бъде внимателен.

– Обичам те – каза той.

– Обичам те – каза тя.

Пет минути по-късно, когато беше на приблизително километър и половина надолу по планинския път, видя един пощенски камион да идва насреща му.

В тази отсечка имаше само още две къщи, чиито собственици ги ползваха основно през почивните дни. Това означаваше, че по всяка вероятност доставката е или за него самия, или за Мадлин. Той отби и махна с ръка, докато слизаше от колата.

Шофьорът спря камиона, позна го, извади един плик с клеймо за препоръчана поща от багажното отделение и му го подаде. Поговориха малко за прекалено студеното за пролетта време, след което мъжът си тръгна. Пликът беше адресиран до Гърни и той го отвори.

Във външния плик имаше втори, най-обикновен, от кафява опаковъчна хартия. Отвори и него и извади отвътре един-единствен лист. А после прочете:

Алчността се разпространява в семействата като септична кръв във вана с вода. Тя инфектира всеки, до когото се докосне. Затова съпругите и децата, които представяте като обекти на скръб и съжаление, също ще бъдат посечени. Децата на алчността са зло, зло са и онези, които са с тях. Затова те също ще бъдат посечени. Онез, които въздигате, така че глупците по света да ги утешават, до един ще бъдат съсечени, независимо дали са свързани чрез кръв или чрез брак с децата на алчността.

Който поглъща плода на алчността, приема и петното му позорно. Плодът оставя своята дамга. Онези, що се облагодетелстват от алчността, носят греха на алчността и трябва да понесат и наказанието за него. Те ще умрат, облени от светлините на вашата възхвала. И вашата възхвала ще е гибелта им. Състраданието ви е отрова. Съчувствието ви ги осъжда на смърт. Нима не виждате истината? Да не сте ослепели? Светът е полудял. Алчността се крие зад маската на похвална амбиция. Богатството претендира, че е доказателство за талант и истинска стойност. Комуникационните канали са попаднали в ръцете на чудовища. Най-лошите от най-лошите биват възвеличавани.

Когато дяволите са качени на амвони, а ангелите всеки поругава, на честния се пада да накаже онуй, що свят безумен награждава.

Това са истинните и последни думи на Добрия пастир.

1 The White Mountains – планинска верига, разположена в САЩ и заемаща една четвърт от щата Ню Хемпшир, както и малка площ в западната част на щата Мейн. – б. пр.

Глава 35

Покана за купона

Гърни тъкмо завиваше по шосе № 7, главния път за Саспарила, когато телефонът му звънна. Обаждането бе от телефона на Кайл, но гласът беше на Ким. Чувството за вина и гняв от предишния ден бе отстъпило място на шок и страх.

– Преди малко пристигна нещо с експресна поща... от него... от Добрия пастир... Говори се за още покосени хора... за хора, които ще умрат.

Гърни я помоли да му го прочете. Искаше да е сигурен, че съобщението е като това, което той самият беше получил.

Същото беше.

– Какво да правим? – попита тя. – Трябва ли да се обадим в полицията?

Гърни ѝ каза, че и той е получил същото съобщение и че само след няколко минути отива на една среща, на която ще го предаде на щатската полиция и на ФБР. Но имаше въпрос към нея:

– Как беше адресиран пликът?

– Това е най-страховитата част – гласът ѝ трепереше. – Външният плик беше адресиран до Кайл тук в апартамента му, но вътре имаше втори плик и на него беше изписано моето име, което означава, че Добрия пастир очевидно знае, че съм тук, че сме тук двамата. Откъде би могъл да знае?

Когато предната вечер гадното съобщение на Мийс бе подсказало на Мадлин същия въпрос, Гърни беше пренебрегнал възможността някой да ги преследва физически. Сега не беше толкова сигурен.

– Откъде би могъл да знае? – повтори Ким, повишавайки тон.

– В действителност може и да не знае, че сте там двамата. Може просто да смята, че Кайл има начин да се свърже с теб и да ти предаде посланието – още докато произнасяше думите, осъзна, че не звучат много смислено, просто се опитваше да я успокои.

Само че не успя.

– Нощната поща означава, че е искал да го получа тази сутрин. А е използвал имената и на двама ни. Така че трябва да знае, че сме заедно тук!

Логиката съвсем не беше съвършена, но Гърни нямаше намерение да спори. За миг се зачуди дали да не ангажира в историята градската полиция на Ню Йорк, ако не за друго, поне за да ги посетят униформени и да им създадат илюзията за защита. Но неяснотите, безпорядъка и необходимостта от обяснения, които щяха да произтекат от това, биха надминали практическите ползи. Формалният извод беше, че няма конкретни доказателства за грозяща ги опасност, а включването на полицията най-вероятно щеше да започне със спор и да завърши с една голяма бъркотия.

– Ето какво искам да направите. Останете в апартамента и двамата. Уверете се, че вратата е заключена. Не отваряйте на никого. Ще ви се обадя, щом приключа срещата. Междувременно, ако се появи някаква осезаема заплаха или каквото и да било съобщение освен това, което вече сте получили, обадете ми се незабавно. Разбрано?

– Разбрано.

– А сега, да те попитам още нещо: имаш ли достъп до видеозаписа на интервюто ти с Джими Брустър?

– Да, естествено. Имам копие тук на айпода си.

– У теб?

– Да.

– Във формат, който можеш да ми изпратиш по електронната поща?

– Зависи от размера, който имейл сървърът ти позволява. Ще намаля разделителната способност, за да направя файла възможно най-малък. Така не би трябвало да има проблем.

– Чудесно, достатъчно е да знам какво виждам.

– Веднага ли искаш да ти го изпратя?

– Да, ако обичаш.

– А мога ли да попитам защо?

– Името на Джими Брустър изникна в друг контекст. В един разговор, който проведох с Макс Клинтър. Бих искал да придобия по-добра представа кой е той всъщност.

Когато приключи разговора по телефона, Гърни тъкмо завиваше към паркинга на местната дирекция на Нюйоркската щатска полиция. Подмина един ред патрулни автомобили и спря до лъскаво сиво „BMW640i“. Подобно бляскаво возило за осемдесет и пет хиляди долара би било съмнителен избор за някой цивилен служител, но пък беше напълно разбираемо за амбициозна консултантка, която се изкачва все по-нагоре по кариерната стълбица. Не му беше хрумвало досега, че Ребека Холдънфийлд може да присъства на срещата, но вече бе готов да се обзаложи. Това беше нейният тип кола.

Погледна часовника си. Подранил бе с пет минути. Можеше да използва времето, за да върне обаждането на Кони Кларк, като при това щеше да има искрено оправдание да не проточва разговора, в случай че тя наистина вдигне телефона. Докато търсеше номера ѝ, до него спря черен форд „Краун Виктория“ на нюйоркската полиция. На мястото за пътници седеше Булърд, а Анди Клег шофираше. Булърд направи знак на Гърни да се присъедини към тях, като посочи голямата задна седалка на седана. Той направи както му бе казано и взе със себе си и плика с писмото.

Булърд поде като човек, който внимателно е обмислил какво иска да каже:

– Добро утро, Дейв. Благодаря, че дойде с толкова кратко предизвестие. Преди да влезем, бих желала да те запозная със своята позиция. Както знаеш, подразделението на БКР в Обърн разследва убийството на Рут Блум. Убийството може или да е свързано, или да няма нищо общо със случая „Добрия пастир“ преди десет години. Възможно е да си имаме работа или със същия извършител, или с негов подражател, или да имаме някакъв трети, още неопределен вариант.

За Гърни не съществуваше вероятност от трети вариант, но той разбираше, че Булърд иска да формулира възможно най-широката обосновка, за да запази контрол над разследването.

Тя продължи:

– Разбрах, че съществува установена официална теория относно първоначалния случай, разбрах също и това, че ти настойчиво я оспорваш. Искам да знаеш, че сядам на масата с открито съзнание. Нямам предпочитания към никоя конкретна версия на истината. Освен това не проявявам интерес към размяна на нападки с цел мерене на егото. Моят интерес е към фактите. Храня изключителна привързаност към тях. Помолих те да се присъединиш към нас тази сутрин, тъй като усещам, че може би и ти споделяш тази привързаност. Някакви въпроси?

Всичко това звучеше толкова недвусмислено, колкото и ясният, убедителен тон на Булърд. Но Гърни съзнаваше, че ситуацията съдържа и друг пласт. Той беше сигурен, че е поканен, защото Булърд е открила (вероятно чрез Дейкър), че е влязъл под кожата на Траут, което означаваше, че неизказаната му роля бе да усложнява атмосферата на срещата и да държи Траут извън равновесие. С две думи, щеше да присъства като скрития коз в ръката на Булърд.

– Някакви въпроси? – повтори тя.

– Един-единствен. Предполагам, че Дейкър ви е показал ФБР профила на Добрия пастир?

– Да.

– Какво мислите за него?

– Не съм сигурна.

– Добре.

– Моля?

– Признак на открито съзнание. А сега, преди да влезем, имам за вас една малка бомба – той отвори пощенския плик, който досега държеше в скута си, после отвори и онзи вътре и измъкна съобщението. – Това ми беше доставено тази сутрин. Вече съм го пипал, но ще е по-добре никой друг да не го докосва.

Булърд и Клег се извърнаха леко на седалките си, за да седят с лице към него. Той бавно прочете на глас посланието. Отново го порази елегантността му, особено в заключението: Когато дяволите са качени на амвони, а ангелите всеки поругава, на честния се пада да накаже онуй, що свят безумен награждава. Проблемът бе, че в този елегантен израз на емоция всъщност не се усещаше никаква емоция.

Когато свърши, вдигна писмото нагоре, за да могат Булърд и Клег да прочетат сами написаното. Изражението на Булърд беше напрегнато.

– Това оригиналът ли е? – попита тя.

– Единият от двата оригинала, за които знам. Другият е бил получен от Ким Корасон.

Тя премигна няколко пъти – бързо, сякаш беше страничен ефект от бързото мислене.

– Като влезем вътре, ще направим половин дузина копия, после ще поставим етикет на оригинала и ще го сложим в плик за веществени доказателства за криминалистите в Олбъни.

След това вдигна поглед към Гърни:

– Защо на вас?

– Защото помагам на Ким Корасон или защото иска да спре и двама ни.

Отново примигване. Тя погледна към Клег:

– Хората, за които се намеква в това послание, следва да бъдат предупредени. Всички, които идентифицираме като отговарящи на определението му за врага. – Погледна обратно към Гърни. – Вдигнете го отново, за да мога да го прочета. – Прегледа набързо текста. – Звучи така, сякаш заплашва всеки член на семействата на първите жертви, децата им и семействата на децата им. Трябват ни имена, адреси, телефонни номера – бързо. Кой би могъл да има всичко това? – Тя хвърли поглед към Клег.

– В папките, които Дейкър ни показа, имаше местоположение и информация за контакт, но въпросът е доколко тези данни са актуални.

– Може би най-актуалният ви източник би била Ким Корасон – вметна Гърни. – Тя поддържа контакт с много от тези хора.

– Така. Добре. Да влезем вътре и да потърсим малко помощ по този въпрос. Главната ни грижа в момента е да предупредим по подходящ начин всеки, който би могъл да се озове в опасност, без да създаваме паника.

Булърд слезе от колата първа и ги поведе навътре в сградата на управлението. Гърни разпозна агресивната широка крачка на човек, когото кризисните ситуации зареждат с максимално количество енергия. Точно се канеше да я последва през тежките стъклени врати към рецепцията, когато зърна един тъмен джип да паркира отвън. Слабата, безизразна физиономия зад волана принадлежеше на агент Дейкър.

Отраженията по стъклото скриваха лицето на пътника, когото той возеше, затова Гърни не бе сигурен дали Траут го е видял и ако го е забелязал, колко нещастен се е почувствал.

Глава 36

Шишове за лед и животни

Поради суматохата, предизвикана от посланието на Добрия пастир, и времето, което се изискваше за предприемане на необходимите действия, планираната им среща започна с четиридесет и пет минути закъснение с преподреден дневен ред и кафе с мирис на изгоряло.

Бяха се събрали в типична заседателна зала без прозорци. На едната стена беше закачено корково табло със забодени кабърчета, а на отсрещната – лъскава бяла дъска за писане. Флуоресцентното осветление беше едновременно ярко и безрадостно, с което напомняше за клаустрофобичния кабинет на Пол Мелани. Една обикновена правоъгълна заседателна маса заемаше по-голямата част от помещението. В ъгъла беше поставена масичка с алуминиева кафеварка, чашки от стиропор, пластмасови лъжички, сметана на прах и почти празна кутия с пакетчета захар. Беше стая, подобна на онези, в които Гърни бе прекарал безброй часове и които неизменно предизвикваха една и съща реакция. Всеки път, когато влезеше в такава зала, у него незабавно се появяваше желанието да я напусне.

От едната страна на масата седнаха Дейкър, Траут и Холдънфийлд. Срещу тях се настаниха Клег, Булърд и Гърни. Подредба, подходяща за конфронтация. На масата пред всеки от тях Булърд беше оставила по едно фотокопие от новото послание на Добрия пастир, което всички бяха прочели по няколко пъти досега. Пред самата Булърд имаше и една дебела папка, а за изненада на Гърни, най-отгоре върху нея лежеше краткото изложение с мнението му относно оригиналния случай, което той ѝ бе изпратил по електронната поща. Булърд заемаше стола точно срещу Траут, който бе скръстил ръце пред себе си.

– Благодарна съм ви, че дойдохте тук – започна тя. – Като изключим новото и очевидно важно съобщение с предполагаем автор Добрия пастир, има ли нещо значимо, което бихте желали да споделите в началото?

Траут се усмихна любезно и обърна длани нагоре в знак на уважение:

– Това е ваша територия, лейтенант. Аз съм тук, за да слушам – после стрелна с не дотам топъл поглед Гърни. – Моето единствено притеснение би било включването на непроверени лица във вътрешно обсъждане на текущо разследване.

Булърд объркано смръщи лице:

– Непроверени?

Любезната усмивка отново се върна:

– Нека бъда по-конкретен. Нямам предвид широко рекламираната бивша кариера на господин Гърни в системата, а незнайното естество на настоящото му замесване с индивиди, които биха могли да бъдат обекти на това разследване.

– Ким Корасон ли визирате?

– И бившия ѝ приятел, за да спомена само двама, за които ми е известно.

Интересно, че знае за Мийс, помисли си Гърни. Съществуваха два възможни източника: Шиф в Сиракуза и Крамдън, специалистът по пожарите, който бе задал на Ким въпрос за съществуващи заплахи и врагове. Или пък Траут беше започнал да си вре носа в живота на Ким по други пътища? Но защо? Още един признак на манията му за контрол? На настървеното му желание да не допуска чужди хора и идеи в тесния си кръг?

Булърд кимаше замислено, а погледът ѝ спря на празната бяла дъска.

– Това е основателно безпокойство. Собствената ми позиция вероятно не е така разумна. По-емоционална е. Моето усещане е, че извършителят се опитва да разкара Дейв Гърни от случая, заради което аз пък искам да го придърпам в него. – Изведнъж в тона ѝ се прокрадна стоманена нотка, а чертите на лицето ѝ упорито застинаха. – Нали разбирате, ако извършителят е против нещо, аз съм за това нещо. Освен това съм готова да направя някои предположения по повод индивидуалната почтеност – почтеността на всеки в тази зала.

Траут се отдръпна от масата:

– Не ме разбирайте погрешно. Не поставям под въпрос ничия почтеност.

– Съжалявам, ако не съм схванала идеята ви. Преди малко използвахте думата „замесване“. В моето съзнание тя има определени негативни конотации. Но нека не затъваме, преди да сме започнали. Аз бих препоръчала следното: да разгледаме какво ни е известно за убийството на Блум, след това да обсъдим съобщението, получено тази сутрин, както и каква е връзката между това убийство и убийствата, които са извършени през пролетта на 2000 година.

– И, разбира се, въпросът за юрисдикцията – добави Траут.

– Разбира се. Но можем да го направим единствено, ако сме наясно с фактите от реалната ситуация. Така че – фактите на първо място.

По устните на Гърни плъзна лека усмивка. Прецени, че лейтенант Булърд е силна, умна, недвусмислена и практична в точните пропорции.

Тя продължи:

– Някой от вас може вече да е виждал подробния доклад № 3, който качихме снощи в системата за информационно обслужване. В случай че не сте, ще ви раздам копия.

След тези думи извади няколко разпечатки от папката си и ги раздаде на седящите на масата. Гърни прегледа набързо своето копие. То представляваше кратко резюме на уликите от местопрестъплението по случая „Блум“ и предварителните съдебномедицински заключения.

Гърни беще доволен, че направените от него предположенията, са се оказали верни. Беше доволен и от намръщените физиономии, които направиха Траут и хората край него.

След като им предостави достатъчно време да възприемат информацията и изводите, които произтичат от нея, Булърд подчерта няколко ключови момента и попита дали има въпроси. Траут повдигна доклада и попита:

– Какво значение придавате на объркването относно мястото, където убиецът е паркирал колата си?

– Мисля, че „опит за заблуждение“ е по-точен термин от „объркване“.

– Както ви харесва, така го наричайте. Моят въпрос е: какво значение има?

– Само по себе си – не кой знае какво, освен че разкрива известна предпазливост. Но в съчетание с посланието във Facebook, бих казала, че показва опит да се създаде фалшиво повествование. Към същото сочи и фактът, че тялото е било преместено от стаята на горния етаж, където е извършено нападението, долу в антрето, където беше намерено.

Траут повдигна вежда.

– Микроскопични следи от токовете на обувките ѝ по пътеките, които покриват стълбището. Драскотините предполагат влачене – обясни Булърд. – Следователно сме били насочвани да приемем версия на престъплението, много по-различна от онова, което всъщност е станало.

В този момент Холдънфийлд се обади за първи път:

– Защо?

Булърд се усмихна като учител на ученик, най-сетне задал правилния въпрос.

– Ако бяхме налапали измамата – сценария, в който убиецът отбива в алеята, чука на вратата, пронизва жертвата, след като тя му отваря, и накрая поема с колата си в нощта, – щяхме в крайна сметка да повярваме, че съобщението във Facebook наистина е от жертвата и че всичко в него е вярно, включително описанието на превозното средство на убиеца. Както и това, че убиецът вероятно е някой, когото не е познавала.

Холдънфийлд изглеждаше обхваната от искрено любопитство:

– А защо да е непознат?

– Поради две причини. Първо, съобщението във Facebook показва, че не е разпознала превозното средство. Второ, подвеждащото местоположение на тялото придава лъжливото съобщение, че тя не го е пуснала в къщата, макар в действителност да знаем, че го е направила.

– Доказателствата за всичко това са твърде оскъдни – заяви Траут.

– Имаме доказателства, че той е бил в къщата и че е положил усилия да ни заблуди по този въпрос. Има няколко причини, поради които може да го е направил. Една от най-сериозните е може би да се прикрие фактът, че жертвата го е познавала и го е поканила да влезе.

Това предположение свари Траут неподготвен:

– Твърдите, че Рут Блум е познавала Добрия пастир лично?

– Твърдя, че някои елементи от местопрестъплението изискват да погледнем сериозно на такава възможност.

Траут хвърли поглед към Дейкър, който сви рамене, сякаш смяташе, че няма значение кое от двете е. После погледна към Холдънфийлд, която пък явно мислеше, че има голямо значение. Булърд се облегна назад на стола и изчака мълчанието да се проточи, след което добави:

– Фалшивото повествование на Добрия пастир за убийството на Рут Блум ме накара да се зачудя и за първоначалните му убийства.

– Да се зачудите ли? – развълнува се Траут. – Какво се чудите?

– Питам се дали и тогава е имал същата склонност към измами. Какво мислите, агент Траут?

Булърд, по своя си начин, бешe пуснала малка бомба. Тази бомба не беше нова, разбира се. Гърни тръбеше същото от една седмица, а Клинтър – през последните десет години. Но сега за първи път въпросът беше хвърлен на масата не от външен човек, а от старши следовател с официално право да разследва случая до приключването му. Тя сякаш подканяше Траут да смекчи настояването си, че същността на случая е обобщена чрез манифеста и профила на извършителя.

Реакцията му не беше изненадваща. Той се опита да спечели време, като нападна:

– По-рано говорихте за значението на фактите. Бих искал да чуя много повече фактически данни, преди да предложа някакво становище. Не бързам с преосмислянето на най-анализирания случай в съвременната криминология само защото някой се опитва да ни заблуди за това къде е паркирал колата си.

Сарказмът се оказа грешка. Гърни го разбра, когато Булърд стисна зъби и гледа втренчено агента още две допълнителни секунди, преди да продължи с разпечатаното копие на въпросите, които Гърни ѝ беше изпратил по електронната поща.

– Тъй като вие от ФБР сте били в центъра на цялото това анализиране, надявам се да успеете да ми изясните някои неща. Тази работа с животинките? Сигурна съм, че сте видели в доклада ни в системата, че на устата на жертвата е бил поставен петсантиметров пластмасов лъв. Какво мислите по този въпрос?

Траут се обърна към Холдънфийлд:

– Бека?

Холдънфийлд се усмихна неопределено:

– Това е неясна територия. Източникът на първоначалните животни – комплектът за игра „Ноев ковчег“ – предполага религиозно значение. Библията описва потопа като Божия присъда над един зъл свят, точно както действията на Добрия пастир представляват неговата собствена преценка за този свят. Освен това Добрия пастир използва само едното от двойките животни на мястото на всяка атака. Разделянето на двойките може да има неосъзнато значение за него. Неговият начин за „прочистване на стадото“. От фройдистка гледна точка може би отразява детското му желание да разбие брака на родителите си, вероятно чрез убийството на един от тях. Отново бих искала да подчертая, че това е спекулативно.

Булърд кимна бавно, сякаш попиваше някакво дълбоко прозрение:

– А огромният пистолет? От фройдистка гледна точка това сигурно е много голям пенис?

В изражението на Холдънфийлд се промъкна предпазливост:

– Не е толкова просто.

– Ах – каза Булърд, – от това се страхувах. Точно когато си мисля, че вече съм разбрала...

След тези думи се обърна към Гърни:

– Как би изтълкувал големия пистолет и малките животни?

– Вярвам, че целта им е била да предизвика този разговор.

– Би ли повторил?

– Смятам, че пистолетът и животните са целенасочено отвличане на вниманието.

– Отвличане на вниманието от какво?

– От факта, че всичко извършено има съвсем прагматична цел. Тяхната цел е да внушат, че под повърхността съществува слой от невротична мотивация или дори умопомрачение.

– Добрия пастир иска да повярваме, че е побъркан?

– Под повърхностната обосновка на типичния убиец с мисия винаги съществува пласт невротична или психична мотивация. Тя е несъзнателният източник на енергия за убийствата, който задвижва съзнателната „мисия“. Прав ли съм, Ребека?

Тя не обърна внимание на въпроса. Гърни продължи:

– Вярвам, че убиецът е напълно наясно с всичко това. Вярвам, че пистолетът и животните са били финалните щрихи на майстор манипулатор. Профайлърите са очаквали да открият подобни неща, така че той им ги е предоставил. Благодарение на тях концепцията за „мисия“ е изглеждала правдоподобна. Единствената хипотеза, която убиецът не е искал никой да предложи или да преследва, е била идеята, че той е напълно нормален и че неговите престъпления може да имат чисто практически мотив. Традиционният мотив за убийство. Защото това би отвело разследването в съвсем различна посока и вероятно би разкрило доста бързо извършителя.

Траут въздъхна нетърпеливо и се обърна към Булърд:

– Всичко това сме го коментирали с господин Гърни и преди. И неговите твърдения все така си остават просто твърдения. Нямат доказателствена основа. Честно казано, повторението е изморително. Приетата хипотеза представлява напълно съгласувана и разбираема гледна точка по случая – единствената рационална и последователна гледна точка, представяна някога. – Той вдигна своето копие от новото съобщение на Добрия пастир и направи жест с него. – Също така това ново съобщение е в пълно съответствие с оригиналния манифест и предлага съвсем правдоподобно обяснение за нападението над вдовицата на Харолд Блум.

– Какво мислиш за това, Ребека? – попита Гърни и посочи листа в ръката на Траут.

– Бих искала малко повече време, за да го проуча. За момента обаче бих казала, позовавайки се на професионалния си опит, че е съставено от същия човек, написал и оригиналния документ.

– Какво друго?

Тя стисна устни, сякаш преценяваше различните възможни отговори:

– Той изразява същата маниакална неприязън, която сега е влошена от излъчването на „Сираци на убийствата“ по телевизията. Новото му оплакване, мотивиращият фактор, който е предизвикал атаката срещу Рут Блум, е, че „Сираците“ е нетърпима възхвала на презрени хора.

– Тези неща имат смисъл – намеси се Траут. – Те подсилват онова, което твърдим за случая от самото му начало.

Гърни не обърна внимание на прекъсването, а остана концентриран върху Холдънфийлд:

– Как мислиш, колко ядосан е бил?

– Какво?

– Колко ядосан е бил човекът, който го е написал?

Въпросът сякаш я изненада. Тя вдигна листа и го прочете отново.

– Ами... използва често емоционален език и образи – кръв... зло... петно... вина... наказание... смърт... отрова... чудовища... Те изразяват библейски гняв.

– Наистина ли онова, което виждаме в този документ, е гняв? Или е описание на гняв?

Ъгълчето на устата ѝ леко потрепна:

– А разликата между тях е...?

– Чудя се дали тук вбесен човек изразява своята ярост, или спокоен човек пише онова, което си въобразява, че вбесеният би могъл да напише при тези обстоятелства.

Траут отново се намеси:

– Какъв е смисълът?

– Въпросът е много важен – заяви Гърни. – Чудя се какво мисли доктор Холдънфийлд, която е много проницателен психотерапевт. Дали смята, че авторът на това съобщение изразява собствените си автентични емоции, или вместо това слага думи в устата на измисления от самия него персонаж, така наречения Добър пастир?

Траут погледна Булърд:

– Лейтенант, не можем да прекараме цял ден в подобно ексцентрично теоретизиране. Това е вашата среща. Призовавам ви да упражните някакъв контрол над дневния ред.

Гърни продължи да гледа втренчено психолога:

– Прост въпрос, Ребека. Какво мислиш?

Отне ѝ доста време, за да отговори:

– Не съм сигурна.

Най-после Гърни долови известна честност в погледа на Холдънфийлд, както и в отговора ѝ.

Булърд изглеждаше притеснена:

– Дейвид, преди няколко минути използва израза „чисто практически мотив“ във връзка с Добрия пастир. Какъв чисто практически мотив може да подтикне един убиец да избере шест жертви, чиято основна връзка един с друг е, че са карали екстравагантни автомобили?

– Екстравагантни черни мерцедеси – поправи я Гърни, макар че по-скоро говореше на себе си, отколкото на нея.

Отново се беше сетил за „Мъжът с черния чадър“. Да се позоваваш на сюжета на филм, докато се обсъжда истинско престъпление, беше рисковано, особено в неблагосклонна компания, но Гърни реши да рискува. Той разказа как снайперистите са били възпрепятствани да преследват човека с чадъра, когато той потънал в тълпа от хора с подобни чадъри.

– Каква, по дяволите, е връзката между тази история и онова, което сме се събрали да обсъждаме? – обади се Дейкър за първи път.

Гърни се усмихна:

– Не знам. Просто имам чувството, че такава съществува. Надявах се, че някой от тук присъстващите ще се окаже достатъчно проницателен, за да я види.

Траут направи многозначителна физиономия.

Булърд взе разпечатката на имейла, в който Гърни бе изброил въпросите си по повод убийствата. Погледът ѝ спря по средата на страницата и тя прочете на глас:

– Всичките ли са с еднаква важност? – тя огледа събраните около масата хора. – Това ми се струва интересен въпрос в контекста на историята с чадъра.

– Не виждам връзката – подхвърли Дейкър.

Булърд отново примигна няколко пъти, сякаш така отхвърляше възможности.

– Да предположим, че не всички жертви са били основните цели.

– А онези, които не са били – какви са били? Грешки? – на Траут очевидно не му се вярваше.

Гърни вече бе проучил тази пътека заедно с Хардуик, а тя водеше до сценарий, твърде малко вероятен, за да се приеме сериозно.

– Не грешки – отвърна Гърни. – Но в известен смисъл са косвени.

– Косвени ли? – повтори Дейкър. – Какво, по дяволите, означава това?

– Все още не знам. Засега това е само въпрос.

Траут шумно отпусна ръцете си на масата.

– Ще го кажа само веднъж. Във всяко разследване идва момент, когато трябва да спрем да поставяме под съмнение основните неща и да се концентрираме върху преследването на извършителя.

– Проблемът тук е – отговори Гърни, – че сериозното поставяне под въпрос така и не е започвало.

– Добре, добре – каза Булърд и вдигна и двете си длани в знак да спрат. – Искам да поговорим за стъпките, които можем да предприемем.

След това се обърна към Клег, който седеше от лявата ѝ страна:

– Анди, запознай ни набързо с онова, което се случва.

– Да, госпожо. – Той извади тънко цифрово устройство от джоба си, натисна няколко клавиша и се вгледа в екрана. – Техническият екип отвори местопрестъплението за общ достъп. Веществените доказателства са прибрани, етикирани и вписани в системата. Компютърът е транспортиран до компютърния отдел. Латентните отпечатъци се обработват чрез ИАСРПО^1.Предварителен доклад на съдебния патолог – налице. Доклад от аутопсията и пълни химико-токсикологични изследвания – след седемдесет и два часа. Снимки на местопрестъплението и жертвата – вкарани в системата, както и доклад за инцидента. СИОНП доклад, трета обновена версия, вкаран в системата. Статус на разпитите „от врата на врата“ – четиридесет и осем завършени, очаквани общо шейсет и шест до края на деня. Оригиналните записи са налице, предстои да се направят резюмета. Въз основа на наблюденията на двама очевидци, забелязали превозно средство в стил „Хъмви“ или „Хамър“ в околността, от СМПС^2 съставят списъци на собствениците на всички подобни превозни средства, които са регистрирани в централната част на щата Ню Йорк.

– За какво се планира да се използват тези списъци? – попита Траут.

– База данни, в която ще можем да проверим имената по документи за самоличност на всички заподозрени, когато станат достъпни – обясни Клег.

Траут го изгледа скептично, но не каза нищо повече. Гърни се чувстваше неудобно от факта, че вече има отговора, който Клег търси. Обикновено предпочиташе максималната откритост. Но в този случай се страхуваше, че ако го оповести, само ще предизвика отвличане на вниманието и губене на ценно време, като насочи следите към Клинтър.

Клинтър, в края на краищата, не можеше да е Добрия пастир. Той беше странен. Може би луд. Но зъл? Не, почти със сигурност не беше зъл.

Имаше обаче и друга причина да запази мълчание, която бе по-малко обективна. Не искаше да изглежда като човек, който познава Клинтър твърде добре или пък му е твърде близък и са на една „дължина на вълната“. Не желаеше подобна асоциация да хвърли сянка върху него самия. По време на обяда в Бранвил Холдънфийлд вече беше подхвърлила предположението за посттравматично стресово разстройство. В миналото Макс Клинтър също бе получил такава диагноза. На Гърни не му допадаше идеята да му лепват подобни етикети.

Клег беше към края на доклада си:

– Изследват се отпечатъците от гуми на паркинга на „Лейксайд кълижън“, на експертите по превозните средства са изпратени снимки за определяне на съвпадения по оригинално оборудване и резервни части. Разполагаме с добри успоредни отпечатъци. Стискаме палци дължината на полуоските да е уникална – той вдигна поглед от екрана на устройството, от което четеше. – С тази информация разполагам към момента, лейтенант.

– Имаме ли час, в който са обещали да ни се обадят с резултатите от физическия анализ на съобщението на Пастира – мастило, хартия, принтер, латентни отпечатъци по адресния формуляр, вътрешния плик и така нататък?

– Казаха, че ще имат по-голяма яснота в рамките на следващия час.

Булърд кимна:

– А изходящото известяване?

– Едва в началото сме. Имаме предварителен списък с членовете на семействата в биографичните материали, предоставени от агент Дейкър. Доколкото знам, в момента по предложение на господин Гърни се опитваме да се свържем с госпожица Корасон във връзка с нейния списък с актуални телефонни номера. Карли Мадън от сектор „Обществена информация“ помага да се формулира подходящо съобщение.

– Тя наясно ли е с целта на съобщението – да се предаде сериозно предупреждение, но без да предизвика паника, както и колко е важно то да е точно?

– Да, изяснено ѝ е.

– Добре. Бих искал да видя черновата, преди да започнат обажданията. Нека задвижим нещата на този фронт възможно най-скоро.

Усещането на Гърни за тази жена се потвърждаваше. Тя поглъщаше стреса като витамини. Работата вероятно беше единственият ѝ наркотик. „Възможно най-скоро“ сигурно беше начинът, по който искаше да става всичко. И противниците ѝ трябваше да се пазят. Булърд огледа присъстващите:

– Въпроси?

– Задействали сте твърде много неща едновременно – отбеляза Траут.

– Нищо ново.

– Искам да кажа, че от един момент нататък всички ние се нуждаем от помощ.

– Несъмнено. Спокойно можете да ми се обадите, ако някога се озовете в такава ситуация.

Траут се разсмя – толкова топло и музикално, колкото звучи стартерът на кола с изтощен акумулатор.

– Просто исках да ви напомня, че на федерално ниво разполагаме с някои ресурси, каквито може би нямате в Обърн или Саспарила. А колкото повече се изяснява връзката между това ново убийство и стария случай, толкова по-силен ще става институционалният натиск и върху двама ни да се използват федералните ресурси.

– Това може и да стане утре. Но днес си е днес. Нека караме ден за ден, както се казва.

Траут се усмихна – механично изражение, което подхождаше на смеха му:

– Аз не съм философ, лейтенанте. Просто съм реалист и казвам как стоят нещата и как точно ще стане в този случай. Предполагам, че може и да го пренебрегвате, докато се случи. Но трябва да се набележат някои основни правила и начини за комуникация, като се започне сега.

Булърд погледна часовника си:

– Всъщност това, което започва сега, е кратка обедна почивка. Точно дванайсет на обяд е. Предлагам да се съберем отново в 12,45 часа, за да обсъдим въпросните правила и начини. А след това да свършим някаква действителна работа, стига основните правила да го позволяват – сарказмът ѝ бе смекчен от усмивка. – Машините за кафе и закуски в тази сграда са ужасни. Хората от Олбъни искат ли да им препоръчаме някое добро място за обяд?

– Няма нужда. И сами ще се справим – отговори Траут.

Холдънфийлд беше замислена и неспокойна, не приличаше на човек, който се справя. Дейкър пък сякаш не изпитваше абсолютно нищо, освен принципното желание да ликвидира всички нехранимайковци в света – болезнено и един по един.

Булърд и Гърни седяха в подковообразно сепаре в малък италиански ресторант с голям бар и неизбежните три телевизора. Бяха поръчали по една малка чиния с антипасто за всеки и обща пица. Клег беше останал в управлението, за да координира хода на множеството задействани инициативи. Откакто бяха пристигнали, Булърд мълчеше. В момента отделяше лютите чушки на ръба на чинията си. След като откри и премести и последната от тях, вдигна поглед към Гърни:

– И така, Дейв, кажи ми, какво, по дяволите, си намислил?

– Конкретизирай малко повече въпроса и ще се радвам да ти отговоря.

Тя сведе очи към салатата си, набоде една от лютите чушки с вилицата и я пъхна в устата си, после я сдъвка и погълна без никакъв признак на дискомфорт.

– Усещам, че влагаш много енергия в това. Много. Не е просто услуга за някакво си хлапе с интересна идея. Нещо повече е. Какво е? Трябва да знам.

Той се усмихна:

– Дали случайно Дейкър не ти е споменал, че от РАМ искат да участвам в телевизионна програма – критични коментари за провалени полицейски разследвания?

– Нещо такова.

– Е, нямам намерение да го правя.

Тя го изгледа продължително и оценяващо.

– Добре. Имаш ли някакви други финансови или професионални интереси в настоящата ситуация, за които не си ми казал?

– Не, нямам.

– Добре. Какво е тогава? Какво те привлича?

– В този случай има пробойна, достатъчно голяма, че през нея да мине цял камион. И достатъчно сериозна, че да ме държи буден нощем. А и се случват странни неща, чиято цел според мен е да откажат Ким да осъществи проекта си, както и мен – да участвам. Аз обаче имам особена реакция към подобни усилия. Ако някой ме бута към вратата, изпитвам желание да остана в стаята.

– Нещо подобно ти споменах и аз за себе си – подхвърли тя толкова спокойно, че беше трудно да се разбере дали е знак на приятелство, или е предупреждение да не се опитва да я манипулира.

Преди Гърни да успее да реши кое от двете, тя продължи:

– Аз обаче имам чувството, че има още нещо. Права ли съм?

Той се замисли доколко открито да ѝ отговори.

– Има още нещо. Не ми се иска да ти казвам какво е, защото ме кара да изглеждам глупав, дребнав и обидчив.

Булърд сви рамене:

– Един от основните житейски избори, нали? Можем да изглеждаме готини, отворени и яки, или можем да кажем истината.

– Когато в началото започнах да разглеждам случая „Добрия пастир“, за да помогна на Ким Корасон, попитах Холдънфийлд дали смята, че агент Траут ще е склонен да изслуша моите виждания по въпроса.

– И тя ти е казала, че Траут не би го направил, защото ти вече не си в системата?

– По-зле. „Сигурно се шегуваш“ – това каза. Една незначителна реплика. Една дразнеща незначителна реплика. Вероятно мислиш, че е безумна причина да се вкопча в това нещо и да отказвам да го пусна.

– Естествено, че е безумна. Но сега поне знам какво се крие зад цялото ти упорство – Булърд изяде втора люта чушка. – Да се върнем към тази пробойна в случая, която те държи буден нощем. С какви точно въпроси се бориш в два часа през нощта?

Не се налагаше да обмисля дълго отговора:

– Големите са три. Първо, факторът време. Защо убийствата започват именно тогава, през пролетта на 2000 година? Второ, какви линии на разследването са били прекъснати или изобщо не са подети заради появата на манифеста? Трето, защо „избиването на алчните богаташи“ се е оказало подходяща история за прикриване на онова, което действително се е случило?

Булърд вдигна предизвикателно вежда:

– Ако приемем, че действително се е случило нещо, различно от „избиването на алчните богаташи“ – предположение, на което ти си доста по-голям привърженик, отколкото съм аз.

– Ще ти допада все повече с течение на времето. В интерес на истината...

„Добрия пастир се завърна!“

Изнервящото съвпадение на изявлението, което се разнесе от телевизора над бара, спря Гърни по средата на изречението. Един от мелодраматичните водещи на новините по РАМ си делеше екрана с добре познат сивокос евангелист с прическа в стил Помпадур, преподобния Емет Прънк.

„Според достоверни източници страховитият сериен убиец от северната част на щата Ню Йорк се е завърнал. Чудовището отново броди из провинцията. Преди десет години Добрия пастир сложи край на живота на Харолд Блум с куршум в главата. Преди две нощи убиецът се появи отново. Появи се в дома на вдовицата на Харолд, Рут. Влезе в жилището ѝ посред нощ и забучи в сърцето ѝ шиш за лед.“

Преиграването на мъжа беше колкото привличащо вниманието, толкова и отблъскващо.

„Това е толкова... толкова нечовешко... толкова... излиза извън всякакви граници... Съжалявам, хора, има неща на този свят, които просто ме оставят без думи.“

Той поклати мрачно глава и се обърна към другата половина на разделения екран, сякаш телевизионният евангелист действително седи до него в студиото. „Преподобни Прънк, вие сякаш винаги знаете точните думи, имате точното прозрение. Помогнете ни. Каква е вашата гледна точка за това ужасяващо развитие?“ „Ами, Дан, като при всяко нормално човешко същество, и моите чувства варират по цялата скала от ужас до възмущение. Но аз вярвам, че в Божията икономика всяко събитие има своята цел, колкото и страшно да е това събитие през нашия прост човешки поглед. Някой може би ще ме попита: „Но, преподобни Прънк, каква би могла да е целта на този кошмар?“. А аз ще му отговоря, че от една такава демонстрация на зло може да се научи много за природата на злото в днешния ни свят. Това чудовище няма никакво уважение към жертвите си. Те са плявата, която бива отнесена от повея на неговото своеволие. Те са нищо. Струйка дим. Буца кал. Това е урокът, който Господ разкрива пред очите ни. Той ни показва истинската същност на злото. Да унищожава живота, да го издухва като струйка дим, да го стъпква като буца кал – това е същността на злото! Това е урокът в делата на дявола, който Господ въздига, за да го видят праведните.“

„Благодаря ви, сър – водещият отново се обърна към камерата. – Както винаги мъдри думи от преподобния Емет Прънк. А сега малко важна информация от добрите хора, благодарение на които е възможно излъчването на РАМ Нюз.“

Поредица от шумни хиперактивни реклами зае мястото на „говорещите глави“.

– Исусе! – промърмори Гърни и погледна към Булърд над масата.

Тя срещна погледа му:

– Кажи ми пак, че не работиш с тези хора.

– Не работя с тези хора.

Тя задържа погледа му още малко, а след това направи физиономия, сякаш някоя от чушките я караше да се оригва.

– Нека се върнем към онази твоя теза за линиите в разследването, прекъснати от пристигането на манифеста. Обмислял ли си какви биха могли да бъдат?

– Очевидните неща. Като начало – кой печели от това? Съвсем прост въпрос: кой може да се е възползвал по практичен начин от всичките шест убийства? Той би трябвало да бъде най-отгоре в списъка с нишки, които така и не са били разследвани, след като се е получил манифестът и всички се насочили към идеята за убиец маниак.

– Добре, чух те. Какво друго?

– Връзка. Някаква връзка между жертвите на база средата или миналото им.

– Освен тази за мерцедесите ли?

– Точно така.

Тя изглеждаше скептично настроена:

– Проблемът е, че в такъв случай колите ще останат на втори план. Ако те не са били основният критерий за атаките, би трябвало да става дума за случайност. Малко прекалено за съвпадение, не мислиш ли?

Думите ѝ сякаш дословно повтаряха възражението на Джак Хардуик. Тогава Гърни нямаше отговор, нямаше и сега.

– Какво друго? – попита тя.

– Задълбочени разследвания на всеки отделен случай.

– Какво искаш да кажеш?

– Веднага щом е бил забелязан серийният модел, той е започвал да диктува естеството на разследването.

– Естествено. По какъв друг начин...

– Аз само изброявам непроучените пътеки. Не казвам, че е трябвало да се изследват, а само, че не са.

– Дай ми пример.

– Ако убийствата бяха разглеждани като отделни престъпления, процесът щеше да е съвсем различен. И ти като мен много добре знаеш какво става при всеки случай на предумишлено убийство, в който липсва очевиден мотив или заподозрян. Проучването започва с живота на жертвата и отношенията ѝ с приятели, любовници, врагове, криминални връзки, криминални прояви, лоши навици, лоши бракове, грозни разводи, бизнес конфликти, клаузи по завещанието и разпределяне на имуществото, дългове, финансови проблеми и възможности. С други думи, ровене в живота на жертвата, за да се открият лица и събития, представляващи следствен интерес. Но в този случай...

– Да, да, разбира се, в този случай не е станало нищо подобно. Ако някой обикаля наоколо и стреля по прозорците на случайни мерцедеси посред нощ, няма смисъл да разхищаваш време и пари, за да проверяваш личните проблеми на всяка жертва.

– Очевидно. При наличен психопатологичен модел, особено задействан от нещо толкова просто като лъскава черна кола, търсенето на извършителя психопат се превръща в единствен акцент. Жертвите са само общи компоненти на модела.

Тя го изгледа неотстъпчиво:

– Кажи ми, че не намекваш, че убийствата на Добрия пастир са имали шест различни мотива вследствие на личния живот на всяка от шестте жертви поотделно.

– Това би било абсурдно, нали?

– Да. Точно толкова абсурдно, колкото и идеята, че шестте еднотипни автомобила са подбрани случайно.

– Не мога да споря с теб по този въпрос.

– Добре, тогава. Толкова за непоетите пътища. Преди малко спомена фактора време като един от въпросите, които се въртят в неспокойния ти ум. Имаш ли конкретни идеи по този повод?

– Нищо конкретно в момента. Понякога внимателното вглеждане в това кога се е случило нещо, може да се окаже таен вход към разбирането защо се е случило. Между другото, забележката за неспокойните ми нощи ми напомни нещо, което исках да ти кажа. Оказа се, че Пол Мелани, синът на Бруно Мелани и участник в проекта на Ким, има разрешително за „Пустинен орел“.

– Кога го е получил?

– Нямам достъп до тази информация.

– Наистина ли? – тя замълча. – Като заговорихме за достъпа до информация, мисля, че агент Траут проявява интерес към този въпрос.

– Знам. Губи си времето. Но ти благодаря, че го спомена.

– Той проявява интерес и към плевнята ти.

– Откъде знаеш?

– Дейкър ми каза, че плевнята ти е изгоряла при подозрителни обстоятелства, че следователят по палежите намерил тубата ти за бензин скрита някъде и че трябва да проявя повишено внимание, когато си имам работа с теб.

– И какво ти говори това?

– Че не те харесват особено.

– Какво откритие!

– Матю Траут може да е неприятен враг.

– В живота на всеки понякога вали.3

Булърд кимна, почти се усмихна. След това взе телефона си:

– Анди? Трябва да издириш информация за разрешително за пистолет... Пол Мелани... Да, същият... За „Пустинен орел“... Казаха ми, че има такъв, но големият въпрос е кога го е взел... Датата на първоначалното разрешително... Точно така... Благодаря.

Храниха се в мълчание още известно време, довършиха ордьоврите и голяма част от пицата, а в същото време от трите телевизионни екрана гърмяха кратки представяния на различни риалити програми на РАМ.

Имаше шоу, наречено „Влакче на ужасите“, което явно представляваше състезание между четирима мъже и четири жени. Участниците трябваше да качат и после да свалят, или да свалят и после да качат възможно най-много килограми в рамките на двайсет и шест седмици, като през този период са принудени да са непрекъснато заедно. Предишната победителка беше стигнала от 59 до 118 кг, а след това бе свалила до 58,5 кг, като по този начин бе спечелила и двете бонус награди – „Двойно нагоре“ и „Наполовина надолу“.

Докато Гърни се чудеше дали Америка има специален патент върху медийната лудост, или целият свят колективно си е изгубил ума, телефонът му изпиука. Беше получил текстово съобщение от Ким, в което се казваше да провери електронната си поща за файла с видеозаписа на разговора с Джими Брустър. Като видя името ѝ на екрана, се сети за друга логистична подробност. Обърна се към Булърд, която правеше знак на сервитьора да донесе сметката.

– Предполагам, че ще искаш да провериш в лабораторията в Олбъни и копието на Ким Корасон от новото съобщение на Пастира. Какво искаш да направи с него?

– Къде е тя сега?

– В апартамента на сина ми в Манхатън.

Булърд се поколеба за секунда или две, сякаш складираше този факт в ума си, за да го обмисли по-късно.

– Нека го занесе в централата на нюйоркската полиция, в отдела за връзка с щатската. Като се върнем в управлението, ще ти дам инструкциите, които ще трябва да го придружават.

Гърни се канеше да пъхне телефона обратно в джоба си, когато му хрумна, че Булърд може да се интересува от видеото с Брустър.

– Между другото, лейтенант, преди известно време Ким интервюира Джими Брустър, един от така наречените сираци. Той е този, който...

Тя кимна:

– Който мразел баща си, хирурга. Четох за него в купчината документи, които ми стовари Дейкър.

– Правилно. Е, Ким току-що ми изпрати копие на видеото от интервюто си с него. Искаш ли го?

– Разбира се, че го искам. Можеш ли да ми го изпратиш веднага?

Когато се върнаха в заседателната зала, Траут, Дейкър и Холдънфийлд вече седяха на масата. Въпреки че Гърни и Булърд закъсняха само с няколко минути, Траут хвърли кисел поглед към часовника си.

– Трябва да ходите някъде другаде ли? – попита Гърни с небрежен тон и учтива усмивка, които едва прикриваха опасно високото ниво на враждебност.

Траут предпочете да не отговаря. Дори не вдигна поглед, вместо това започна да побутва с нокът нещо, заклещено между предните му зъби. Веднага след като Булърд и Гърни заеха местата си, Клег влезе в стаята и постави пред лейтенанта лист хартия, който тя огледа с любопитство:

– Означава ли това, че сте започнали да звъните и да предупреждавате хората?

– Правим първоначални обаждания за установяване на контакт – отвърна Клег, – за да разберем кой е наличен и кой не е. Обясняваме на онези, с които успяваме да се свържем директно, че в рамките на един час ще ги потърсим отново с информация, свързана със случая. В случаите, когато попадаме на гласова поща, ги молим да ни се обадят в отговор.

Булърд кимна и отново прегледа написаното:

– Разбирам, че сте говорили директно със сестрата на Рут Блум, докато е пътувала от Орегон до Аврора, с Лари Стърн в Стоун Ридж и с Джими Брустър в Търнуел. А останалите хора от списъка?

– Молби да се обадят са оставени на гласовите пощи на Ерик Стоун, Робърта Рьоткер и Пол Мелани.

– Имаме ли електронните им адреси?

– Мисля, че Ким Корасон ни е предоставила имейлите на всички от списъка ѝ с контакти.

– В такъв случай веднага след съобщенията на гласовите пощи им изпратете имейли. Който не се обади до половин час, да бъде издирен отново. Кажи на Карли, че има петнайсет минути да ми даде черновата. Ако не получите отговор и на второто съобщение, ще трябва да изпратим патрулни коли до всеки физически адрес.

След като Клег забързано излезе от стаята, Булърд си пое дълбоко въздух, облегна се назад на стола и се загледа замислено в Траут:

– Да се върнем към по-трудните въпроси. Да имате някакви идеи по отношение на мотива зад убийството на Рут Блум?

– Същите, които вече казах. Просто погледнете съобщението на Пастира.

– Запаметила съм го наизуст.

– Тогава знаете какъв е мотивът не по-зле от мен. Дебютът на „Сираци на убийствата“ по РАМ онази вечер го е улучил по най-чувствителното място и е възкресил цялата мисия „Убий богатите“.

– Доктор Холдънфийлд? Вие съгласна ли сте?

Ребека кимна сковано:

– В общи линии, да. По-конкретно бих казала, че предаването е възкресило негодуванието му. Строшило е язовирната стена, която е задържала емоциите му под контрол през последните десет години. А после яростта му е започнала отново да се влива в манията му за социална несправедливост и резултатът е убийството.

– Интересна гледна точка – отбеляза Булърд. – Дейв? Ти как го виждаш?

– Хладнокръвно, пресметнато, с избягване на риска – обратното на описаното от Ребека. Никаква ярост. Само рационалност.

– А изцяло рационалният мотив за убийството на Рут Блум е...?

– Да спре работата по „Сираците“, тъй като тя представлява заплаха за него.

– И каква е тази заплаха?

– Или нещо, което Ким може да открие, докато продължава да интервюира хората, или нещо, което някой зрител би могъл да осъзнае, докато гледа сериала по телевизията.

Скептицизмът на Булърд се върна:

– Имаш предвид някаква връзка между жертвите ли? Нещо друго освен колите им? Току-що обсъдихме проблема с...

– Може да не е връзката като такава. Заявената цел на Ким – при това широко рекламирана – бе да се разкрият последиците от убийството в живота на живите. Може би в настоящия живот на тези семейства има нещо, което убиецът не иска да се разкрива – нещо, което би могло да насочи към самоличността му.

Траут се прозя.

Може би, ако не го беше направил, Гърни нямаше да се изкуши да добави последната възможност:

– А може би убийството в комбинация с обяснителното съобщение е направено с цел всички да продължат да мислят за нападенията на Добрия пастир по стария, общоприет начин. Може би е усилие да се блокира възможността някой най-после да започне разследването, което е трябвало да бъде проведено тогава.

В очите на Траут проблесна гняв:

– Ти откъде, по дяволите, знаеш какво е трябвало да бъде направено тогава?

– Със сигурност ми е ясно, че сте разглеждали случая точно така, както е искал Добрия пастир, и сте действали по съответния начин.

Траут рязко се изправи:

– Лейтенант Булърд, от този момент нататък случаят минава под федерален контрол. Хаосът и налудничавите теории, които насърчавате тук, не ми оставят никакъв избор. – Той посочи Гърни. – Този човек е тук по ваша покана. Той няма официален статут. Неведнъж е изразявал шокиращо неуважение към Бюрото. Има голяма вероятност да се превърне в централното действащо лице по обвинение в престъпление – палеж. Освен това може да се окаже, че е получил незаконно изтекли от ФБР и БКР материали. Претърпял е мозъчна травма и може да има физически и психически увреждания на възприятията и преценката си. Отказвам да губим повече време за обсъждане на каквото и да било с него или в негово присъствие. Ще говоря с началника ви майор Форбс за преразпределяне на отговорността в разследването.

Дейкър се изправи до Траут. Изглеждаше доволен.

– Съжалявам, че се чувствате по този начин – спокойно каза Булърд. – С това изказване на противоположни гледни точки целях да ги сравня и да проверя силните им страни. Как мислите, постигнах ли целта си?

– Беше загуба на време.

– Траут ще стане известен – заяви Гърни с ледена усмивка.

Всички го погледнаха.

– Ще влезе в историята на ФБР като единственият старши агент, поемал два пъти разследването на един и същи случай – и успял да го провали и двата пъти.

Нямаше сбогувания, нито ръкостискания.

Трийсет секунди по-късно Гърни и Булърд останаха насаме в стаята.

– Колко си сигурен? – попита го тя. – Колко си сигурен, че ти си прав, а всички останали грешат?

– Около деветдесет и пет процента.

Веднага щом чу собствените си думи, го обхвана дълбоко съмнение. Изведнъж му се стори, че фактът, че е толкова сигурен при тези неясни обстоятелства, е признак на маниакална свръхувереност.

Канеше се да я попита кога очаква регионалният клон на ФБР да поеме действителния контрол, когато Клег се появи на вратата. Очите му бяха разширени и в тях се четеше онази смесица от тревожност и неотложна спешност, която може да се види само на лицата на младите ченгета.

Булърд погледна нагоре:

– Да, Анди?

– Още едно убийство. Ерик Стоун. Вътре в къщата му, точно пред входната врата. Шиш за лед в сърцето. Малка пластмасова зебра на устните му.

1 Интегрирана автоматизирана система за разпознаване на пръстови отпечатъци, на анг. Integrated Automated Fingerprint Identification System (IAFIS) – б. пр.

2 Сектор „Моторни превозни средства“, на англ. Department of Motor Vehicles (DMV) – б.пр.

3 Into Each Life Some Rain Must Fall – песен на The Ink Spots и Ела Фицджералд от 1944 г., чието заглавие е заимствано от стих в поемата „Дъждовен ден“ на Хенри Лонгфелоу (1807 – 1882). – б. р.

Глава 37

Готов да убива

– О, боже! – възкликна Мадлин и се намръщи. – И кой го е намерил там?

Беше застанала край мивката и държеше в ръце гевгир с полуизцедени спагети. Гърни седеше на висок стол срещу нея. Разказваше ѝ най-лошите моменти, трудностите и сблъсъците, които му се бяха случили – нещо, което не беше обичайно за него. И никога не бе било. Обвиняваше за това гените си. Баща му никога не признаваше, че нещо го безпокои, никога не признаваше, че изпитва страх, гняв или объркване. „Думите са сребро, но мълчанието е злато“, беше любимият му афоризъм. Всъщност Гърни смяташе, че именно това е прословутото златно правило^1, чак докато влезе в гимназията и научи кое е истинското. Първата му инстинктивна реакция беше да не казва нищо за онова, което чувства. Напоследък обаче се опитваше с – мънички крачки – да превъзмогне този навик. Нараняванията му от есента на предната година бяха намалили поносимостта към стреса и беше открил, че споделянето на някои мисли и чувства с Мадлин сякаш му помага и облекчава напрежението. Така че сега седеше на един стол до мивката и макар да се чувстваше неудобно, разказваше безпокойствата от деня и отговаряше на въпросите, доколкото можеше:

– Намерил го един от клиентите му. Стоун се издържаше като майстор пекар, правеше сладки за някои местни хотелчета. Една собственичка на хотел дошла да вземе поръчката си, бисквити с джинджифил. Забелязала, че входната врата не е напълно затворена. Когато Стоун не отговорил на почукването, тя отворила вратата. И той бил там. Точно като Рут Блум. По гръб в антрето. И точно под гръдната му кост стърчала дръжката на шиш за лед.

– Боже, какъв ужас! Тя какво направила?

– Очевидно се е обадила в полицията.

Мадлин поклати бавно глава, а след това примигна, сякаш изненадана, че още държи гевгира. Изпразни димящите спагети в плато за сервиране.

– И така ли приключи денят ти в Саспарила?

– Общо взето.

Съпругата му отиде до печката и взе тигана, в който сотираше аспержи и гъби. Изсипа сместа върху спагетите и остави празния тиган в мивката.

– Онзи Траут, с когото каза, че имате пререкания – колко точно си разтревожен?

– Не съм сигурен.

– Звучи като досаден задник.

– О, в това няма никакво съмнение.

– Но се притесняваш, че може да бъде опасен задник?

– Може и така да се каже.

Тя донесе платото с юфка, аспержи и гъби на масата, после взе чинии и сребърни прибори.

– Това е всичко, което сготвих тази вечер. Ако искаш да добавиш месо, в хладилника има кюфтета.

– Така е добре.

– Защото останаха много кюфтета и...

– Наистина, добре е така. Идеално е. Между другото, забравих да спомена – предложих на Кайл да се върнат тук с Ким за няколко дни.

– Кога?

– Сега. От тази вечер.

– Имах предвид кога им го предложи?

– Обадих се на път за вкъщи от Саспарила. Фактът, че са получили онова съобщение по пощата, означава, че подателят знае къде живее Кайл. Затова си помислих, че може би ще е по-безопасно...

Мадлин се намръщи:

– „Подателят“ знае къде живеем и ние.

– Ами просто... ще се чувствам по-добре, ако са тук. Може би заради предимството да сме повече хора заедно.

Храниха се мълчаливо в продължение на няколко минути. После Мадлин остави вилицата и макар чинията ѝ да бе наполовина пълна, я побутна към центъра на масата. Гърни я погледна:

– Има ли нещо?

– Дали има нещо?! – тя го изгледа невярващо. – Ти наистина ли ми зададе този въпрос?

– Не, исках да кажа, че... Божичко, не знам какво искам да кажа.

– Изглежда, че целият ад се е продънил – отбеляза тя. – Съвсем буквално.

– Не мога да не се съглася.

– Е, какъв е планът ти?

Беше му задала същия въпрос след опожаряването на плевнята. Сега беше още по-обезпокоително, защото ситуацията се бе влошила с ужасяваща бързина. Хора умираха със забити в сърцата шишове за лед. Екипът от ФБР беше настроен по-скоро да клевети Гърни и да се защитава, отколкото да разкрива истината. Холдънфийлд му бе нанесла коварен удар с онова за „мозъчната травма“ и „психическото увреждане“ – боеприпаси, които беше предоставила на Траут. В момента Булърд му бе поне наполовина съюзник, но Гърни знаеше колко бързо може да се изпари този съюз, ако тя реши, че е в неин интерес да сключи примирие с Траут.

Това обаче не беше всичко. Под и отвъд плетеницата от грозни подробности и конкретни заплахи той имаше чувство за ускоряване на злото, усещането за някаква безлична гибел, която се спуска към него, Ким, Кайл и Мадлин. Какъвто и да беше онзи дявол, за който аудиозаписът в мазето предупреждаваше да не се дърпа за опашката, сега той беше буден и бродеше наоколо. А единственият план, с който Гърни разполагаше, беше решимостта да продължи да изучава парчетата на пъзела, да продължи да търси скритата картина, да продължи да подбутва официалната къщичка от карти, докато се срине или докато защитниците ѝ успеят да го отблъснат.

– Нямам план – отвърна той. – Но ако имаш време, бих искал да изгледаш нещо заедно с мен.

Тя погледна към големия стенен часовник:

– Разполагам с около час, може би малко по-малко. Имаме още една среща в клиниката. Какво искаш да видя?

Той я поведе към кабинета и докато сваляше на компютъра видеофайла с Джими Брустър, който му беше изпратила Ким, ѝ обясни малкото, което знаеше за него. Двамата се настаниха на столовете пред монитора. Видеото започваше със сцена, която явно бе заснета от пътническата седалка на колата на Ким. Автомобилът се приближи до една табела, стърчаща от преспа сняг край пътя. На нея пишеше, че навлизат в Търнуел – почти несъществуващото село в северната част на Кетскил, където Джими Брустър си прибираше пощата. В действителност се оказа, че домът му се намира доста по-нагоре сред хълмовете, далеч от мрачните скупчени една до друга порутени къщи и изоставени магазини в самото село. Единствените работещи заведения и обществени сгради бяха бар с мръсен преден прозорец, бензиностанция с една колонка и тухлена пощенска станция, голяма приблизително колкото гараж. Колата на Ким – и видеото – продължиха по тесния път, ограден от двете страни с преспи, зад които се виждаха още порутени сгради. Дърветата наоколо изглеждаха така, сякаш бяха отдавна загинали, а не просто временно оголели.

Докато възприемаше тези впечатления, Гърни изведнъж осъзна колко се отличават Търнуел и Уилямстаун, където бе живял бащата на Джими. Макар и двете да бяха в провинцията, разликата бе от земята до небето. Той се зачуди дали културният и естетическият контраст са умишлени. Въпросът все още го занимаваше, когато видеото продължи. Другият въпрос беше кой държи камерата. Би трябвало да е Роби Мийс, следователно това посещение беше направено преди раздялата.

Колата забави ход, когато наближи малка къща вдясно. Къщата и неприветливият имот около нея показваха агресивно незачитане на външния облик. Нямаше нещо – от стълбовете, които поддържаха провисналия над килнатата верандата покрив, до вратата на прилежащата пристройка, – което да е разположено под прав ъгъл с нещо друго. Според опита на Гърни крещящото незачитане на концепцията за деветдесет градуса обикновено беше признак за бедност, физическа неспособност, депресия или когнитивни разстройства.

Мъжът, който излезе през разкривената входна врата на верандата, беше слаб и нервен, а очите му се стрелкаха насам-натам. Носеше черни дънки и тениска със същия оранжев цвят като късата му коса и брадичка.

След като е бил в първи курс на колежа преди двайсет години, би трябвало да е поне на трийсет и седем, но изглеждаше с десет години по-млад. Афоризмът „Поставяй всичко под въпрос!“, отпечатан с удебелен шрифт върху предната част на тениската му, допълнително усилваше впечатлението за тийнейджър.

– Влезте – каза той, като подкани гостите си с нетърпелив жест към вратата. – Навън е кучи студ, мамка му!

Камерата го последва вътре. На гърба на тениската му пишеше „Властта е гадост“. Отвътре къщата бе точно толкова неприветлива, колкото и отвън. Мебелите в малката стая отпред бяха сведени до минимум и изглеждаха износени. До едната стена бе опрян безцветен диван, а до отсрещната бе поставена правоъгълна масичка с три сгъваеми стола край нея. От двете страни на дивана имаше по една затворена врата. Третата, в дъното на стаята, беше открехната и през нея се виждаше тясна кухня. Светлината идваше основно от широк прозорец над масата.

Камерата обхвана цялото тясно пространство, след което се чу гласът на Ким:

– Роби, изключи това нещо, докато се настаним.

Камерата продължи да работи. Фокусира се бавно върху крехкия червенокос мъж, който прехвърляше тежестта си от крак на крак с някаква трескава енергия. Трудно беше да се каже дали се усмихва, или гримасничи.

– Роби. Камерата. Изключи я. Моля те!

Независимо от властния тон на Ким, записът продължи още десетина секунди, преди екранът да потъмнее.

Когато картината и звукът се възстановиха, Ким и Джими Брустър вече седяха един срещу друг на масата. Ъгълът и рамкирането на кадъра предполагаха, че Мийс вероятно е седнал с камерата някъде на дивана.

– Добре – започна Ким с онзи ентусиазъм, който Гърни помнеше от деня, в който я срещна. – Нека направо да започваме. Искам още веднъж да кажа, Джими, колко ценя желанието ти да участваш в този документален проект. Впрочем, как предпочиташ да те наричам – Джими или господин Брустър?

Той поклати глава – кратко, рязко движение:

– Няма значение. Все едно.

После започна леко, но отсечено да барабани с нокти по плота на масата.

– Добре. След като ти е все едно, ще те наричам Джими. Както обясних, докато камерата беше изключена, разговорът ни в момента е предварителен преглед на някои въпроси, които ще ти задам впоследствие при по-официални...

Той рязко спря да барабани и я прекъсна:

– Смяташ ли, че аз съм го убил?

– Моля?

– Всички тайничко се чудят на това.

– Съжалявам, Джими, но не разбирам...

Той я прекъсна отново:

– Само че, ако го бях убил аз, би трябвало да съм ги изтрепал всичките. Точно затова не могат да ме арестуват, защото имам алиби за първите четирима.

– Напълно се обърках, Джими. Никога не съм си и помисляла, че си убил...

– Иска ми се да бях.

Ким замълча, смаяна.

– Иска ти се... да беше убил баща си?

– Както и всички останали. Да ти приличам на Добрия пастир?

– Какво?

– Имам предвид дали изглеждам така, както си представяш, че изглежда Добрия пастир?

– Никога... в действителност никога не съм си го представяла.

Брустър отново започна да барабани с нокти:

– Защото е извършил всичко по тъмно ли?

– По тъмно? Не, просто... просто никога не съм си го представяла, нямам идея защо.

– Мислиш ли, че е чудовище?

– Физически... дали е чудовище?

– Физически, психически, духовно – няма значение как, всякак. Смяташ ли го за чудовище?

– Убил е шест души.

– Шест чудовища. Което го прави герой, нали?

– Защо мислиш, че всичките му жертви са били чудовища?

Докато водеха този разговор, камерата постепенно се приближаваше – като неканен гост, който пристъпва на пръсти – сякаш искаше да изследва и най-дребното движение или бръчица на лицата им.

Клепачите на Джими Брустър потрепваха, но без да мигат напълно:

– Просто е. Потрошаваш сто хиляди за някаква си кола – за шибана кола! – значи на практика си зловредно дяволско лайно.

Гласът му беше напрегнат и обвинителен. И той, както и всичко останало у Джими, беше значително по-незрял от реалните му години. Изглеждаше и говореше по-скоро като разтревожен член от гимназиален клуб по шах, отколкото като мъж в края на трийсетте.

– Дяволско лайно? Това ли мислеше за баща си?

– За великия хирург? За тая шибана твар, скапания хирург, дето само гребеше пари?

– Баща ти. Още ли го мразиш толкова, колкото тогава?

– Майка ми все още ли е толкова мъртва, колкото тогава?

– Моля?

– Майка ми се самоуби със сънотворни, които той ѝ предписа. Великият, гениален хирург, на когото му отнесоха гениалната тиква. Искаш ли да ти кажа една тайна? Когато ме повикаха, за да ми кажат, ги накарах да ми го повторят три пъти. Те решиха, че съм изпаднал в шок. Не бях. Бях в чиста проба еуфория и исках да се уверя, че не сънувам. Исках да чувам новината отново и отново. Това беше най-щастливият ден в живота ми!

Брустър млъкна и прикова очи в лицето на Ким. Целият излъчваше вълнение.

– Аха! – извика. – Ето го! Виждам го в очите ти!

– Какво виждаш?

– Големия въпрос.

– Какъв голям въпрос?

– Големия въпрос на всички: възможно ли е Джими Брустър да е Добрия пастир?

– Както вече казах, тази идея никога не ми е хрумвала.

– Да, но сега ти хрумна. Недей да лъжеш! Мислиш си: „Цялата тази омраза. Дали е стигала, за да убие ония шест лайна?“.

– Каза, че имаш алиби. Ако имаш алиби...

Той я прекъсна:

– Вярваш ли, че някои хора могат да бъдат физически на едно място, а духовно – на друго?

– Аз... не съм сигурна какво означава това.

– Има индийски йоги, които са били забелязвани на две различни места едновременно. Времето и пространството може би не са онова, което си мислим, че са. Изглежда, сякаш съм тук, но всъщност може да съм и другаде.

– Съжалявам, Джими, наистина не...

– Всяка нощ в мислите си обикалям с колата по тъмните пътища и търся гениални лекари – дилъри на хапчета, роботизирани лайна, и като видя някой такъв в лъскавата му лайняна кола, насочвам пистолета си към него, изравнявам мерника с точката по средата между слепоочието и ухото му. Натискам спусъка. Следва експлозия от райска светлина – бялата светлина на истината и смъртта – и половината от шибаната му глава я няма!

Скоростта и силата на барабаненето се увеличиха. Камерата приближи лицето му в едър план. Брустър се взираше с безумен поглед в Ким, сякаш чакаше реакцията ѝ, докато ожесточено дъвчеше долната си устна. Камерата отново се отдалечи и сега и двамата влязоха в кадър.

Вместо да реагира направо на думите му, Ким си пое дълбоко въздух и промени темата:

– Ходил ли си в колеж?

Той се сепна. Изглеждаше разочарован:

– Да.

– Къде?

– В Дартмут.

– Каква специалност?

Устата му леко потрепна – може би спазъм, а може би моментна секунда усмивка:

– Медицина^2.

– Изненадана съм.

– Защо?

– От онова, което каза за своите чувства към баща си, не бих помислила, че ще искаш да следваш стъпките му.

– Не съм – този път спазъмът значително повече приличаше на усмивка, макар съвсем не сърдечна. – Напуснах месец, преди да се дипломирам.

Ким се намръщи:

– Само за да го разочароваш?

– Само за да проверя дали е наясно със съществуването ми.

– И? Наясно ли беше?

– Не съвсем. Каза само, че е било глупаво да напусна. Както би казал, че е глупаво да си оставям прозореца на колата отворен, докато вали. Дори не беше ядосан. Не му пукаше достатъчно, за да се ядоса. Толкова беше спокоен за всичко, по дяволите! Да знаете само колко спокоен беше на погребението на майка ми.

– Хвърлил си доста от парите му на вятъра, като не си завършил. За това пукаше ли му?

– Той прекарваше по осем часа на ден в операционната зала, по пет дни седмично. Кучият син правеше за две седмици достатъчно пари, за да плати за четирите ми години в Дартмут. Наемът на стаята ми, издръжката и таксата за обучение не бяха нищо за него. Това важеше и за майка ми. И за мен. Караше коли, които имаха по-голямо значение за него от нас.

Ким не каза нищо. Вдигна преплетените си пръсти и ги притисна към устните си. Затвори очи, сякаш се опитваше да потуши някаква непокорна емоция. Мълчанието продължи дълго. Тя прочисти гърлото си, преди да заговори отново:

– Как живееш?

Той избухна в груб смях:

– Как живеят всички?

– Искам да кажа, как изкарваш прехраната си?

– Някакъв ироничен аргумент ли се опитваш да изтъкнеш?

– Не разбирам.

– Мислиш си, че живея от парите, които той ми е оставил. Смяташ, че парите му, които се преструвам, че мразя, всъщност ме хранят. Мислиш си „Какъв противен лицемер!“. Мислиш, че съм точно като него, че всичко, което някога съм искал, са шибаните пари!

– Нищо такова не мислех. Беше просто невинен въпрос.

Той отново остро се изсмя:

– Телевизионен репортер с невинен въпрос? Това е като шибан дявол със златно сърце. Или хирург с душа. Да, бе! Невинен въпрос!

– Можеш да вярваш каквото искаш за въпроса ми, Джими. Има ли той отговор?

– Ааа! Сега разбирам за какво става дума. Искаш да знаеш как се справяме всички ние. За наследствата ни. Колко имаме. Е, това ли искаш да знаеш?

– Искам да знам онова, което ти решиш да ми кажеш.

– Имаш предвид, което реша да ти кажа за парите. Защото това иска да разбере шибаната ти телевизионна аудитория. Финансова порнография. Добре. Става. Проклетите пари. Най-прецакан е жалкият счетоводител, чиято сестра взе всичко заради скапаните ѝ деца. После идва пламенният пекар, който наследи основно дългове от голямото си русо мамче. Сладката женичка на адвоката е добре, оказа се с два-три милиона по сметка, най-вече защото срочната застраховка живот на съпруга ѝ била много голяма. Ето тоя тип глупости споделяха в скапаната си група за взаимопомощ. Тия ли простотии искаш да знаеш?

– Каквото ти желаеш да ми кажеш.

– Правилно. Така. Добре. Лари Стърн получи медико-денталната фабрика за красота на баща си, която, сигурен съм, носи милиони. Робърта, страшната дама със страшните кучета, получи струващия милиони долари бизнес с тоалетни на оня курвар, баща си. И разбира се, аз. Алчният ми баща имаше брокерска сметка във „Фиделити“3 на стойност малко повече от дванайсет милиона долара, когато кльопна куршума. И в случай че вашата жадна за истина публика иска да знае последните данни, въпросната брокерска сметка, вече на мое име, струва приблизително седемнайсет милиона. Което очевидно повдига следния въпрос у вас: „Ако малкият Джими Брустър има такава шибана купчина пари, защо живее в тая скапана дупка, по дяволите?!“. Отговорът е прост. Можеш ли да се сетиш какъв е?

– Не, Джими, не мога.

– О, мисля, че би могла, ако опиташ – но аз ще ти кажа. Пазя всеки цент, за да го дам на Добрия пастир, ако някога изобщо го заловят.

– Искаш да дадеш парите на баща си на онзи, който го е убил?

– До последния кървав цент. От това би излязъл един хубав фонд за правна защита, не мислиш ли?

1 Има се предвид т.нар. златно правило на нравствеността, което гласи: „Не прави на другите онова, което не искаш да правят на теб“ (негат. форма) и „Постъпвай с другите така, както искаш да постъпват с теб“ (позит. форма). – б. пр.

2 Обучението по медицински специалности в САЩ започва със задължителна 4-годишна подготвителна програма, наречена pre-medical – б. пр.

3 Американска онлайн брокерска къща – б. пр.

Глава 38

Удушвача от Белите планини

Видеото продължаваше още десет или петнайсет минути, но нищо от останалата част на разговора не се доближаваше като въздействие до оповестения план за наследството на д-р Джеймс Брустър. След кратко обсъждане на настоящия източник на доходи, с които Джими плащаше сметките си – малка фирма за уебдизайн и консултантски услуги в областта на електрониката – интервюто постепенно се изчерпа. Записът завършваше с Ким, която със сериозно изражение на лицето пожела на Джими довиждане и обеща скоро да го потърси отново.

– Божичко! – каза Гърни, изключи компютъра и се облегна на стола.

Мадлин въздъхна:

– Толкова изпълнен с вина.

Той я изгледа с любопитство:

– Вина ли?

– Мразел е баща си, вероятно е искал да умре. Може би дори е искал някой да го убие. А после баща му наистина е бил убит. Трудно е да избягаш от подобно нещо.

– Дори и да не е имал нищо общо с това... – Гърни размишляваше на глас.

– Само че в известен смисъл е имал. Когато мечтата му се е сбъднала, не е имало как да избяга от факта, че това е била неговата мечта. Получил е онова, на което се е надявал.

– В онова видео забелязах много повече гняв, отколкото вина.

– От гнева не боли толкова, колкото от вината.

– Нима е избор?

Тя го изгледа продължително, преди да отговори:

– Ако можеш да останеш завинаги фокусиран върху факта, че баща ти е извършил такива ужасни неща, че е заслужавал да умре, можеш да му се ядосваш вечно, вместо вечно да се чувстваш виновен, че си поискал да умре.

Гърни имаше неприятното усещане, че съпругата му казва нещо, което важи не само за Джими Брустър, но и за собствените му ледени отношения с покойния му баща – човек, който го игнорираше като дете, и когото той на свой ред игнорира в по-късен етап от живота си. Това обаче беше мрачна територия, в която нямаше желание да навлиза точно сега. Обширната територия на проблемите между баща и син беше блато, в което лесно би могъл да затъне.

Фокусът наистина беше всичко. Следователно – повече въпроси, повече действие.

Излезе от кабинета и се насочи към кухнята, за да вземе мобилния си телефон. Лейтенант Булърд разполагаше с интервюто на Брустър от обяд. Със сигурност беше проявила достатъчно любопитство и го бе изгледала досега. Странно беше, че още не се е обадила, за да го обсъдят. А може и да не е толкова странно, като се има предвид променящият се натиск в ситуацията. Както и нестабилната политика. Може би беше добра идея да ѝ звънне, колкото да провери политическия пулс. Или пък щеше да изпрати по-добро послание, ако изчака тя да се обади?

От избор между двата варианта го спаси онова, което видя през прозореца на кухнята – Ким се изкачваше с червената мазда по хълма покрай останките от плевнята, а зад нея идваше Кайл на своя мотор.

Когато приближиха разчистеното пространство край къщата, маздата се раздруса със силен трясък, докато преодоляваше сринала се навътре дупка на мармот по грубия път през пасището. Когато излезе от колата, след като я бе паркирала до субарото на Гърни, Ким не показваше признаци да е усетила друсването. Тя тръгна към вратата, където бе застанал домакинът. От тревожните бръчки покрай устата и очите ѝ ставаше ясно, че я безпокоят много по-сериозни неща от евентуална повреда в задния мост. Гърни долови подобна тревога и в мрачното, прекомерно внимание, което Кайл вложи при застопоряването на мотоциклета върху стойката. Ким застана лице в лице с Гърни и прехапа устни сякаш за да не заплаче:

– Съжалявам за цялата тази откачена емоция.

– Всичко е наред.

– Не разбирам какво става.

Имаше вид на уплашено дете, което търси опрощение за престъпления, твърде сложни, за да може да ги разбере. Кайл стоеше зад нея и сега собственото му притеснение беше очевидно от начина, по който стискаше зъби. Гърни се усмихна толкова топло, колкото можеше:

– Влезте в къщата.

Влязоха в кухнята през коридора до килерчето, а Мадлин дойде от срещуположния. Беше облечена с дрехите, които Гърни наричаше „клиничния костюм“ – тъмнокафяви, шити по поръчка панталони, и бежово яке, облекло, значително по-дискретно и по-професионално от предпочитаната ѝ какофония тропически цветове.

Тя се усмихна леко на Ким и Кайл:

– Ако сте гладни, в хладилника има разни неща.

После отиде до бюфета и взе голямата платнена чанта за пазар, която по принцип ползваше, за да носи всичките си вещи. На торбата имаше лого – симпатична на вид коза, около която бяха изписани думите „Подкрепа за местното земеделие“.

– Трябва да се върна до два часа – подхвърли на излизане.

– Бъди внимателна! – извика Гърни подире ѝ.

После погледна към Ким и Кайл. Очевидно бяха уморени, напрегнати и уплашени.

– Откъде е разбрал? – попита Ким.

Явно въпросът толкова много я занимаваше, че тя приемаше, че значението му е ясно за всички.

– Искаш да кажеш как Пастира е разбрал, че може да ви изпрати нещо на адреса на Кайл?

Тя кимна бързо:

– Не мога да понасям идеята, че ни е следвал, че ни е наблюдавал. Прекалено е зловещо.

Младата жена започна да трие ръцете си, като че ли се опитваше да се стопли.

– Не е по-зловещо от онова записче на стълбището, или от капките кръв в кухнята, или от ножа в мазето ти.

– Но всички онези неща бяха дело на Роби. Задникът Роби. Това... Това е убиецът... Който е убил Рути... И Ерик... С шишове за лед! О, боже мой... Дали ще убие всички, с които говорих?

– Надявам се, че не. Сега обаче може би ще е добра идея да запалим камината. Тук става доста хладно, когато слънцето залезе.

– Аз ще се погрижа – заяви Кайл, като че обзет от отчаяно желание да свърши нещо полезно.

– Благодаря. Ким, защо не се опиташ да си починеш на онова кресло, което е най-близо до камината. На него има вълнено одеяло. Ще сложа кафе.

Десет минути по-късно Гърни седеше с Ким и Кайл в креслата, разположени в полукръг около камината. Успокояващата миризма на черешово дърво, жълточервеникавите пламъци в търбуха на желязната камина, както и димящите чаши с кафе в ръцете им внасяха известна доза успокоение, намек, че хаосът може би наистина си има граници.

– Напълно съм сигурен, че никой не ни е преследвал, когато тръгнахме от тук надолу към града – каза Кайл. – И съм уверен, че и днес никой не ни проследи от града до тук.

– Как можеш да си сигурен? – въпросът на Ким бе по-скоро молба за успокоение, отколкото предизвикателство.

– Защото бях зад теб през целия път, като от време на време бях съвсем близо, а понякога изоставах значително. И непрекъснато проверявах. Ако някой ни следваше, щях да го видя. А когато слязохме от шосе 17 при Роско, изобщо не се забелязваше движение.

Обяснението на Кайл сякаш леко намали тревогата на Ким. То обаче повдигна други възможности в ума на Гърни, но той реши да ги запази за себе си, поне за момента, тъй като не биха подобрили емоционалното състояние на Ким.

– Преди няколко минути спомена за Роби Мийс – каза той. – Чудех се... Колко е общувал с Джими Брустър?

– Не особено.

– Не е ли заснел той видеото, което ми изпрати?

– Да, така е, само че помежду им не се получи никак добре. Несигурността на Роби тъкмо беше започнала да надига грозната си глава.

– Как?

– Колкото повече контактуваше Роби с хората, участващи в проекта ми, толкова повече жадуваше за одобрението им. Именно тогава започнах да забелязвам едно негово лице, което не бях виждала преди – истински подмазвач, поклонник на парите. Мисля, че и Джими го разбра. А пък Джими беше така войнствено настроен срещу всичко това.

– На кого се подмазваше?

– Общо взето, на всички. На Ерик Стоун, докато не разбра, че цялото му имущество е ипотекирано за сума, по-голяма от стойността му. После на Рути, която беше уязвима и имаше достатъчно пари, за да го заинтересува – тя поклати глава. – Такова гнусно копеленце се оказа и го криеше толкова добре през първите няколко месеца от познанството ни.

Гърни мълчаливо я чакаше да продължи, което тя направи, след като пое дълбоко въздух:

– Разбира се, там беше и Робърта, която разполагаше с купища пари от бизнеса на баща си с ВиК материали. Тя е по-скоро плашеща, отколкото уязвима, но той не спря да ѝ се обажда. Също и на Лари, и той има завидни авоари от печелившата си практика по козметична стоматология. Струва ми се обаче, че Лари прозря какъв е Роби, видя колко отчаяно копнее за внимание, може би дори му дожаля за него. Но защо говорим за това? Роби не е убил Рути или Ерик. Не е способен на това. Той е подлец, но не такъв подлец. Така че какво значение имат тези неща?

Гърни нямаше отговор, но и не му се наложи да дава такъв, защото телефонът му звънна и го спаси. Надяваше се да е лейтенант Булърд с коментар по повод видеото с Брустър.

Взе телефона от бюфета и хвърли поглед към екрана.

Обаждаше се Хардуик:

– Дейви, момчето ми, не знам дали си наясно с това, но си успял да се превърнеш в грандиозна пръдня в асансьора.

– Някой оплаква ли се?

– Дали се оплаква? Ами ако смяташ за „оплакване“ това да ти увесят на врата обвинение в престъпление и да те метнат в наказателно-правосъдната месомелачка – да, в такъв случай бих казал, че някой се оплаква.

– Траут наистина е решил да рови в историята с плевнята, така ли?

– Отделът по палежите на БКР формално държи разследването под контрол, но от ФБР проявяват сериозен интерес. Предлагат каквато помощ е необходима, за да се разгледа финансовото ти положение, да се провери дали не си в затруднена ситуация, която би направила парите от застраховката привлекателни – проблеми с хазарт, с ипотеката, здравословни проблеми или пък такива с някое гадже.

– Мътните да го вземат! – измърмори Гърни и започна да крачи около масата за вечеря.

– Ти к`во очакваше, мамка му? Заплашваш да свалиш публично гащите на човека, много ясно, че ще получиш ответна реакция.

– Не съм изненадан от реакцията, а само от това колко бързо ми изтича времето.

– И като заговорихме за това, случайно да имаш някакъв напредък по великото разкриване на скритата истина – освен че си вбесил всичко живо по света?

– Казваш го така, сякаш търся нещо, което го няма.

– Не твърдя подобно нещо. Просто се чудех дали си се приближил към шибаното нещо, което го има.

– Няма да разбера, преди да стигна до него. Впрочем какво знаеш за Удушвача от Белите планини?

Последва кратко мълчание:

– Древна история, нали? Отпреди петнайсет години? Ню Хемпшир?

– По-скоро двайсет години. Във и около Хановер.

– Вярно. Май започвам да се сещам. Пет или шест жени, удушени с копринени шалове, относително кратък период от време. Защо?

– Една от жертвите на Удушвача е била приятелка на сина на една от жертвите на Добрия пастир. Била е студентка в горен курс в Дартмут. И просто по една случайност синът на друга жертва на Добрия пастир е бил първокурсник в Дартмут по същото време.

– Приятелка... Син... Жертва... Горен курс... Първи курс...? За кого, по дяволите, говорим?

– Едно момиче от последния курс, гадже на Лари Стърн, било убито от Удушвача, докато Джими Брустър бил в първи курс в Дартмут.

Отново мълчание. Гърни почти можеше да види как проблясват лампичките в ума на Хардуик, докато той мисли. Най-сетне другият мъж прочисти гърлото си:

– Трябва ли да намирам някакъв смисъл? Какво от това, по дяволите? Имаме две семейства от североизтока, които губят свой член, застрелян от сериен убиец през 2000 г. И по една случайност десет години по-рано, през 1990, синът на една от тези последващи жертви посещава голям университет от Бръшляновата лига, когато приятелката на сина на друга последваща жертва е била убита от сериен удушвач. Признавам, че звучи странно, но си мисля, че доста от обичайните съвпадения могат се представят така, че да звучат странно. Просто не виждам какво би могло да означава. Да не би да предполагаш, че Джими Брустър е Удушвача от Белите планини?

– Нямам основание. Но – само за да разкарам въпроса от съзнанието си – би ли разровил из вашите бази, може би и из старите доклади от система на ФБР, ако все още са достъпни, и да се сдобиеш с основните факти?

– Кои например?

– Като начало повече подробности за модус операнди, профила на жертвите, отворени пътеки за разследване – нещо, което би могло да подсказва връзка с Брустър.

– „Като начало“?

– Ами... накрая може да решим да издирим онзи, който е водил разследването и да задълбаем малко повече, да разберем дали името на Брустър някога е изниквало в хода на работата му.

Последва най-дългото мълчание досега.

– Там ли си, Джак?

– Тук съм. Размишлявам над това в какъв невероятен, шибан трън в задника започват да се превръщат тези твои молбички.

– Знам.

– Вижда ли им се краят в обозримото бъдеще?

– Както казах и преди, очевидно е, че времето ми изтича. Така че, да, краят се вижда. По един или друг начин. Имам може би още един ден.

– За какво?

– За да разбера всичко. Или да бъда погребан под него завинаги.

Нова пауза, този път не така дълга.

Хардуик кихна, после си издуха носа:

– Случаят „Добрия пастир“ е отпреди точно десет години. И ти планираш да го разрешиш в следващите двайсет и четири часа?

– Не мисля, че са ми останали други възможности. Между другото, Джими Брустър каза на Ким, че е имал алиби за убийствата на Добрия пастир. Случайно да знаеш какво е?

– Трудно се забравя такова нещо. Убийството на Брустър беше последното в този случай, при което БКР уведоми близките роднини. Докторът беше застрелян в Масачузетс, но синът живееше тук, така че ние трябваше да му съобщим. След това ФБР пое контрола на разследването, което тогава стана междущатско.

– И кое беше толкова незабравимо?

– Фактът, че алибито на Джими звучеше по-скоро като мотив, поне що се отнася до баща му. Джими бил в окръжния арест, когато станали първите четири нападения. Не успял да събере парите за гаранцията си по дело за притежаване на ЛСД, а пък баща му отказал да помогне, оставил го да седи зад решетките няколко седмици. Най-после Джими накарал своя бивша приятелка да намери пари за гаранцията и бил освободен – кипящ от гняв – приблизително три часа, преди баща му да бъде убит.

– Бил ли е някога заподозрян?

– Не съвсем. Убийството на д-р Брустър напълно съответстваше по начин на извършване с останалите. А нямаше как Джими да ги е изкопирал, защото в онзи момент не бяха разгласени никакви подробности.

– Следователно можем да забравим за Джими.

– Така изглежда. Жалко, в определен смисъл. Иначе можеше чудесно да се впише в една от онези възможности от твоя списък.

– Какво искаш да кажеш?

– Въпроса ти дали всички жертви на Добрия пастир са еднакво важни. Е, ако имаше начин Джими да е убил всичките, баща му би бил най-важният, а пък останалите – един вид емоционално разпростиране – хора, шофиращи същия тип кола като баща му, и съответно също толкова презрени, еднакво подходящи за убиване в изкривеното му съзнание. Мишени копия. Виновни по асоциация. – Той замълча. – О, майната му! Какви ги дрънкам? Това са само някакви психарски глупости.

Глава 39

Кръв и сенки

Когато се прибра след срещата в клиниката, изтощена и възмутена, Мадлин сякаш беше на някаква собствена дължина на вълната. След няколко коментара за нещастията, които са неотменна част от бюрокрацията, тя се насочи към леглото с „Война и мир“ под мишница.

Малко след това Ким спомена, че иска да е свежа и отпочинала за срещата си с Руди Гец на следващия ден, пожела лека нощ и се качи горе.

Кайл я последва.

След като чу Мадлин да щраква ключето на нощната си лампа, Гърни затвори камината, провери дали вратите и прозорците са заключени, изми няколко чаши, които бяха оставени в мивката, прозя се и реши, че е време и той да си ляга.

Колкото уморен и претоварен да се чувстваше, лягането беше едно, заспиването – съвсем различно нещо. Главното въздействие на това да лежи на тъмно бе създаването на безгранично пространство, из което елементите на случая „Добрия пастир“ можеха да се вихрят на воля, без никаква връзка с реалния свят. Краката му бяха едновременно потни и студени. Искаше му се да си обуе топли чорапи, но не можеше да се мотивира достатъчно, че да се измъкне от леглото. Докато гледаше мрачно през големия прозорец без пердета, който бе най-близо до него, му се стори, че сребърната лунна светлина покрива горното пасище като фосфоресценцията на мъртва риба.

Накрая безпокойството го принуди да стане и да се облече. Отиде и седна в едно от креслата близо до камината. Тя поне беше приятно топла. Няколко червени въгленчета блестяха, разпилени върху решетката. Сега, когато седеше, мислите му като че ли се стабилизираха. Сякаш позата предлагаше по-стабилна основа, от която да подходи към случая.

Какво знаеше със сигурност?

Знаеше, че Добрия пастир е интелигентен, не губи самообладание, когато се намира под напрежение, както и че се стреми към избягване на риска. Планираше изчерпателно и беше педантичен в изпълнението. Изпитваше пълно безразличие към човешкия живот. Беше твърдо решен да попречи „Сираци на убийствата“ да бъде излъчено. Еднакво умело боравеше с огромен като топ пистолет и с далеч „по-интимно оръжие“ като шиша за лед. Избягването на риска беше характеристиката, към която Гърни се връщаше отново и отново. Дали това беше ключът? То сякаш бе в основата на толкова много от аспектите в случая. Търпеливото издирване на съвършените места за нападенията например; изборът само на леви завои, за да се избегне шансът от сблъсък след изстрела; скъпоструващото решение да се отърве от всяко оръжие след еднократна употреба; фактът, че при убийството на Блум бе предпочел непривличащо вниманието място за паркиране вместо по-удобно; както и това, че всеки път влага време и сериозно обмисляне в създаването на сложни димни завеси – като се започне от самия манифест и се стигне до подправения статус на страницата на Рут във Facebook.

Това беше човек, решен да се защити на всяка цена. На всяка цена като време, пари и други човешки животи. Това повдигаше един интересен въпрос. Какви други тактики за гарантиране на безопасността и минимизиране на риска бе възможно да е използвал освен тези, които вече бяха излезли на бял свят? Или, казано по друг начин, с какви други рискове е възможно да се е сблъсквал в стремежа си да убива и как евентуално е решил да се справи с тях? Гърни трябваше да се постави на мястото на Добрия пастир.

Запита се от кои възможности би се притеснявал най-много, ако планираше да застреля някого в колата му през нощта на пуст път. Едно от притесненията му хрумна веднага: Ами ако пропусне? И ако набелязаната жертва зърне регистрационния му номер? Подобно нещо вероятно не би се случило, но е достатъчно реалистично, за да разтревожи човек, който силно държи да избягва рисковете.

Професионалните престъпници често използват крадени коли за ударите си, но опасността да запазиш и да шофираш открадната кола в продължение на три седмици, дълго след като за кражбата е било съобщено, а автомобилът е бил вписан в базата данни на полицията, изглежда малко вероятна стратегия за минимизиране на риска. Другият вариант – да се краде нова кола за всяко нападение, би създал друг вид риск. Отново не беше сценарий, който би допаднал на Добрия пастир.

И така, какво би направил?

Може би щеше частично да закрие регистрационния номер с малко кал? Вярно, това беше нарушение и подлежеше на глоба, но какво от това? Този риск бе маловажен в сравнение с опасността, която би избегнал. От какво друго би могъл да се притеснява Добрия пастир? Гърни установи, че се взира в жаравата върху решетката на камината, а умът му отказва да се съсредоточи. Той стана от стола, включи лампиона и се приближи до кухненския остров, за да си направи чаша кафе. Отдавна беше открил, че един от начините да стигнеш до решение, е да се оттеглиш от проблема и да се насочиш към нещо друго. Мозъкът, освободен от натиска да се движи в определен коловоз, често сам намира път. Както един от съседите му кореняци от Делауеър беше казал веднъж: „Кучето не може да хване заека, докато не го пуснеш от каишката“.

Така че трябваше да премине към нещо друго. Или да се върне на нещо друго. Да се върне към безпокойството, което беше изпитал, докато Кайл настояваше, че никой не е следвал него и Ким до града или обратно до Уолнът Кросинг. В онзи момент Гърни не видя никакъв смисъл да споделя своите притеснения, но сега трябваше да разреши въпроса, който го безпокоеше.

Извади трите фенерчета от чекмеджето на бюфета, опита всяко от тях и избра онова с най-малко изтощени батерии. После отиде до килера, облече изцапаното с боя работно яке, светна лампата до страничната врата и излезе навън.

Сега вече беше не просто хладно, беше студено. Той легна на замръзналата трева пред колата на Ким, за да провери колко е пространството между шасито и земята. Не беше достатъчно за онова, което имаше предвид, така че се върна в къщата за ключовете ѝ.

Намерил ги в чантата ѝ на масичката за кафе до камината. Излезе пак навън, отиде до навеса за трактора и взе двете метални рампи, които обикновено използваше, за да повдигне косачката, когато трябваше да се сменят ножовете ѝ. Постави рампите пред маздата, след което внимателно я подкара напред и нагоре по тях, докато предницата се издигна на още двайсет сантиметра над земята. После задейства спирачката и се върна в позата си на тревата. Легнал по гръб, се намести под вдигнатия автомобил с фенерчето.

Не му отне дълго време да открие онова, което подозираше и се страхуваше, че ще намери. Черна метална кутия, малко по-голяма от пакет цигари, прикрепена с магнит към един от предните компоненти на шасито. Един проводник излизаше от кутията и се виеше нагоре по посока на акумулатора.

Гърни изпълзя изпод колата, свали я от рампите, влезе в къщата и върна ключовете на Ким в чантата ѝ.

Трябваше да помисли малко. Откритието, че на маздата е сложен предавател, не променяше коренно играта, но със сигурност добавяше ново тревожно измерение. И изискваше да вземе решение дали да го остави там.

Докато се опитваше да навърже възможните последствия от всеки вариант, на заден фон в ума му се тълпяха купища други проблеми. Реши първо да се отърве от тях, поне временно, с едно телефонно обаждане.

Часът беше 11,30 вечерта, а шансовете Хардуик да вдигне – много малки, но оставянето на съобщение щеше да подейства добре на Гърни, да му помогне да си прочисти съзнанието.

Както и очакваше, обаждането му беше прехвърлено на гласова поща.

„Здрасти, Джак, имам към теб още въпроси от типа „трън в задника“. Съществува ли леснодостъпна база данни с пътните нарушения и актовете преди десет години? По-конкретно – интересуват ме глоби за прикрити номера, издадени в окръзите в северната част на щата през периода на убийствата на Добрия пастир. Освен това има ли някакъв напредък с подробностите за Удушвача от Белите планини?“

След като остави съобщението, отново започна да обмисля ситуацията с джипиес локатора. Фактът, че е свързан с електрическата система на автомобила (а не е на батерия с ограничен живот), означаваше, че може да е бил монтиран доста отдавна и все още да работи. Въпросите по повод самото инсталиране бяха: Кога? Защо? и От кого?. Без съмнение ставаше дума за същия човек, който следеше бръмбарите в апартамента на Ким. Възможно беше да е бившето гадже, маниакалният преследвач, но Гърни имаше усещането, че ситуацията вероятно е по-сложна от това. Всъщност напълно възможно беше да...

Отиде до килера, облече работното яке и отново излезе навън, на паркинга.

Премести рампите от мястото им пред маздата, пред своето субару. Беше забравил ключовете и фенерчето, така че се върна в къщата и ги взе. След това запали колата си и отново повтори процеса с проверката.

Донякъде очакваше да намери подобно проследяващо устройство. Претърси внимателно цялата предна част на шасито, но не откри нищо. Отвори капака и провери и при двигателя. Пак нищо. Огледа всички кабели, които тръгваха от акумулатора, но не видя нито един, който да не си е на мястото. Като последно уверение реши да премести рампите отзад и да качи и задницата на колата на тях. После се плъзна отдолу с фенерчето.

И тя беше там. Втора черна кутия, малко по-голяма от първата, за да вмести и батерия, закрепена с магнит на задната броня. Марката и общите спецификации, отпечатани отстрани, показваха, че устройството е от същия производител и е функционално еквивалентно на онова в колата на Ким с изключение на източника на захранване. Причината за тази разлика можеше да има редица обяснения, но очевидното беше различното време за монтиране – поне половин час за варианта с кабела и буквално секунди за този с батерията.

При еднакви други показатели предавателят с жици беше по-добрият вариант. Следователно човекът, който ги е инсталирал, може би е имал по-голям достъп до колата на Ким, отколкото до субарото. Което, разбира се, извикваше мисълта за Мийс.

Вече беше минало полунощ, но за сън и дума не можеше да става. Гърни взе един бележник и химикалка от бюрото в кабинета си и прекара известно време, заврян под всяка от двете коли. Преписваше данните за проследяващите устройства, така че да провери параметрите им на работа от интернет страницата на производителя.

Джипиес тракерите работеха, общо взето, по един и същи начин – предаваха координатите на местоположението, които се показваха като иконка на картата и можеха да се видят чрез подходящ софтуер на почти всеки компютър с интернет връзка. Разликата в цените между моделите, налични на пазара, беше свързана с обхвата, прецизността при определяне на местоположението, сложността на използвания софтуер и точността в реално време. Дори при много добри параметри и ефективност технологията беше станала сравнително евтина и следователно достъпна за почти всеки, който я иска.

Докато се измъкваше изпод маздата за втори път тази нощ, Гърни усети на дясното си бедро вибрация, която го стресна. Инстинктивно я свърза с онова, което правеше, и си помисли, че по някакъв начин е била предизвикана от проследяващото устройство. Миг по-късно осъзна, че звъни телефонът му. Беше го сложил на вибрация, за да не събуди всички в къщата, когато Хардуик му се обади.

Стана със залитане на крака, извади телефона от джоба си и видя името на Хардуик на екрана.

– Бързо стана – каза Гърни.

– Бързо ли? За какво говориш, по дяволите?

– Бързи отговори на въпросите ми.

– Какви въпроси?

– Онези, които оставих на гласовата ти поща.

– Не си проверявам пощата посред нощ. Не ти се обаждам за това.

Гърни беше обзет от отвратително предчувствие. Или пък познаваше промените в тона на Хардуик достатъчно добре, че да разпознае звука на смъртта. Изчака да чуе официалното съобщение.

– Лайла Стърн. Съпругата на зъболекаря. На пода, вътре в къщата, веднага след входната врата. Шиш за лед в сърцето. Дотук стават три в настоящето, плюс шестте стари. Общо девет. Краят му не се вижда. Реших, че ще искаш да знаеш. Не мисля, че в този момент някой друг би си направил труда да ти каже.

– Мили боже! Неделя, понеделник, вторник. По един всяка вечер.

– И така, кой е следващият? Някакви залози за кого ще има шиш за лед в сряда?

Тонът на Хардуик отново се бе променил – сега носеше онези цинични нотки, които действаха на Гърни като нокти, прокарани по черна дъска.

Той разбираше тази основна нужда на полицаите да се изолират и да проявяват черен хумор, но Хардуик сякаш винаги прекаляваше. Това беше повърхностната причина за реакцията на Гърни, но той знаеше, че има нещо по-дълбоко, нещо, което му напомня за баща му.

– Благодаря за информацията, Джак.

– Хей, за какво са приятелите, нали така?

Гърни влезе в къщата и застана в средата на кухнята, опитвайки се да поеме всички данни, на които бе попаднал през изминалия час. Застана до бюфета. Докато лампите в кухнята бяха включени, не беше в състояние да вижда през прозореца. Затова ги изключи. Луната бе почти пълна, приличаше на топка, леко сплескана от едната страна. Лунната светлина беше достатъчно ярка, за да придаде на тревата сивкав отблясък, а черните сенки на дърветата по края на пасището ясно изпъкваха. Гърни присви очи и си помисли, че различава увисналите клони на канадските ели. После му се стори, че нещо се движи. Той затаи дъх и се приведе по-близо до прозореца. А след това се облегна на бюфета и почти веднага извика от пронизващата болка, която се стрелна нагоре през дясната му китка. Още преди да е видял щетите осъзна, че небрежно е притиснал ръка към острия като бръснач връх на стрелата, която бе лежала на плота цяла седмица, и той е проникнал дълбоко в плътта. Когато успя отново да запали лампите, кръвта се събираше в обърнатата длан и капеше между пръстите му на пода.

Глава 40

Лице в лице с фактите

Тъй като не беше в състояние да заспи, независимо от пълното си изтощение, Гърни седеше в полумрака на масата за закуска и се взираше в източната част на билото. Утрото пълзеше по небето болнаво и бледо – точно отражение на умственото му състояние. По-рано Мадлин, която се бе събудила от болезнения му вик, го беше откарала до спешното отделение на малката болница в Уолнът Кросинг. Остана с него през всичките четири часа, докато той чакаше да се погрижат за него – процес, който би могъл да отнеме по-малко от час, ако междувременно не бяха пристигнали три линейки със силно пострадалите оцелели от доста необичаен инцидент. Пиян шофьор повалил билборд, който послужил като рампа, по която профучал с превишена скорост някакъв мотор и се стоварил на капака на кола, идваща от противоположната посока.

Или поне това си разказваха и преразказваха помежду си лекарите и останалия персонал от спешното, които стояха пред кабинката на Гърни, докато той чакаше да бъде зашит и превързан.

Това беше второто му посещение в болница за по-малко от седмица, което само по себе си бе притеснително. Наясно беше с разтревожените погледи, които Мадлин му хвърля по пътя насам, после в чакалнята и по пътя към дома, но не си казаха почти нищо. Когато все пак разменяха по някоя дума, беше само за това как е ръката му и че трябва или да се отърват от проклетата стрела, или поне да я държат на някое по-безопасно място.

Имаше и други неща, за които би могъл да говори с нея, и може би трябваше да го направи. Предавателят в колата на Ким, който бе открил. Вторият в собствената му кола. Третото убийство с шиш за лед. Само че не каза и дума за някое от тези неща.

Причината за мълчанието, помисли си той, е, че ако ѝ спомена за това, само ще я разстроя. Едно малко гласче в главата му обаче настояваше точно обратното – че истинската причина е да избегне спора, да запази възможностите си. Каза си, че това укриване е временно, следователно не става дума за истината, а само за времето на нейното споделяне.

Когато се прибраха у дома, половин час преди зазоряване, тя отиде да си легне със същото загрижено изражение, което бе пробягвало през лицето ѝ толкова много пъти през изминалата нощ. Твърде развълнуван, за да заспи, Гърни седна на масата и започна да се бори с изводите и внушенията от нещата, за които не искаше да говори, особено за увеличаващите се убийства.

От всички начини, по които обикновено се разкриваше едно убийство, малък брой се отнасяха за извършителите, които бяха едновременно интелигентни и дисциплинирани. А Добрия пастир беше може би най-умният и най-дисциплинираният сред тях. Единствената логична възможност да бъде идентифициран би била чрез масивни координирани усилия между службите. Това би изисквало преоценка на всяка частица доказателства от първоначалния случай. Огромен брой човекочасове. Официална заповед за започване на чисто. Но в сегашната обстановка нямаше начин това да се сбъдне. Нито ФБР, нито БКР щяха да са в състояние да излязат извън рамките си. Те собственоръчно бяха построили тези рамки и ги бяха укрепвали в продължение на десет години.

Какво трябваше да направи той?

Отлъчен и демонизиран, с надвиснало над главата му евентуално обвинение в престъпление и етикет „посттравматично стресово разстройство“, плеснат на челото му, какво, по дяволите, можеше да направи?

Нищо не му хрумваше.

Нищо, освен един дразнещо опростен афоризъм.

Да изиграе ръката, която му се е паднала.

И какво, по дяволите, имаше в крайна сметка в тази ръка?

Стигна до извода, че повечето карти са боклуци. Или неизползваеми заради почти нулевите ресурси на негово разположение.

Трябваше да признае обаче, че има на разположение един коз.

Възможно бе да има някаква стойност, а можеше и да не струва нищо.

Слънцето изгря през сутрешната мъгла. Все още беше ниско на хоризонта, когато домашният телефон иззвъня. Гърни стана от масата и отиде в кабинета, за да вдигне. Обаждаше се някакъв човек от клиниката, който попита за Мадлин.

Точно се канеше да ѝ отнесе слушалката в спалнята, когато тя се появи на прага на кабинета в пижамата си и протегна ръка, сякаш беше очаквала обаждането. Хвърли поглед към екранчето с номера на човека отсреща, преди да започне да говори – приятно професионалният тон контрастираше със сънливото ѝ изражение.

– Добро утро, Мадлин на телефона.

След това търпеливо изслуша дългото обяснение на човека от другата страна на линията. В това време Гърни се върна в кухнята и сложи ново кафе.

Чу отново гласа ѝ за кратко към края на разговора, като само някои от думите се различаваха ясно. Стори му се, че се съгласява да направи нещо. Няколко минути по-късно тя се появи на вратата на кухнята. В очите ѝ отново се бе появило притеснението, с което го гледаше предната вечер:

– Как е ръката ти?

Действието на лидокаина, който му бяха дали за блокиране на болката – преди да му направят девет шева, – вече преминаваше и долната част на дланта му пулсираше.

– Не е много зле – отвърна той. – Какво те карат да направиш сега?

Тя не обърна внимание на въпроса:

– Трябва да я държиш вдигната. Както каза докторът.

– Вярно.

Вдигна ръката си на няколко сантиметра над плота на кухненския остров, където чакаше кафето да се свари.

– Да не би да има ново самоубийство? – попита прекалено шеговито.

– Каръл Куилти е напуснала снощи. Трябва им човек да я замести днес.

– По кое време?

– Възможно най-бързо. Ще си взема душ, ще хапна една препечена филийка и отивам. Ще се оправиш ли сам?

– Разбира се.

Тя се намръщи и посочи ръката му:

– По-високо.

Той я вдигна на нивото на очите си. Мадлин въздъхна, намигна му леко, сякаш казваше „Браво!“ и се отправи да си вземе душ. Гърни за хиляден път се удиви на вродената ѝ бодрост, на целогодишната ѝ способност да приема реалността на онова, което е поставено пред нея, и да се справя с нещата с много по-позитивна нагласа от неговата собствена.

Тя се изправяше срещу живота такъв, какъвто е, и правеше най-доброто, на което е способна.

Изиграваше онази ръка, която ѝ беше раздадена.

Което го накара отново да се замисли за своя коз.

Каквато и да беше стойността му, трябваше скоро да направи нещо с него. Трябваше да го изиграе, преди играта да е приключила.

Имаше неприятното усещане, че може да не струва и пукната пара.

Но начинът да разбере беше само един.

Въпросният „коз“ беше достъпът му до подслушвателното оборудване, инсталирано в апартамента на Ким. Може би беше поставено именно от Добрия пастир и може би той все още следеше какво предава то. Ако и двете предположения се окажеха основателни – а и двете всъщност бяха големи въпросителни, – това оборудване можеше да се превърне в канал за комуникация. Начин да разговаря с убиеца. Възможност да му изпрати съобщение.

Но какво трябваше да е съобщението?

Въпросът беше съвсем простичък, но с неограничен брой отговори.

Трябваше само да открие правилния.

Скоро след като Мадлин пое към клиниката, телефонът в кабинета отново иззвъня. Обаждаше се Хардуик, който каза с дрезгавия си глас:

– Провери онлайн архивите на „Манчестър юниън лийдър“. През 1991-ва там публикуваха поредица статии за случая с Удушвача от Белите планини. Бас ловя, че ще намериш купчини от ония лайна, дето искаш. Отивам да пикая. Със здраве.

Да, този човек определено имаше специфичен начин да приключва разговорите.

Гърни отиде до компютъра и прекара един час в ровене из архивите не само на „Манчестър юниън лийдър“, но и на още няколко вестника от Ню Инглънд, които подробно бяха отразили престъпленията на Удушвача.

Нападенията бяха пет за два месеца и всички завършваха с летален изход. Всички жертви бяха жени и всичките бяха удушени с бели копринени шалове, завързани на възел и оставени на вратовете им. Общите факти между жертвите бяха по-скоро косвени и свързани с обстоятелствата, отколкото лични. Три от жените бяха живели сами и бяха убити в домовете си. Другите две бяха работили до късно и на уединени места. Едната беше убита на неосветен паркинг зад магазинчето за занаятчийски пособия, на което била управител; другата – в подобна местност зад собствения ѝ цветарски магазин. И петте нападения бяха станали в радиус шестнайсет километра от Хановер, където се намира колежът Дартмут.

Макар че при серийните удушавания на жени сексуалният елемент често присъства, в тези случаи нямаше следи от изнасилване или друго насилие. На Гърни му направи впечатление и странният „профил на жертвата“. По-точно това, че такъв липсваше.

Единственият общ факт във физиката на жените беше дребният им ръст. Те обаче изобщо не си приличаха. Прическите и стилът им на обличане бяха много разнообразни. Представляваха интересна социоикономическа смесица: студентка в Дартмут, приятелката на Лари Стърн по онова време; двете, които се занимаваха с търговия; помощничка в кафенето на местна гимназия и една психиатърка. На възраст бяха от 21 до 71 години. Студентката беше руса англосаксонка и протестантка. Пенсионираната психиатърка – побеляла афроамериканка. Гърни рядко бе наблюдавал подобно многообразие сред жертвите на сериен убиец. Беше трудно да разпознаеш в тези жени фикс идеята на убиеца – манията, която го е мотивирала.

Докато обмисляше особеностите на случая, чу душа на втория етаж. Малко по-късно Ким се появи на прага на кабинета с ужасно разтревожено изражение.

– Добро утро – поздрави Гърни и затвори търсачката.

– Толкова съжалявам, че те въвлякох в това! – каза тя почти през сълзи.

– С това си изкарвах прехраната.

– Никой не ти е палил плевнята, докато си работил в полицията.

– Все още не знаем със сигурност дали плевнята има нещо общо със случая. Може да е било...

– О, боже! – прекъсна го тя. – Какво е станало с ръката ти?

– Стрелата, която оставих на шкафа – опрях си ръката върху нея снощи в тъмното.

– О, боже! – повтори тя и се намръщи.

Кайл се появи в коридора зад нея:

– Добро утро, тате, как си... – видя превръзката и млъкна. – Какво стана?

– Нищо особено. Изглежда по-сериозно, отколкото е в действителност. Искате ли закуска?

– Срязал се е на онази отвратителна стрела – обясни Ким.

– Боже, онова нещо е като бръснач – каза Кайл.

Гърни стана от бюрото си.

– Хайде – подкани ги, – ще хапнем яйца и препечени филийки и ще пием кафе.

Опитваше се да звучи нормално. Но докато се усмихваше небрежно и вървеше пред тях към кухненската маса, в ума му се въртеше въпросът какво да им каже за последното убийство или за джипиес локаторите?

Имаше ли право да запази всичко това за себе си? И защо го правеше?

Съмненията относно собствените му мотиви винаги бяха основните термити, подкопаващи и малкото спокойствие на ума, което временно успяваше да постигне. Опита се насила да върне вниманието си към рутинните подробности на закуската:

– Какво ще кажете да започнем с малко портокалов сок?

С изключение на някои отделни реплики, закуската премина в мълчание. Беше почти неловка ситуация. Веднага след като приключиха, Ким – с очевидно нетърпение да се захване с нещо, настоя да разчисти масата и да измие съдовете. Кайл потъна в проверяване на текстовите си съобщения, като очевидно изчиташе всяко поне по два пъти.

В настъпилата тишина умът на Гърни се върна към решаващия въпрос – как да изиграе коза си. Имаше само една възможност да го стори както трябва. Почти физически усещаше как времето му изтича. Представи си края на играта, в който най-сетне се изправя срещу Добрия пастир. Край, при който частите на пъзела се наместват и пасват. Край, който ще докаже, че неговият контравъзглед за случая всъщност е резултат на здрав разум, а не измислица на осакатен полицай, чиито най-добри дни са зад гърба му.

Нямаше време да се усъмни в рационалността на тази цел или във вероятността на успеха си. Единственото, което можеше да направи сега, бе да се съсредоточи върху това как да предизвика сблъсъка. И къде.

Всъщност решението къде щеше да е лесно.

Предизвикателството беше как.

Телефонът звънна и го върна към реалността. Седеше на масата, която сега бе обляна от светлината на утринното слънце. С изненада забеляза, че докато е бил погълнат от мислите си, Ким и Кайл са се оттеглили на креслата в другия край на помещението, а Кайл е запалил неголям огън в камината.

Гърни отиде в кабинета, за да вдигне от там.

– Добро утро, Кони.

– Дейвид? – тя сякаш се изненада, че го е открила.

– Тук съм.

– В окото на бурята?

– Да, такова е усещането.

– Обзалагам се, че е така – тонът ѝ беше нервен и енергичен. Кони винаги звучеше, сякаш е на стимуланти. – И откъде духа вятърът в момента?

– Не те разбрах.

– Дъщеря ми остава ли, или е тръгнала към изхода?

– Каза ми, че е решила да изостави проекта.

– Заради напрежението?

– Напрежението?

– Убийствата с шишове за лед, възраждането на Пастира, паниката по улиците. Това е, което я плаши, така ли?

– Убитите са хора, за които я е грижа.

– Журналистиката не е за хора със слаби сърца. Никога не е била и никога няма да бъде.

– Освен това има чувството, че идеята ѝ за сериозен, емоционален документален филм се превръща в мръсна сапунена РАМ опера.

– О, мамка му, Дейвид, живеем в капиталистическо общество!

– В смисъл?

– В смисъл, че медийният бизнес е – каква изненада само! – бизнес. Нюансите са хубаво нещо, но драмата продава.

– Може би трябва да проведеш този разговор с нея, а не с мен.

– Да, бе, как ли пък не! С нея никога няма да се разберем на тази тема. Обаче, както ти казах, на теб ти се възхищава. Ще те послуша.

– Какво искаш да ѝ кажа? Че РАМ е изключително благородна компания, а Руди Гец е принц?

– От онова, което чувам, Руди е лайно. Обаче е умно лайно. Светът е такъв, какъвто е. Някои от нас се изправят срещу тази реалност, някои – не. Надявам се да си помисли хубавичко, преди да реши да зареже всичко.

– Решението да зареже всичко в този случай може да се окаже добра идея.

Последва мълчание, нещо необичайно при разговор с Кони Кларк. Когато проговори отново, беше снижила гласа си:

– Нямаш представа до какво би могло да доведе това. Решението ѝ да отиде в университета и да следва журналистика, да получи диплома, да преследва тази своя идея, да изгради медийна кариера – тези неща се оказаха такова спасение, истинска помощ да се измъкне от мястото, където бе преди.

– И къде е било това?

Отново тишина.

– Амбициозната млада жена, която виждаш в момента, е нещо като чудо. Онази Ким отпреди няколко години ме плашеше, плашеше ме начинът, по който бягаше от нормалния живот, след като баща ѝ изчезна. Като тийнейджърка тя просто се носеше по течението. Не искаше да прави нищо, не се интересуваше от нищо. Понякога беше добре, а после пак потъваше в някаква черна дупка. Тази история с журналистиката – и най-вече проектът „Сираците“ – ѝ даде някаква посока. Дари я с живот. По-добре да не се замислям къде може да я отведе измъкването.

– Искаш ли да говориш с нея?

– Тя е там?! В къщата ти?

– Да. Дълга история.

– Там, в момента, в същата стая като теб?

– В друга стая, заедно със сина ми.

– Синът ти ли?

– Още една дълга история.

– Разбирам. Ами... С удоволствие ще чуя тази история, когато ти остане време да ми я разкажеш.

– Ще се радвам да го сторя. Може би след един-два дни. Нещата в момента са малко объркани.

– Ясно. Но, моля те, помни какво казах.

– Сега е най-добре да затварям.

– Добре, но... Направи, каквото можеш, Дейвид. Моля те. Не ѝ позволявай да се саморазруши.

Когато разговорът приключи, той застана пред прозореца на кабинета и се загледа към билото, без да го вижда. Как, по дяволите, някой би могъл да предпази друг човек от саморазрушаване? Долната част на дланта му отново започна да боли и това прекъсна мисълта му. Той вдигна ръка, опря я на рамката на прозореца и болката изчезна. Погледна към часовника на бюрото. След по-малко от час двамата с Ким трябваше да тръгнат за срещата с Руди Гец.

Точно сега обаче той имаше по-неотложни въпроси за решаване.

Козът. Възможността да изпрати съобщение на убиеца.

Какво трябваше да представлява съобщението?

Покана?

Да дойде къде? За да направи какво? По каква причина?

Какво би могъл да иска Пастира?

Единственото нещо, което Пастира сякаш винаги искаше, беше сигурност.

Може би Гърни беше в състояние да му предложи възможност да отстрани един от елементите на риск в живота си.

Може би възможност да отстрани противника.

Да. Това щеше да свърши работа.

Възможност да убие някого, който му създава неприятности.

И Гърни знаеше подходящото място. Идеалното място за убийство.

Той отвори чекмеджето на бюрото и взе от там визитна картичка, на която нямаше име, само номер на мобилен телефон. Извади телефона си и се обади. Попадна на гласова поща. Нямаше поздрав, никакво представяне, само безцеремонна заповед: „Заявете целта на обаждането“.

„Обажда се Дейв Гърни. Спешен въпрос. Обади ми се.“

Отговорът дойде след по-малко от минута.

– Тук е Максимилиан Клинтър. Какво става, момче? – акцентът ясно се долавяше.

– Имам една молба. Трябва да направя нещо и имам нужда от специално място, за да го направя.

– Брей, брей, брей. Нещо голямо?

– Да.

– Колко голямо точно?

– Колкото изобщо е възможно.

– Колкото изобщо е възможно. Брей, брей. Това може да означава само едно нещо. Прав ли съм?

– Не мога да чета мисли, Макс.

– Аз пък мога.

– В такъв случай няма нужда да ми задаваш въпроси.

– Това не беше въпрос, просто искане за потвърждение.

– Потвърждавам, че е нещо голямо, и те моля да използвам къщата ти за една нощ.

– Нещо против да предоставиш малко подробности?

– Още не съм ги измислил.

– Основната идея тогава.

– По-добре да не го правя.

– Имам право да знам.

– Ще поканя някого да дойде при мен там.

– Самия него?

Гърни не отговори.

– По дяволите! Това истина ли е? Намери ли го?

– Всъщност искам той да ме намери.

– В моята къща?

– Да.

– Защо ще иска да дойде там?

– Вероятно за да ме убие, стига да му дам достатъчно добра причина.

– Схващам. Планираш да прекараш нощта в хижата ми по средата на блатото Хогмероу с надеждата посред нощ да бъдеш посетен от човек, който има много добра причина да те убие. Правилно ли съм разбрал?

– Малко или много.

– И какъв е щастливият край? Секунда преди да ти отнесе главата, аз скачам от небето да те спася като някакъв шибан Батман ли?

– Не.

– Не?

– Спасявам се сам. Или пък не.

– За какво се мислиш, за армия от един?

– Прекалено несигурно е, за да включвам и други хора.

– Аз трябва да участвам.

Гърни се загледа невиждащо през прозореца. Замисли се за нестабилната купчина допускания, на която се основаваше така нареченият план. Да го направи сам, щеше да е адски рисковано. Но пък да си доведе подкрепления, особено някой като Клинтър, би било още по-рисковано.

– Съжалявам. По моя начин или никак.

Клинтър избухна:

– Говориш за шибаняка, който прецака живота ми! Шибаняка, заради чието убийство живея! Копелето, с което искам да нахраня кучетата! И ми казваш, че трябва да стане по твоя начин. По твоя шибан начин?! Мамка му! Да не си откачил?!

– Наистина не знам, Макс. Но виждам микроскопична пролука с възможност да спра Добрия пастир. Може би възможност да му попреча да убие Ким Корасон. Или сина ми. Или съпругата ми. Сега е моментът, Макс. Единственият ми шанс. Вече има прекалено много променливи, твърде много „ами ако“. Още един човек в кюпа ще означава още една променлива. Съжалявам, Макс. Не мога да го приема. Или моя начин, или никак.

Последва дълго мълчание.

– Добре – тонът на Клинтър беше равен. Нямаше акцент. Нямаше чувство.

– Какво добре?

– Добре, можеш да използваш къщата ми. Кога ще ти трябва?

– Възможно най-скоро. Да кажем, утре вечер. От здрач до зори.

– Добре.

– Но е абсолютно необходимо да стоиш настрана.

– Какво ще стане, ако в крайна сметка се нуждаеш от помощ?

– Кой ти помогна в онази стаичка в Бъфало?

– В Бъфало беше различно.

– Може би не толкова. Къщата има ли ключове?

– Не. Моите змийчета са единствените ключалки, от които някога съм имал нужда.

– Слухът за гърмящите ти змии?

Гърни си припомни тази странна малка особеност от посещението си в дома на Клинтър предходната седмица. Имаше чувството, че е било преди месец.

– Слуховете могат да са по-силни от фактите, момко. Никога не подценявай силата на човешкия ум. Една змия в мислите е по-добре от две в храстите – акцентът му се прокрадваше отново.

Глава 41

Съучастникът на дявола

Малко преди единайсет същата сутрин Кайл седна пред компютъра на Гърни, извади USB кабел и започна да прехвърля PDF файлове от своя „Блекбъри“. Един негов състудент му изпращаше резюмета на лекциите и предстоящите задачи и така намаляваше необходимостта му да се връща в града. Кайл беше обяснил, че и работата му може да се върши по електронната поща, поне временно.

Точно в единайсет часа Гърни и Ким тръгнаха за срещата с Гец, която бе уговорена за дванайсет и трийсет. Взеха маздата, караше Ким. Гърни се надяваше, че ако се вози като пътник, ще може да отдели време за сериозно обмисляне на идеята да примами Пастира в къщата на Макс Клинтър. С малко късмет може би щеше да успее и да дремне.

При някои престъпления, ако проумееш мотива, може да стигнеш до извършителя. При други пък, ако идентифицираш извършителя, може да откриеш мотива. В настоящата ситуация нямаше достатъчно време за нито един от двата подхода. Единствената надежда бе да накара извършителя да се разкрие сам. Което звучеше като невъзможно предизвикателство. Как се впримчва човек, който има ястребово око за капаните?

Когато бяха на половината път до Ашокан Хайтс по шосе 28, Гърни най-после потъна в дрямката, от която така отчаяно се нуждаеше. Тя приключи двайсет и пет минути по-късно, когато Ким го събуди. Бяха на Фолкън Нест Лейн, на километър и половина от дома на Гец.

– Дейв?

– Да?

– Какво мислиш, че трябва да направя? – гледаше право напред, докато говореше.

– Това е сериозен въпрос – неопределено отвърна той. – Ако решиш да се отдръпнеш от РАМ, имаш ли резервен план?

– А защо ми е резервен план?

Преди да успее да отговори, стигнаха внушителния вход на алеята към дома на Гец. Ким подкара колата между каменните колони и през тунела от надвиснали рододендрони, който водеше към къщата.

При слизането от колата бяха посрещнати от мощния вибриращ звук на въртяща се хеликоптерна перка. Докато двамата се взираха нагоре през заобикалящите ги дървета и търсеха източника, бумтенето се усили. Скоро съвсем приближи и Гърни сякаш го усещаше толкова, колкото го и чуваше. Не виждаше самата машина, чието приближаване бе скрито от полезрението му от фасадата на къщата. Забеляза я едва когато вече кацаше на покрива. Въздушната вълна, идваща от перките, подхвана косата на Ким и за кратко я развя около лицето ѝ. Когато въздухът отново се успокои, младата жена бръкна в чантата си и извади малка четка. Приглади косата си, оправи сакото си и леко се усмихна на Гърни. Двамата се изкачиха по стълбите до портала и Гърни почука. Реакция нямаше. Той опита отново. След като бяха изчакали още приблизително половин минута и той се канеше да почука за трети път, една от вратите се отвори. Руди Гец беше разтеглил устни в подобие на усмивка. Хлътналите му очи блестяха, сякаш е надрусан. Беше облечен с черни дънки и черна тениска, както и при предишното им посещение, но бялото ленено спортно сако бе заменено с бледолилаво.

– Ей, радвам се да ви видя! Точно навреме! Това ми харесва. Влезте, влезте.

Модернистичният интериор със студените мебели от метал и стъкло си беше същият, както си го спомняше Гърни. Гец щракаше с пръсти, сякаш нивото му на нервна енергия го изискваше. Посочи същата овална масичка за кафе и разположени около нея столове, където бяха седели и при първата им среща.

– Изберете си място. Време е за питие. Обичам хеликоптерите, обичам ги до смърт. РАМ има цяла флотилия. Известни сме с това. Рамкоптери. При всяко голямо новинарско събитие рамкоптерът винаги е първи. Ако е наистина голямо събитие, изпращаме два. Никой друг не разполага с ресурси да изпрати два. Въпрос на гордост. Но всеки път, когато летя, се приземявам жаден. Присъединете се към мен за едно питие.

Преди Гърни или Ким да успеят да отговорят, Гец пъхна два пръста в устата си и изсвири – силен, остър звук, който на открито щеше да се чува на половин километър. Момичето с ролерите се появи почти веднага от вратата в далечния край на стаята. Гърни позна кънките, черното трико, опънато по привлекателното тяло, тъмносинята коса, оформена с гел на бодлички, и шокиращосините като косата очи.

– Пили ли сте някога водка „Столичная елит“? – попита Гец.

– За мен само чаша вода, ако не е проблем – отвърна Ким.

– А вие, детектив Гърни?

– Вода.

– Твърде лошо. „Столи елит“ е наистина специална. Струва цяло състояние. – Погледна към момичето с ролерите. – Клаудия, скъпа, донеси ми три пръста, чисти. – После вдигна три пръста хоризонтално, за да покаже колко водка иска.

Тя се завъртя на ролерите, плъзна се и изчезна през далечната врата.

– И така, всички сме тук. Нека да седнем и да поговорим – Гец махна отново към столовете.

Ким и Гърни се настаниха от едната страна на масата, а Гец от другата. Клаудия се върна и постави една чаша пред Гец. Той я взе, отпи от прозрачната течност в нея и се усмихна:

– Идеално.

Момичето изгледа Гърни оценяващо и отново изчезна през същата врата.

– Добре – каза Гец, – на работа.

После спря блестящия си поглед върху Ким:

– Скъпа, знам, че има неща, които искаш да кажеш. Нека първо приключим с тях. Говори с мен.

Ким сякаш се обърка за миг, след което проговори:

– Не знам какво да кажа – като изключим това, че съм ужасена. Ужасена съм от случилото се. Чувствам се отговорна. Тези хора, които са били убити, са убити заради мен. Заради „Сираци на убийствата“. Трябва да бъде спряно. Да му се сложи край.

Гец се втренчи в нея:

– Това ли е всичко? – изглеждаше изненадан, сякаш прослушваше актриса, която е спряла да говори след първата си реплика.

– Това и целият тон на предаването. Не беше това, което очаквах. Начинът, по който е било редактирано, онази евтина и плоска първа сцена на тъмния път, така наречените експерти, които бяха помолени за мнение – ако трябва да съм честна, мисля, че е долнопробно.

– Долнопробно?

– В крайна сметка искам да спрете поредицата.

– В крайна сметка искаш да спрем поредицата? Това е смешно.

– Смешно ли?

– Да. Смешно. Сигурни ли сте, че не искате нещо за пиене?

– Помолих за вода.

– Помоли, да. Това е истината – Гец насочи показалец към нея, сякаш беше дулото на пистолет, и се усмихна. После вдигна водката и я изпи на две дълги глътки. – Добре, нека изясним някои факти. Една малка подробност от кухнята, на първо време. Наистина трябва да си провериш договора, миличка, така че да си изясниш по-добре основните неща – например кой какво притежава, кой какви решения взема, кой има право да спира разни неща. И така нататък. Но сега не е време да затъваме в правни подробности. Имаме по-сериозни проблеми, които да обсъждаме. Нека ви обясня няколко неща за РАМ...

– Да не би да ми казваш, че няма да го спрете?

– Моля те. Нека ти дам малко контекст. Без контекст не можем да вземаме добри решения. Моля те. Позволи ми да довърша. Бях започнал да обяснявам, че има няколко неща за РАМ, които може би не знаеш. Например ние имаме повече текущи шоупрограми на първо място по рейтинг, отколкото всяка друга кабелна телевизия или телевизионна мрежа. Имаме най-високите...

– Не ми пука.

– Моля те. Позволи ми да говоря. Това са факти, с които може би не си наясно. Ние имаме най-голямата публика като абсолютни цифри в този бизнес. Всяка година тези резултати се подобряват. Нашата компания майка е най-голямата медийна компания в света, а ние сме най-печелившето им подразделение. Следващата година ще бъдем още по-печеливши.

– Не виждам какво значение има това.

– Моля те. Слушай. Ние разбираме принципа, по който се правят програмните схеми. Разбираме публиката. Искаш да си говорим за крайната сметка? В крайна сметка, ние знаем какво правим и го правим по-добре от всеки друг. Ти имаше програмна идея. Ние превръщаме тази идея в злато. Медийна алхимия. Това е, което правим. Превръщаме идеите в злато. Разбираш ли?

Ким се наведе напред и повиши тон:

– Разбирам, че заради тази програма са били убити хора.

– Колко?

– Какво?

– Знаеш ли колко души умират на тази планета всеки ден? Колко милиони?

Ким се взря в него, останала за миг без думи. Гърни се възползва от възможността небрежно да подхвърли:

– Новите убийства ще повишат ли рейтинга ви?

Гец се усмихна отново:

– Искате истината? Рейтингът ще стигне до небето. Ще пускаме извънредни новини, ще организираме дебати по повод Втората поправка в Конституцията, може би дори и спиноф^1 поредица. Спомняте ли си проекта, който ви предложих? „Когато няма справедливост“ – критичен преглед на неразкрити случаи? Може да стане страхотно. Тази тема все още е съвсем актуална, детективе. „Сираци на убийствата“ може наистина да проходи. Франчайз. Медийна алхимия.

Ръцете на Ким бяха свити в юмруци:

– Това е толкова... Толкова грозно.

– Знаеш ли какво е, скъпа? Това е човешката природа.

Очите ѝ пламнаха:

– На мен ми звучи като грозота и алчност.

– Точно така. Както казах – човешката природа.

– Това не е човешката природа! Това е боклук!

– Нека ти кажа нещо. Човешкото животно е просто още един примат. Може би дори най-грозният и най-тъпият. Това е реалната истина. А аз съм реалист. Не аз съм създал шибаната зоологическа градина. Аз просто си изкарвам прехраната в нея. Знаеш ли какво правя? Храня животните.

Ким се надигна от стола си:

– Приключих тук. Тръгвам си.

– Ще пропуснеш прекрасно суши за обяд.

– Не съм гладна. Искам да се махна оттук. Веднага.

Тя се отправи към изхода. Гърни стана и я последва без коментар. Гец остана на мястото си и когато вече бяха почти на вратата, подвикна след тях:

– Преди да си тръгнете, бих искал да тествам нещо чрез вас. Опитваме се да изберем нов слоган. Свели сме вариантите до два. Първият е „РАМ Нюз – умът и сърцето на свободата“. Вторият е „РАМ Нюз – нищо друго освен истината“. Кой от двата ви звучи по-добре?

Ким поклати глава, отвори входната врата и излезе по възможно най-бързия начин.

Гърни погледна назад към мъжа, който все още седеше на масичката.

Гец махаше невидими мъхчета от бледолилавото си сако.

1 Нова творба, отклонение от основната сюжетна линия в оригиналната творба (с използване на второстепенни герои като главни или хронологично отместване във времето) – б. пр.

Глава 42

Изстрел в тъмното

На слизане по зигзаговидния стръмен път през боровата гора, която отделяше имението на Гец на върха на хълма от главния път, Ким шофираше достатъчно бясно, за да отвлече вниманието на Гърни от мислите за изпълнителния директор на РАМ и неговата гнусна медийна империя.

Втория път, когато колата се плъзна странично и се качи на тесния банкет, той предложи да поеме волана. Ким отказа, но все пак намали скоростта.

– Не мога да повярвам – каза тя, като клатеше глава. – Опитвах се да създам нещо хубаво. Нещо истинско. А погледни в какво се превърна. Една ужасна каша. Господи, колко съм глупава! Колко глупашки наивна!

Гърни я огледа. Консервативният ѝ син блейзер, обикновената бяла блуза, прическата – семпла до суровост, изведнъж му заприличаха на костюм на възрастен, облечен от дете.

– Какво ще правя? – зададе въпроса толкова тихо, че Гърни едва я чу. – Да предположим, че Пастира продължи да убива хора. Онова предупреждение – „Не дърпай дявола за опашката“, беше отправено към мен. Но аз го пренебрегнах. Затова всяко ново убийство е по моя вина. Как можем да спрем Гец да не продължи с това ужасно нещо?

– Не смятам, че сме в състояние да спрем Гец.

– О, боже...

– Но може би има начин да спрем Пастира.

– Как?

– Това си е изстрел в тъмното.

– Всяко нещо е по-добро от нищото.

– Може би ще се нуждая от помощта ти.

Тя се обърна към него:

– Бих направила всичко. Кажи. Каквото и да е, ще...

Колата се носеше бързо към мантинелата.

– Господи! – изкрещя Гърни. – Гледай пътя!

– Извинявай! Извинявай! Но, моля те, каквото и да искаш да направя, само ми кажи.

Той се зачуди дали е разумно да разговарят, докато тя шофира. Но не можеше да си позволи лукса да чака. Времето беше ресурсът, който се изчерпваше най-бързо. Надяваше се съмненията и страховете му да не проличават дотолкова, че идеята му да ѝ прозвучи толкова нестабилна, колкото се беше сторила на Клинтър.

– Всичко се основава на две неща за Добрия пастир, в които вярвам. Първо, той с радост ще убие всеки, който представлява заплаха за него, стига да счита, че може да го направи безопасно. Второ, има основателни причини да смята интереса ми към случая за заплаха.

– Тогава какво правим?

– Възползваме се от бръмбарите в апартамента ти, за да му позволим да подслуша някои неща – неща, които ще го мотивират да действа така, че да се разкрие.

– Мислиш, че именно Добрия пастир ме подслушва? Не Роби, така ли?

– Може да е Роби. Но аз бих заложил на Пастира.

Тя изглеждаше разтревожена, но после дръзко кимна:

– Добре. Какво трябва да кажем, че той да го чуе?

– Искам да научи, че ще бъда на съвсем изолирано място, в много уязвимо положение. Искам да повярва, че ситуацията му предлага уникалния шанс да се отърве от мен и Макс Клинтър – че има нужда да се отърве от нас и никога няма да му се предостави по-добър момент за целта.

– И докато седим у нас в апартамента, ти ще ми кажеш някои неща с надеждата, че той ни слуша?

– Или че ще ни слуша по-късно. Предполагам, че записва предаваното от бръмбарите на устройство, което се активира от глас, и вероятно го прослушва два-три пъти на ден. Колкото до „казването на някои неща“ – ще трябва да разкрием информацията по по-фин начин, не просто да ти я кажа. Нуждаем се от сюжет за прикритие, емоционална динамика, причина, поради която сме в апартамента ти, някакво напрежение. Обичаен, небрежен реализъм. Трябва да го накараме да усети, че чува неща, които се предполага, че не би трябвало да чуе.

Когато пристигнаха в къщата на Гърни малко след три часа, Кайл седеше пред компютъра в кабинета, а около него бяха разхвърляни разпечатки на документи, блекбъри, айфон и айпад. Той ги поздрави, без да откъсва поглед от екрана, на който бяха отворени някакви таблици:

– Привет, хора! Ей сега идвам. Затварям всичко.

Нямаше и следа от Мадлин, предполагаше се, че все още е в клиниката. Докато Ким беше горе, за да свали деловите си дрехи, Гърни провери секретаря на домашния си телефон. Нямаше записани съобщения. Ползва банята, после отиде в кухнята. Спомни си, че не е обядвал, и отвори хладилника. Минута-две след като Ким слезе долу, той все още гледаше с празен поглед рафтовете, без да вижда каквото и да било в действителност. Умът му беше някъде другаде – опитваше се да осмисли елементите на пиесата, която двамата щяха да разиграят тази вечер; пиесата, от която зависеше толкова много.

Влизането на Ким в кухнята в джинси и широк суитшърт го върна обратно в реалността:

– Искаш ли нещо за ядене?

– Не, благодаря.

Кайл влезе след нея:

– Хора, предполагам, че сте чули новината.

Изражението на Ким замръзна.

– Каква новина?

– Още едно убийство – съпругата на един от онези, с които си говорила. Лайла Стърн.

– О, господи, не! – Ким сграбчи плота на мивката.

– По радиото ли съобщиха? – попита Гърни.

– В интерент. Новините в Google.

– Какво казаха? Някакви подробности?

– Само че е умъртвена чрез пронизване с шиш за лед по някое време снощи. „Полицията е на местопрестъплението, разследването – в ход. Чудовището все още е на свобода.“ Много драма, малко факти.

– По дяволите – промърмори Гърни. Чуването на новината за втори път сякаш влошаваше нещата, задълбочаваше усещането му, че ситуацията стремглаво излиза извън контрол.

Ким изглеждаше потресена. Гърни се приближи до нея, обгърна я с ръце. Тя го прегърна с ожесточение, което го стъписа. Когато го пусна, пое дълбоко дъх и отстъпи назад.

– Добре съм – каза тя, отговаряйки на незададения му въпрос.

– Идеално. Защото малко по-късно и двамата ще трябва да бъдем във форма.

– Знам.

Кайл се намръщи:

– Във форма? За какво?

Гърни обясни възможно най-спокойно и логично крайната си цел и зависимостта ѝ от подслушвателната апаратура в апартамента на Ким. Осъзна, че се опитва да представи всичко като далеч по-последователна стратегия, отколкото беше всъщност. Чудеше се кого се мъчи да убеди – Кайл или самия себе си.

– Тази вечер? – попита Кайл невярващо. – Смятате да осъществите плана тази вечер?

– На практика – отвърна Гърни и за сетен път усети недостига на време, който го притискаше, – би трябвало да потеглим за Сиракуза веднага, щом можем.

Кайл изглеждаше много разтревожен.

– Хора, вие... Подготвени ли сте? Искам да кажа, че това звучи като голяма работа. Имате ли представа какво всъщност ще кажете, какво точно искаш да чуе Пастира?

Гърни се опита отново да говори с успокоителен тон:

– Така, както го виждам – и признавам, че ще трябва много да се импровизира на място, – влизаме в апартамента на Ким, обсъждайки днешната среща с Руди Гец. Ким ми казва, че иска да сложи край на поредицата „Сираците“ по РАМ. Аз се опитвам да я убедя, че може би не бива толкова прибързано да им обръща гръб.

– Чакай малко – каза Кайл. – Защо ще казваш подобно нещо?

– Искам Пастира да приеме, че аз съм основната заплаха за него, не Ким. Искам да повярва, че тя настоява поредицата да бъде спряна, а аз мога да попреча на това ѝ решение.

– Това ли е? Това ли е планът?

– Не, има още. Обмислям следното: в средата на тази дискусия за „Сираци на убийствата“ телефонът ми звъни. Обаждане от Макс Клинтър, както се разбира. И онзи, който слуша моята част от разговора – единствената, която уловят бръмбарите, ще остане с впечатлението, че Макс е открил информация, указваща самоличността на Добрия пастир. Може би информация, която съвпада с неща, които аз съм открил. В крайна сметка излиза, че двамата сме почти сигурни кой е Пастира и утре вечер ще се видим в къщата на Макс, за да сравним идеите си и да разработим следващите си стъпки.

Кайл мълча в продължение на цяла минута.

– И така... Идеята е, че той ще... Какво? Ще дойде в къщата на Клинтър, за да... Да се опита да те убие?

– Ако се справя както трябва, той ще го сметне за възможност да премахне сериозна заплаха при съвсем незначителен риск.

– А вие ще... – Кайл местеше поглед между Гърни и Ким. – Вие ще... Просто ще измисляте всичко в ход?

– На този етап това е единственият начин. – Гърни погледна към часовника на стената. – Трябва да тръгваме.

Ким изглеждаше ужасена:

– Ще ми трябва чантата.

След като чу, че тя се изкачва по стълбището, Гърни се обърна към Кайл:

– Искам да ти покажа нещо.

После го отведе в спалнята и изтегли най-долното чекмедже на бюрото си.

– Не знам по кое време ще се прибера довечера. В случай че стане нещо непредвидено или пристигнат някакви нежелани посетители, искам да знаеш, че това е тук.

Кайл сведе поглед към отвореното чекмедже. В него имаше късоцевна 12-калиброва ловджийска пушка и кутия патрони.

Глава 43

Разговор с Пастира

Гърни и Ким шофираха в отделни коли. При толкова много неясноти, изглеждаше благоразумно да са максимално гъвкави. Пред запуснатата малка къща, в която се намираше апартаментът ѝ, Гърни отново преговори плана. Докато го излагаше, необосноваността му ставаше все по-очевидна. Всъщност трудно можеше да се нарече „план“, беше по-скоро зле скроена театрална импровизация. Но той не можеше да позволи на растящите му съмнения да проличат, не можеше да им позволи да разколебаят Ким. Всяко допълнително притеснение щеше да я парализира. А за добро или зло, тази негова малка и прозрачна схема беше единственото, с което разполагаха.

С възможно най-убедителната усмивка, която успя да насили, накрая той завърши с думите:

– Каквото и да ти кажа горе в апартамента, просто реагирай така, все едно наистина ми вярваш. Придържай се възможно най-близо до истинските си чувства. Просто се отпусни и реагирай. Става ли?

– Предполагам.

– И още нещо. Дръж мобилния си телефон под ръка и готов за използване. В даден момент ще ти дам знак да ми се обадиш, за да звънне моят телефон и после ще проведа фалшивия разговор с Клинтър. Каквито и факти да трябва да се съчинят, ще ги измисля аз. След това просто бъди себе си. Действай така, както би го направила в нормална ситуация. Това е всичко.

Той ѝ намигна и вдигна палец. След това си пожела да не го беше правил. Почувства се неловко от собствения си фалшив театър.

Тя преглътна тежко, отвори вратата към малкото преддверие, след което отключи вратата на апартамента и го преведе през тясното антре към трапезарията. Гърни се загледа в кушетката, евтината масичка за кафе, двойката износени столове с подлакътници, до всеки от които бе поставен малък лампион. Всичко беше точно така, както си го спомняше, дори изтърканият килим, постлан в средата на стаята.

– Ти седни, Дейв, ще се забавя само минутка – каза Ким и в гласа ѝ се прокрадваше съвсем леко напрежение, сякаш просто беше имала тежък ден. Тя продължи по коридора и изчезна в банята, затваряйки шумно вратата.

Той се повъртя из стаята, прочисти си гърлото няколко пъти, седна шумно на креслото. Тя се върна след няколко минути.

Заедно оставиха телефоните си на масата.

– И така... Мога ли да ти предложа нещо за пиене?

– Наистина съм жаден. Какво предлагаш?

– Каквото пожелаеш.

– Може би малко сок или нещо такова. Ако ти се намира.

– Мисля, че ще се намери, дай ми минутка.

Тя се върна обратно по коридора към кухнята. Той чу потракването на чаши една в друга, пускането и спирането на чешмата. Ким се върна с две празни чаши за вода. Подаде му едната, чукна я със своята и каза:

– Наздраве.

После седна на канапето и се извърна с лице към Гърни.

– Наздраве и на теб. Виждам, че пиеш вино. Предполагам, че ти се е искало нещо, което да те накара да се почувстваш по-добре по отношение на сделката с РАМ.

Тя въздъхна шумно:

– Цялата тази ситуация е истински кошмар.

Гърни прочисти гърлото си:

– Телевизията си е телевизия, предполагам.

– Смяташ, че трябва да съм щастлива, че ще работя с тая гад Руди?

– Не непременно „щастлива“ – отвърна Гърни, – но все пак трябва да мислиш за бъдещето си.

– Не съм сигурна, че искам такова бъдеще. Защо? – попита с леко изострен тон. – Да не би идеята на Гец за твое собствено шоу да започва да ти харесва?

– Не и в този живот или поне не по начина, по който той го предложи – отговори Дейв.

След това се окашля, за да прочисти гърлото си:

– Някакъв шанс да ми налееш още? – докато говореше, посочи телефона ѝ.

Тя кимна и го взе:

– Наистина си жаден.

Изправи се шумно, замахна рязко с ръка и събори чашата си.

– По дяволите! Каква бъркотия!

И изхвърча от стаята. Чашата беше празна и нищо не се беше разляло, но всеки, който подслушваше, би си представил един от онези неловки моменти от реалния неподправен живот. Гърни се усмихна. Младата дама имаше истински талант. След мъничко телефонът му звънна. Той го вдигна и започна въображаемия разговор:

– Макс? Да, казвай... Какво имаш предвид?... Защо питаш?... Моля?... Наистина ли?... Да, да, разбира се... Така... Не, съобщението във Facebook беше фалшиво... Добър въпрос... Колко си сигурен?... Виж, думите ти звучат напълно логично, но тази самоличност трябва да бъде потвърдена – имам предвид потвърдена със сто процента сигурност, без каквито и да било въпросителни... Това е невероятно, но... божичко, мисля, че си прав... Разбира се... Кога?... Да, ще донеса всичко... Добре... Да... Бъди много внимателен... Утре в полунощ... Обезателно!

Гърни натисна бутона за край на разговора, след което остави телефона на масата. Ким се върна в стаята:

– Ето ти още сок – каза, все едно му подаваше чашата. – Кой се обади? Изглеждаш доста развълнуван.

– Говорих с Макс Клинтър. Мисля, че Добрия пастир най-после е направил грешка в допълнение към тези при Рут Блум и в сервиза край пътя. За тези вече знаех, но Макс е открил още нещо и... Сега вече знаем кой е той.

– О, боже! Разкрил си кой е Добрия пастир?

– Да. Или съм поне деветдесет процента сигурен. Но искам да се убедя сто процента. Въпросът е твърде сериозен, за да се оставят каквито и да било неясноти около него.

– Кой е? Кажи ми!

– Още не.

– Какво имаш предвид под „Още не“?

– Не мога да поема риска да сгреша по този въпрос, залогът е твърде голям. Утре вечер ще се срещна с Клинтър у тях. Той има информация, която трябва да погледна. Ако съответства на моята информация, ще затегна примката и Пастира става история.

– Защо трябва да чакаш до утре? Защо не веднага?

– Клинтър е извън града, изплаши се, откакто получи онзи есемес от Пастира, който го подлъга да циркулира из квартала на Рут в Аврора. Не иска да се мотае из Каюга дори и през деня и ще може да пристигне в хижата си най-рано утре в полунощ.

– Господи, не мога да повярвам, че знаеш кой е Пастира, а не искаш да ми кажеш!

Звучеше уплашено, почти трогателно.

– Така е по-сигурно. – Той изчака няколко мига, сякаш обмисляше нещо. – Мисля, че засега трябва да останеш в някой хотел. Не привличай внимание. Събери си някакви вещи и да изчезваме.

Глава 44

Оценка

Не продумаха повече, докато не паркираха колите си пред един от големите хотели по магистрала 88. Беше почти седем и трийсет и мартенският сумрак беше преминал в нощ. Осветлението на хотелския паркинг се беше включило, създавайки сюрреалистична атмосфера на границата между светлината и мрака – може би такава щеше да е светлината на планета, чието слънце е студено синьо и всички цветове са ледени и избледнели.

Ким се беше присъединила към Гърни на предната седалка на субарото, за да обсъдят своето „представление“ и потенциалното му влияние върху предполагаемата публика. Ким първа повдигна практичния въпрос:

– Смяташ ли, че Пастира ще захапе въдицата?

– В крайна сметка – да. Може би ще е подозрителен. Най-вероятно е от типа хора, които са подозрителни към всичко. Но ще трябва да предприеме някакви действия, а за да направи това, ще се наложи да се появи. В нашата малка шарада бяхме напълно ясни, че рискът при бездействие ще е по-голям, отколкото ако предприеме нещо. Той ще го разбере. Мисли много логично.

– Значи смяташ, че сме се справили добре?

– Ти се справи повече от добре. Държеше се много непринудено. А сега ме слушай. Прекарай нощта в този хотел и не отваряй вратата на никого и при никакви обстоятелства. Веднага се обади на охраната, ако някой се опита да те убеди да отвориш вратата. Става ли? Обади ми се на сутринта.

– Някога изобщо ще бъдем ли в безопасност?

Гърни се усмихна:

– Така мисля. Надявам се след утре вечер да сме в безопасност.

Ким хапеше долната си устна:

– Ти какво ще правиш?

Гърни се облегна назад, загледан в жълтеникава светлина на паркинга. – Планът ми е да принудя Добрия пастир да се покаже и да го оставя сам да се обеси. Но това е за утре вечер. Тази нощ планът е да се прибера у дома, да си легна и да наваксам съня за последните два дни.

Тя кимна:

– Добре. По-добре да отида и да си наема стая. – Взе раницата си, излезе от колата и влезе в хотела.

След като проследи как Ким изчезва във фоайето на хотела, Гърни излезе от колата си, заобиколи я отзад, легна по гръб и започна да ровичка отдолу. Без особени усилия успя да премахне проследяващото джипиес устройство от бронята. Седна обратно на седалката, отвори устройството с малка отвертка и прекъсна батерията. От сега нататък, докато дойдеше време за последния сблъсък, искаше да запази местонахождението си само за себе си.

Глава 45

Ученикът на дявола

Господ дава. Господ взема.

През тази нощ Гърни получи седем непрекъснати часа от така нужния му сън. На следващата сутрин обаче, се събуди с чувство на ужасен страх – безименен страх, който успя съвсем леко да успокои с душ, обличане и закопчаване на кобура с беретата.

В 8,00 часа беше зареял поглед през кухненския прозорец навън, където слънцето приличаше на студен бял диск зад мъглата. Беше преполовил първата си чаша кафе и чакаше ободрителното му въздействие. Мадлин стоеше на масата с овесената си каша, препечена филийка и „Война и мир“.

– Цяла нощ ли чете? – попита той.

Тя примигна при прекъсването, видимо объркана и раздразнена:

– Моля?

Той поклати глава:

– Няма значение. Извинявай.

Запитването беше зле преценен опит за шегичка, дори не беше истинска шегичка, основан на спомена му от предишната вечер, когато тя седеше на същата маса със същата книга. Беше се прибрал от Сиракуза и почти веднага беше легнал да спи, като само бегло ѝ разказа за представлението, което бяха изиграли с Ким. Доизпи кафето си и отиде за втора чаша. Докато си наливаше, Мадлин затвори книгата и я плъзна с няколко сантиметра към центъра на масата.

– Може би не трябва да пиеш толкова кафе – отбеляза тя.

– Сигурно си права.

Въпреки това напълни чашата, но отговаряйки по странен начин на нейната загриженост, добави само едно пакетче подсладител за разлика от обичайните две.

Тя продължи да го гледа. Той остана с впечатлението, че тревогата по лицето ѝ не е само заради прекомерната му консумация на кофеин.

След като изключи кафе-машината и се върна до прозореца, тя го попита тихо:

– Мога ли да ти помогна с нещо?

Въпросът имаше странен ефект върху него. Изглеждаше толкова всеобхватен. И толкова простичък в същото време.

– Не мисля – дори за собствените му уши отговорът прозвуча банално и неадекватно.

– Е – промълви тя, – кажи ми, ако се сетиш за нещо.

Нежният ѝ тон го накара да се почувства още по-неадекватен. Опита да повдигне настроението, като промени темата:

– Каква е програмата ти за днес?

– Клиниката, естествено. И може би няма да се прибера за вечеря. Може би ще отскоча до Бети след работа – тя направи пауза. – Няма проблем, нали?

Беше въпрос, който задаваше често и за много неща. Можеше да се отнася за излизане някъде, за засаждането на някое растение в градината или за някоя рецепта. Винаги му се струваше необяснимо дразнещо и неизменно отговаряше по един и същи начин – „Разбира се, че няма проблем“.

Размяната на реплики беше винаги една и съща, последвана от тишина. Мадлин се протегна към „Война и мир“ и отново я отвори. Гърни отнесе кафето до мястото си, седна на бюрото и започна да размишлява върху несигурността на ситуацията, в която щеше да попадне тази нощ в хижата на Макс Клинтър – сам и до голяма степен неподготвен.

В този момент от нищото се появи нова мисъл – и ново притеснение. Той остави кафето в кабинета и отиде до колата на Мадлин. Двайсет минути по-късно се върна, удовлетворен, че внезапният му страх беше безпочвен и че по нейната кола няма нежелани електронни устройства.

– За какво беше тази малка разходка? – попита тя, гледайки го над книгата, докато той минаваше през кухнята на път към кабинета.

Прецени, че трябва да каже истината, и обясни какво беше търсил и защо, описвайки откритията, които бе направил върху собствената си кола и тази на Ким.

– Кой мислиш, че е извършителят? – гласът ѝ беше равен, но очите леко се присвиха.

– Не съм сигурен – технически отговорът му беше верен, макар и уклончив.

– Онзи Мийс? – предположи тя, почти с надежда.

– Възможно е.

– Или човекът, който запали плевнята ни? И който заложи капан на стълбището на Ким?

– Възможно е.

– А може би самият Добър пастир.

– Възможно е.

Тя си пое бавно и дълбоко въздух:

– Това означава ли, че той те е следил?

– Не непременно. Със сигурност не и отблизо, щях да усетя. Може би просто иска да знае къде се намирам.

– Защо ще иска да го знае?

– Управление на риска. Чувство за контрол. Естественото желание да знаеш по всяко време къде се намира врагът ти.

Тя го изгледа със стиснати в тънка линия устни. Беше очевидно, че вижда и друг, по-агресивен начин да се използва тази информация. Гърни се канеше да отклони част от страха ѝ, като ѝ каже, че вече е прекъснал проследяващото устройство на субарото, но осъзна, че това ще доведе до неприятния въпрос защо не е прекъснал и устройството върху маздата.

Отговорът всъщност беше лесен. Пастира можеше и да повярва, че батерията се е изтощила, но би било доста подозрително и другото устройство, което се захранваше директно от двигателя, да се повреди по същото време. Гърни обаче предпочиташе да не споделя това с Мадлин, защото знаеше колко би се разстроила, ако разбере за възможността Пастира да следи Ким дори само още един ден.

Имаше си предел на това с колко конфликта можеше да се справя едновременно и беше необходимо малко сортиране.

– Е, татко, ще ни кажеш ли как мина?

При звука от гласа на Кайл Гърни се обърна и видя сина си да влиза в кухнята, облечен в дънки и тениска, бос и с мокра от банята коса.

– Горе-долу така, както ви разказах снощи.

– Снощи не каза кой знае колко.

– Май просто исках да си легна, бях много изтощен. Но мина достатъчно гладко, без засечки. Мисля, че историята, която представихме, звучи убедително.

– И сега какво?

Имаше си и граници на това, което бе готов да разкрие пред Мадлин. Цялото начинание можеше лесно да зазвучи прекалено рисковано. Отговори възможно най-безпристрастно:

– Като цяло аз заемам позиция и чакам той да влезе в капана.

– Просто така? – Кайл изглеждаше скептично настроен.

Гърни повдигна рамене. Мадлин беше спряла да чете и го гледаше.

– Какви бяха вълшебните думички? – настоя Кайл.

– Моля?

– Какво точно си казахте във вашата импровизирана сценка... Какво е нещото, което ще накара този човек да се появи?

– Създадохме впечатление, че може да му се отвори възможност да се отърве от мен. Не мога да си спомня точно... – телефонът на Гърни иззвъня. Той погледна екрана и разпозна номера на Ким. Беше благодарен за прекъсването, но благодарността се задържа около три секунди. Тя звучеше така, сякаш се задушава.

– Ким, какво става?

– Господи... Господи...

– Ким?

– Да.

– Какво има, какво се е случило?

– Роби. Мъртъв е.

– Моля?

– Мъртъв е.

– Роби Мийс е мъртъв?

– Да.

– Къде?

– Моля?

– Можеш ли да ми кажеш къде се намира?

– В леглото ми.

– Какво се случи?

– Не знам.

– Как се оказа в леглото ти?

– Не знам! Просто е там! Какво да направя?

– В апартамента ли си?

– Да. Можеш ли да дойдеш?

– Разкажи ми какво се случи.

– Не знам какво се случи. Сутринта се прибрах от хотела, за да си взема още някои неща. Влязох в спалнята и...

– Ким?

– Да?

– Влезе в спалнята...

– В момента той е там. На леглото ми.

– Откъде знаеш, че е мъртъв?

– Лежеше по лице. Опитах се да го преобърна и да го събудя. И видях дръжка.. На нещо... Стърчаща от гърдите му.

Умът на Гърни препускаше, късчетата на пъзела сякаш бяха понесени от вихрушка.

– Дейв?

– Да, Ким?

– Можеш ли да дойдеш, моля те?

– Чуй ме внимателно, Ким. Това, което трябва да направиш сега, е веднага да се обадиш на 911. Трябва да го направиш веднага, това е най-важното нещо. Разбираш ли ме?

– Да, разбирам те. Но ми се иска да дойдеш. Моля те.

– Знам. Но сега ще затворя, за да се обадиш на 911. Обади ми се, след като опишеш ситуацията на диспечера. Разбра ли?

– Да.

Когато Гърни прекъсна връзката, Кайл и Мадлин го гледаха. Пет минути по-късно, докато той все още им преразказваше разговора възможно най-детайлно, се обади Ким.

– Диспечерът каза, че полицията е на път – гласът ѝ звучеше овладян.

– Добре ли си?

– Предполагам. Не знам. Има предсмъртно писмо.

– Я повтори!

– Предсмъртно писмо. От Роби. На компютъра ми.

– Проверила си компютъра си?

– Видях го току-що. На екрана е пред мен. Беше включен.

– И си сигурна, че е предсмъртно писмо?

– Разбира се, че съм сигурна. Какво друго може да е?

– Какво пише в него?

– Ужасно е.

– Какво пише?

– Не искам да го чета на глас. Не мога – звучеше така, сякаш си поема дълбоки глътки въздух.

– Моля те, Ким, опитай се да ми го прочетеш. Важно е.

– Наистина ли трябва? Ужасно е.

– Опитай се. Моля те.

– Добре. Ще се опитам. Добре.

Тя зачете с треперещ глас:

– „Човешката раса ме отвращава. Ти ме отвращаваш. Ти и Гърни ме отвращавате. Самият живот е отвратителен. Надявам се някой ден да видиш истината и тя да те убие. Това е последната воля на Робърт Монтагю.“ Това е. Това е всичко, което е написано. Когато дойде полицията, какво да им кажа?

– Просто отговори на въпросите им.

– Да им кажа ли за снощи?

– Отговаряй на въпросите им кратко и истинно – той направи пауза, търсейки правилните думи. – Аз не бих добавял много неща, които биха размътили картинката.

– Няма проблем да кажа, че си бил тук?

– Да. Те ще искат да знаят дали си била в апартамента, кога си дошла, кога си си тръгнала и дали е имало някой с теб. Можеш да им кажеш, че сме били там и че сме разисквали твоя РАМ проект. Не мисля, че ще е полезно да им отвличаме вниманието с детайли относно Макс Клинтър или къщата му. Това, което трябва да направиш, е да кажеш истината, не бива да лъжеш, но не е необходимо да споменаваш непоискани детайли. Разбираш ли какво ти казвам?

– Мисля, че да. Да им кажа ли, че съм прекарала миналата нощ в хотел?

– Със сигурност. Ще искат да знаят къде си била и ти трябва да им кажеш истината. Ако бях на твое място и в апартамента ми беше нахълтвано на няколко пъти, а местната полиция не беше реагирала адекватно, и аз не бих искал да спя там. Бих се чувствал в по-голяма безопасност на хотел или в Уолнът Кросинг, или в апартамента на някой приятел в Манхатън. Между другото ти напуска ли хотела през нощта?

– Не, разбира се, че не. Но да предположим... – На заден фон се разнесе силно тропане. – Полицията пристигна, по-добре да вървя. Ще ти се обадя после.

След края на разговора Гърни се изправи в средата на стаята, опитвайки се да подреди фактите, последствията и нещата, които трябваше да свърши веднага. Почувства се като човек, на когото току-що бяха подхвърлили диня, докато се опитва да жонглира с половин дузина портокали.

И динята беше напълнена с нитроглицерин.

Глава 46

Няма друг начин

– Самоубийство ли е? – попита Кайл.

– Съмнявам се – отвърна Гърни. – Той не беше такъв тип. А дори и да беше, пак би било по-логично да е убийство.

– Мислиш ли, че ченгетата в Сиракуза са достатъчно добри, за да разберат какво се е случило?

– Може би с малко помощ.

Той прекара няколко секунди в претегляне на възможностите, след това извади телефона си и набра номера на Хардуик. Вдигнаха му още на първото позвъняване.

– Шибано съвпадение! – произнесе дрезгавият глас.

– Моля?

– Тъкмо се канех да посегна към телефона, за да ти се обадя, и ето те и теб. Само не ми казвай, че не е шибано съвпадение.

– Както кажеш, Джак. Причината, поради която се обаждам, е, че знам нещо, което може да е от полза за БКР, а ти вероятно си единственият от Бюрото, който има желание да говори с мен.

– Да, добре, след като ти съобщя една новина, може би хич няма да ти пука за...

– Слушай ме. Роби Мийс е мъртъв.

– Мъртъв? Мъртъв, в смисъл на претрепан ли?

– Бих казал, че да, въпреки че е било нагласено като самоубийство.

– И в БКР все още не знаят за този труп?

– В градската полиция на Сиракуза са наясно. Така че скоро и вие ще разберете. Само че това не е проблемът. Искам хората, които извършват обработката на местопрестъплението и анализа на събраните улики, да огледат внимателно клавиатурата на компютъра, използван за написване на предполагаемото предсмъртно писмо. Има голяма вероятност петната върху клавишите да са много подобни на онези, открити по компютъра на Рут Блум.

Хардуик замълча, сякаш се опитваше да осмисли казаното:

– Къде е този труп?

– В апартамента на Ким Корасон.

Втора, по-дълга пауза:

– Замацаните петна от гумени ръкавици по клавиатурата на Рут Блум се дължат на нечий опит да напише съобщение така, че да запази отпечатъците ѝ върху клавишите, да изглежда, сякаш тя лично го е писала. Нали?

– Правилно.

– Как се вписва това тук? Запазените отпечатъци по клавиатурата на Корасон биха били нейни, не на Мийс... Как би могло да изглежда, че той е написал бележката?

– Може убиецът да е накарал Мийс да набере нещо друго – имейл или кой знае какво – преди да го е убил. А после, когато отпечатъците на Мийс вече са били върху клавишите, убиецът да си е сложил ръкавици и да е написал предсмъртното писмо.

– Е, какво искаш да направя с това голямо прозрение?

– Когато видиш в системата доклада за убийството на Мийс, в който с малко повече късмет ще се споменава за бележката, може неочаквано да ти хрумне – заради връзката на Ким Корасон с Рут Блум, – че отпечатъците по клавиатурите на двата компютъра трябва да бъдат сравнени. Може би ще поискаш да го споменеш на Булърд в Обърн. Както и на детектив Джеймс Шиф в Сиракуза.

– Не искаш ли да го направиш лично?

– Името ми е доста недолюбвано в момента. Всяко предложение от моя страна автоматично ще свърши на дъното на купчината, ако изобщо стигне до нея.

Хардуик избухна в суха кашлица. А може и да беше смях:

– Човече, нямаш представа колко си прав. Всъщност точно затова се канех да ти се обадя. От отдела по разследване на палежите са решили да те привикат за разпит. Като заподозрян.

– Кога?

– Най-вероятно утре сутринта. Евентуално още този следобед. Реших да ти го спомена, в случай че предпочиташ да не си си у дома.

– Добре, Джак. Благодаря. Сега ще изчезвам. Трябва да свърша няколко неща.

– Пази си задника, кимоусаби^1. Хайката става все по-грозна.

Когато Гърни затвори телефона, стоеше в средата на дългата стая, а Мадлин и Кайл седяха на масата. Кайл гледаше с откровено удивление:

– Това е невероятно – тази история с ръкавиците и клавиатурата. Как го разбра?

– Само предполагам. Може и нищо да не съм разбрал. Само че назрява и друг проблем. Идиотите от ФБР притискат идиотите от отдела по палежи да ме разпитват за плевнята.

Кайл се ядоса:

– Нали онзи тъпанар Крамдън вече го направи, когато идва тук?

– Крамдън само взе показанията ми като свидетел. Сега искат да ме разпитват като заподозрян.

Мадлин гледаше объркано.

– Заподозрян ли? – извика Кайл. – Тези да не би да са изперкали напълно?!

– Това не е всичко – продължи Гърни. – Една-две правоприлагащи служби вероятно ще искат да ме разпитат и за смъртта на Роби Мийс, тъй като снощи бях в апартамента на Ким. Затова мисля, че ще е най-добре да не съм тук. Разпитите, когато става дума за убийство, могат да продължат страшно дълго, а довечера имам уговорка, която не искам да пропускам.

Кайл изглеждаше ядосан, стреснат, безпомощен. Той отиде до другия край на стаята и се втренчи в студената камина, като клатеше глава. Мадлин беше приковала поглед върху Гърни:

– Къде ще ходиш?

– В хижата на Клинтър.

– И довечера ще...?

– Ще чакам, ще наблюдавам, ще слушам. Ще видя кой ще се появи. Ще действам според ситуацията.

– Спокойният начин, по който говориш за това, е наистина плашещ.

– Защо?

– Начинът, по който омаловажаваш всичко, когато всичко е заложено на карта.

– Не обичам драмите.

Помежду им се настани мълчание, прекъснато от внезапно грачене в далечината. Три врани се издигнаха от долното пасище с пляскане на криле и в широка дъга се понесоха над стърнището към върховете на канадските ели от другата страна на езерото.

Мадлин си поемаше въздух с дълги, бавни вдишвания:

– А какво ще стане, ако Добрия пастир влезе с пистолет и те застреля?

– Не се тревожи. Това няма да се случи.

– Да не се тревожа ли? Да не се тревожа? Наистина ли го каза?

– Имах предвид, че може би няма толкова сериозен повод за тревога, колкото вероятно си мислиш.

– Откъде знаеш?

– Ако наистина проверява онези бръмбари, значи ме е чул да казвам, че с Макс ще се срещнем у тях довечера в полунощ. Най-разумното нещо за него би било да се появи два-три часа преди нас, да избере най-благоприятното място, да скрие себе си и превозното си средство и да чака. Мисля, че тази перспектива ще му се стори привлекателна. Той има много опит в стрелбата по хора в уединени провинциални райони през нощта. Много е добър в това. Ще го възприеме като възможност с малък риск и голямо възнаграждение. И ще сметне познатите елементи – тъмнината и изолираното местоположение – за насърчителни, почти като зона на комфорт.

– Само ако умът му работи по начина, по който ти мислиш.

– Той е изключително рационален човек.

– Рационален?

– Невероятно рационален до степен да изключва изцяло състраданието и човечността. Именно това го превръща в чудовище, пълен социопат. То обаче го прави и лесен за разбиране. Умът му е чиста проба калкулатор на съотношението риск – награда. А калкулаторите са предвидими.

Мадлин се втренчи в него така, сякаш ѝ говори не просто на чужд език, а на език от друга планета.

От другия край на стаята се разнесе несигурният глас на Кайл, който все още стоеше до камината:

– Тоест, идеята ти в общи линии е ти да се появиш първи? Така че ти да си там и да го чакаш, вместо той да е там и да чака теб?

– Нещо такова. Наистина е съвсем просто.

– Колко сигурен си за... за всичко това?

– Достатъчно, за да продължа.

В известен смисъл беше вярно. Един по-честен отговор обаче би включвал факта, че всичко е относително – примката се бе затегнала около врата му, повече нямаше как да стои безучастно, а не можеше да се сети за друг път напред.

Мадлин стана от масата и отнесе изстиналата си овесена каша и недовършената препечена филийка до мивката. Дълго време гледа кранчето, без да го докосва. В очите ѝ имаше ужас. После вдигна поглед с насилена, лека усмивка и каза:

– Времето навън изглежда прекрасно. Отивам на разходка.

– Днес нямаш ли работа в клиниката? – попита Гърни.

– Ще отида чак към десет и половина. Има много време. Утринта е прекалено хубава, за да оставам в къщата.

Отиде до спалнята и след две минути се появи, окъпана в цвят: бледолилави вълнени панталони, розово шушляково яке и червена барета.

– Ще бъда долу, край езерото – каза. – Ще се видим, преди да тръгнеш.

1 Добило широка популярност обръщение, често използвано от Тонто в американския тв сериал „Самотният рейнджър“ по адрес на главния герой. Смята се, че думата е с индиански произход и има различни значения в различните диалекти, но днес се използва като „верен приятел“. – б. пр.

Глава 47

Aнгел

Кайл дойде и седна на масата при Гърни:

– Смяташ ли, че тя е добре?

– Естествено. Тоест... Тя очевидно е... Сигурен съм, че е добре. Излизането навън сякаш винаги ѝ помага. Разходките имат някакво особено влияние върху нея. Действат ѝ добре.

Кайл кимна:

– Аз какво да правя?

Звучеше като възможно най-сериозния въпрос, който един млад мъж може да зададе на баща си. Тази мисъл накара Гърни да се усмихне:

– Наглеждай нещата – замълча за миг. – Как върви работата? А университета?

– Електронната поща е истинска магия.

– Хубаво. Чувствам се зле от това. Въвлякох те в нещо... Създадох проблем в живота ти заради нещо, което изобщо не би трябвало да те засяга... Създадох заплаха. Това не е нещо, което... един родител...

Гласът му заглъхна. Той се загледа през френските прозорци, проверяваше дали враните все още са на елите.

– Не си създал заплаха, татко. Ти си онзи, който я отстранява.

– Добре... По-добре да се приготвям. Не искам да ме закопчаят заради тази глупост с палежа, когато трябва да съм на друго място.

– Искаш ли да направя нещо?

– Както казах, просто следи нещата. И нали... Знаеш къде е... – Гърни посочи към спалнята. – Къде е пушката.

– Да. Няма проблем.

– До утре сутрин! С малко късмет всичко трябва да бъде наред.

След тези думи, които прозвучаха по-кухо, отколкото му се искаше, Гърни излезе от стаята.

Наистина нямаше кой знае какво за вършене, преди да потегли. Погледна дали телефонът му е добре зареден. Провери как работи беретата и дали кобурът на глезена му е в добро състояние. После отиде до бюрото и извади папката с информация, която Ким му беше дала по време на първата им среща. Добави вътре разпечатаните копия на докладите, които Хардуик му бе изпратил по електронната поща. Оставаха му доста часове, преди да се стигне до какъвто и да било сблъсък. Имаше намерение отново да прегледа всички факти, с които разполагаше. Когато се върна в кухнята, Кайл стоеше до масата, очевидно твърде нетърпелив, за да седи.

– Хубаво, сине, по-добре да тръгвам.

– Добре, тогава. Ще се видим по-късно.

Кайл вдигна ръка в решително небрежен жест – нещо средно между махване и отдаване на чест.

– Точно така. Ще се видим по-късно.

Гърни отиде бързо до колата, като пътем грабна сакото си от килерчето. Почти не забелязваше, че шофира надолу по пътя през пасището, преди да стигне до мястото край езерото, където обраслият с трева коловоз се вливаше в чакълестия път за града. В този миг видя Мадлин.

Беше застанала до една висока бреза на стръмния бряг на езерото със затворени очи и с лице, вдигнато към слънцето. Гърни спря колата, излезе и отиде при нея. Искаше да си вземе довиждане, да ѝ каже, че ще се прибере преди сутринта. Тя отвори бавно очи и му се усмихна.

– Не е ли удивителен?

– Кое?

– Въздухът.

– О, да. Много е приятен. Тъкмо потеглях и реших, че...

Усмивката ѝ го свари неподготвен. Беше толкова... толкова изпълнена със... С какво? Не беше точно тъга. Нещо друго. Каквото и да беше, се долавяше и в гласа ѝ.

– Просто спри за мъничко – каза му тя – и усети въздуха на лицето си.

За миг – няколко секунди, може би минута, не беше съвсем сигурен колко, той остана като вцепенен.

– Не е ли удивителен? – повтори тя толкова тихо, че думите сякаш се сливаха с въздуха, който описваше.

– Трябва да вървя – заяви той. – Трябва да тръгвам, преди...

Тя го спря:

– Знам. Знам, че трябва. Бъди внимателен – после сложи длан на бузата му: – Обичам те.

– О, боже! – той се взря в нея. – Страхувам се, Мади. Винаги съм бил в състояние да разбирам нещата. Надявам се на Бога, че знам какво правя. Това е всичко, което мога да сторя.

Тя нежно постави пръсти на устните му.

– Ще бъдеш брилянтен.

Не си спомняше как е стигнал до колата, нито как се е качил в нея. Помнеше обаче как погледна назад и я видя, застанала на височината до брезата, сияеща на слънчевата светлина с цветните си дрехи. Махаше му и се усмихваше с мъчителна трогателност, която бе отвъд способността му да я разбере.

Глава 48

Единственият със значение

Местността между Уолнът Кросинг и Каюга Каунти предлагаше панорама от класически пасторални гледки – малки ферми, лозя и ниви, тук-там пресичани от малки широколистни горички. Гърни не им обърна никакво внимание. Съзнанието му беше съсредоточено в крайната цел – запустялата малка хижа сред мочурище мътна вода, и онова, което би могло да се случи там тази нощ.

Още не беше станало обед, когато пристигна. Реши да не влиза веднага в имота. Вместо това бавно мина с колата покрай черния път, който водеше навътре и чиято провиснала алуминиева порта се пазеше от скелета страж. Портата беше отворена, но дори така изглеждаше по-скоро заканително, отколкото гостоприемно. Измина около километър и половина и направи обратен завой. По средата на пътя обратно към внушаващата страх входна алея на Клинтър забеляза голяма разнебитена плевня насред поле, задушено от бурени. Покривът клюмаше драматично. От стените липсваха доста дъски, както и двойната врата. Докъдето поглед стигаше, не се виждаше фермерска къща освен някакви порутени основи, които някога може и да са крепели ферми.

Гърни беше обзет от любопитство. Щом стигна до онова, което подозираше, че някога е било вход, той бавно подкара колата през полето и измина целия път до предната част на плевнята. Вътре беше тъмно, затова му се наложи да запали фаровете на автомобила, за да добие представа за интериора. Подът беше от бетон, а от предния отвор към изпълнената със сенки задна част на сградата водеше дълъг открит коридор. Навсякъде беше покрито с мръсотия и разлагащо се сено, но иначе беше празно. Той взе решение. Бавно влезе с колата в плевнята – докъдето можеше да стигне в тъмната ѝ вътрешност. След това взе папката с данни за „Сираците“ и полицейските доклади, излезе от колата и заключи вратите ѝ. Беше точно 12 на обяд. Щеше да му се наложи да чака дълго, но беше подготвен да използва времето добре. Продължи пеша надолу през непроходимото поле и по пътя към алеята на Клинтър. На влизане по тесния насип, отделящ бобровото езеро от съседното блато, Гърни отново беше поразен от затънтеното уединение на мястото.

Както беше обещано, входната врата на хижата беше отключена. Вътрешността, която очевидно се състоеше само от една голяма стая, издаваше мирис на плесен, характерен за място, чиито прозорци рядко се отварят. Стените от неодялани дървени стволове придаваха допълнителен нюанс на миризмата – на дърво и киселина. Мебелировката изглеждаше така, сякаш беше взета от магазин, специализиран в стил рустик^1. Интериор за мъж. За ловец. Печка, мивка и хладилник, наредени до една от стените; дълга маса с три стола до съседната стена; ниско единично легло – до трета. Подът беше от чамови дъски, боядисани в тъмен цвят. Погледът на Гърни бе привлечен от нещо, което приличаше на капак за отвор в пода. Близо до ръба на капака имаше пробита дупка за пръст като предполагаем метод за повдигане и отваряне. От любопитство я изпробва, но капакът не помръдна. Сигурно някога в миналото е бил запечатан, за да не се отваря. Или, познавайки Клинтър, може би някъде имаше скрита ключалка. Вероятно това беше мястото, където складираше „колекцията“ си от пистолети, които продаваше на други „колекционери“, без да има нужда от федерално разрешително за търговия с огнестрелно оръжие.

Над дългата маса имаше прозорец, който осигуряваше малко светлина и изглед към пътеката отвън. Гърни се настани на един от трите стола и се опита да подреди дебелото тесте документи за работа през следващите часове. След като оформи няколко купчини, като местеше документите от купчина в купчина и разместваше купчините по различна важност, заряза опитите да въведе някаква организация и реши да започне оттам, откъдето му дойде отвътре.

Подготви се психически, взе тестето с десетгодишни снимки от аутопсии и избра онези, които документираха раните в главите на жертвите. За пореден път му се сториха ужасни – начина, по който масивните рани разкривяваха чертите на лицата на жертвите и ги превръщаха в гротескни копия на емоциите преди смъртта. За пореден път грубото погазване на личното достойнство го изкара от равновесие и яростта възобнови решимостта му да отдаде на тези хора почитта, която заслужаваха – чрез изправянето на убиеца пред правосъдието да възстанови достойнството, което той им бе отнел.

Тази решимост бе приятно чувство. Създаваше усещане за целеустременост, логичност, енергия. Но хубавото чувство скоро избледня. Гърни огледа стаята – тази студена, неприветлива, безлична стая, която служеше за дом на един мъж – и бе поразен от това колко малък е светът на Макс Клинтър. Не можеше да е сигурен какъв е бил животът на Клинтър преди срещата му с Добрия пастир, но със сигурност беше изсъхнал и се беше свил през годините оттогава. Тази хижа, тази малка кутийка, кацнала върху купчина пръст в средата на блато насред нищото, беше обиталище на отшелник. Клинтър бе дълбоко изолирано човешко същество, движено от своите демони, от своите фантазии, от глада си за отмъщение. Клинтър беше Ахав. Един наранен, обсебен Ахав. Вместо да кръстосва моретата, той бе Ахав, който се спотайва в пустошта. Ахав с пистолети вместо харпуни. Заключен в собствената си цел, невиждащ нищо освен кулминацията на своята собствена яростна мисия, нечуващ нищо освен гласовете в собствения си ум.

Този човек беше напълно сам.

Истинността и силата на този факт докараха Гърни на ръба на сълзите.

После той разбра, че сълзите не са за Макс.

Бяха за него самия.

И точно тогава в съзнанието му изникна образът на Мадлин. Споменът за Мадлин, изправена на малкото възвишение до брезата. На малкото възвишение между езерото и гората. Стои там и маха към него за сбогом. Стои сред тази дива експлозия от цвят и светлина, маха и се усмихва. Усмихва се с емоция, която е далеч отвъд него. Емоция отвъд всякакви думи.

Беше като края на филм. Филм за мъж, който е бил дарен с огромен дар – един ангел, който с любов да озарява пътя му; ангел, който би могъл да му покаже всичко, да го заведе навсякъде, стига само той да има желание да гледа, да слуша, да следва. Но мъжът бил твърде зает, твърде погълнат от твърде много неща, твърде погълнат от мрака, който го предизвиквал и очаровал, твърде погълнат от самия себе си. И накрая ангелът бил призован надалеч, защото вече бил сторил всичко възможно за него; всичко, което той бил готов да му позволи да направи. Тя – ангелът, го обичала; знаела всичко, което трябвало да се знае за него; обичала го и го приемала точно такъв, какъвто бил; желаела му цялата любов, светлина и щастие, които бил способен да приеме; желаела му най-доброто от всичко, завинаги. Но сега било време да тръгва. И филмът завършваше с ангела, който се усмихва, усмихва се с цялата любов на света, докато изчезва в светлината на слънцето.

Гърни наведе глава, хапейки устна. По бузите му потекоха сълзи. И той започна да ридае. За въображаемия филм. За истината в собствения си живот.

Това е нелепо, помисли си той час по-късно. Абсурдно е. Самосъжалителна, повърхностна, свръхемоционална глупост. Когато има време, ще трябва да я обмисли по-внимателно, да разбере какво всъщност предизвика този малък детински срив. Очевидно се чувстваше уязвим. Политическата динамика на случая го беше изолирала, непълното възстановяване от огнестрелните рани го потискаше и го правеше твърде чувствителен. Без съмнение имаше и по-дълбоки проблеми, ехо от несигурност в детството, страхове и други подобни. Определено трябваше да погледне всичко това по-отблизо. Но точно сега...

Точно сега трябваше да се възползва по най-добър начин от времето, с което разполага. Трябваше да се подготви за всяка възможна конфронтация, която би се появила вследствие на процеса, задвижен от него и Ким. Започна да рови из документите на масата, като четеше всичко – от резюметата на оригиналните доклади за инцидентите до бележките на Ким за първоначалните ѝ контакти със семействата, от профила на извършителя, съставен от ФБР, до пълния текст на меморандума за намерения на Добрия пастир.

Изчете всичко. Внимателно, сякаш го четеше за първи път. С честите поглеждания през прозореца към бента и разходките от време на време из стаята, за да провери останалите прозорци, задачата му отне повече от два часа. След това прегледа всичко отначало.

Докато завърши втория прочит, слънцето беше залязло. Беше уморен от четене и схванат от седене. Стана от масата, протегна се, извади беретата от кобура на глезена си и излезе през предната врата. Безоблачното небе беше в онзи етап на залеза, когато синьото избледнява до сиво. Някъде в бобровото езеро се чу силен плясък. И после още един. И още един. И после пълна тишина.

Тишината донесе със себе си усещане за напрежение. Гърни бавно обиколи хижата. Всичко изглеждаше така, както си го спомняше от предишното посещение – освен че джипът, който преди беше паркиран зад масата за пикник, сега беше изчезнал. Когато стигна до предната част на хижата, влезе отново вътре и затвори вратата зад себе си, но я остави отключена.

Само за тези три-четири минути, докато беше навън, светлината бе намаляла значително. Той се върна на масата, постави беретата в удобна близост и избра от купищата документи собствения си списък с въпроси по случая. Онзи, който привлече вниманието му, беше същият, за който Булърд беше загатнала в Саспарила, а Хардуик бе споменал по телефона във връзка с една хипотетична двойка мотиви, които Джими Брустър може да е имал, за да убие не само баща си, но и останалите пет жертви.

Теорията на Хардуик гласеше, че Джими може да е убил баща си от чиста омраза към него и материалистичните ценности, въплътени в неговия избор на кола, и да е убил другите петима, защото те, с подобните си коли, са били точно като баща му. По този начин щеше да има една първична и пет вторични жертви.

И все пак, въпреки че имаше нещо примамливо в тази теория, тя в действителност не съвпадаше с познанията на Гърни за патологичните убийци. Те са склонни да убиват или основния обект на своята омраза, или серия от заместители, не и двете. Така че структурата „първична – вторична мотивация“ не беше съвсем...

Или беше?

Да предположим...

Да предположим, че убиецът е имал една основна цел. Един човек, когото е искал да убие. И да предположим, че е убил останалите пет не защото са му напомняли за първия, а защото биха напомнили за първия на полицията.

Да предположим, че той е убил тези други пет души, просто за да създаде впечатление за различен вид престъпление. Най-малкото тези допълнителни жертви ще пренаселят картината дотолкова, че ще направят за полицията или за когото и да било друг невъзможно да види ясно коя от шестте жертви в действителност е първичната. И разбира се, при начина, по който бе изградена схемата за убийствата на Добрия пастир, полицията никога не би стигнала дори до задаването на подобен въпрос.

Защо би им хрумнало, че шест всъщност е сума от едно плюс пет? Защо изобщо биха имали причина да тръгват по подобен път? Особено ако още от самото начало са имали солидна теория за случая, според която всички шест цели са еднакво важни. Особено ако са получили манифест от вманиачен убиец, който придава на всички убийства еднакво значение. Манифест, който дава обяснение на всичко. Манифест, така умело конструиран и така отразяващ всеки детайл от престъпленията, че и най-добрите и най-умните лесно биха му повярвали.

Гърни имаше чувството, че най-после вижда ясно нещата; чувството, че мъглата е започнала да се вдига. Това беше първата му теория за случая, която изглеждаше последователна и разбираема, поне на пръв поглед.

Както при по-голямата част от моментите на прозрение в кариерата му, първата му мисъл бе, че е трябвало да му хрумне по-рано. В края на краищата този начин на възприемане на убийствата беше съвсем леко отклонение от описанието на Мадлин за онази централна сцена от Мъжът с черния чадър. Но понякога един милиметър е от най-голямо значение.

От друга страна, не всяка идея, която се усеща като правилна, е правилна. Гърни от опит знаеше колко опасно лесно е да се пренебрегнат логическите дупки в мисленето. Когато обектът е продукт на собствения ни ум, обективността е илюзия. Всички ние вярваме, че имаме отворен ум, но никой не притежава такъв в действителност. Процесът „адвокат на дявола“ е от съществено значение. Неговият първи избор за човек, който да поеме ролята, бе Хардуик. Той извади телефона си и и се обади. Когато се включи гласовата поща, остави кратко съобщение: „Здрасти, Джак. Имам гледна точка по случая, за която бих искал да чуя твоето мнение. Обади ми се.“

Провери, за да се увери, че телефонът му все още е настроен на вибрация. Не беше сигурен какво му готви нощта, но в сценариите, които си представяше, един звънящ телефон би бил проблем.

Следващият му избор за адвокат на дявола беше лейтенант Булърд. Не знаеше на чия страна е тя на този етап, но нуждата за обратна връзка надделя над загрижеността му за политиката. Освен това, ако прозрението му за случая бе вярно, би могло да наклони политиката обратно в негова полза. Това обаждане също се натъкна на гласова поща и той остави на Булърд същото съобщение, което бе оставил и на Хардуик.

Не знаеше кога Хардуик или Булърд ще му отговорят, а искаше да изложи своята нова перспектива на живо пред слушател, така че със смесени чувства реши да се обади на Клинтър. След третото позвъняване, отговори самият той.

– Хей, момче, проблеми в голямата нощ? За помощ ли се обаждаш?

– Няма проблеми. Просто една идея, която бих искал да ти подхвърля. Може би в нея има пробойни, но може ѝ да е важна.

– Целият съм в слух.

Изведнъж на Гърни му хрумна, че съществува значително психическо припокриване между Клинтър и Хардуик. Клинтър беше Хардуик, прекрачил границата. Странно, тази мисъл едновременно го успокои и притесни.

Гърни обясни идеята си. Два пъти. Нямаше отговор. Докато чакаше, той се загледа през прозореца към широкото блатисто езеро. Пълната луна се бе изкачила в небето и вдъхваше зловещо присъствие на мъртвите дървета, издигащи се над блатната трева.

– Там ли си, Макс?

– Попивам, момчето ми, попивам. Не намирам фатални грешки в това, което казваш. Естествено, то повдига някои въпроси.

– Естествено.

– За да съм сигурен, че разбирам, казваш, че само едно от убийствата има значение?

– Точно така.

– А останалите пет са защитно прикритие?

– Точно така.

– И че нито едно от убийствата няма абсолютно нищо общо с недъзите на обществото?

– Точно така.

– И че лъскавите коли са избирани... защо?

– Може би защото онази единствена жертва, която има значение, е карала такава. Голям черен и скъп мерцедес. Вероятно оттам е дошла цялата концепция.

– И останалите пет души по същество са застреляни напосоки? Застреляни, защото са притежавали същата марка кола? За да изглежда, че съществува модел.

– Точно така. Не смятам, че убиецът е познавал или са го интересували останалите жертви.

– Което ще значи, че е доста хладнокръвно копеле, нали?

– Точно така.

– А сега големият въпрос: Коя от жертвите е била от значение?

– Когато се видя с Добрия пастир, ще го попитам.

– И мислиш, че това ще стане тази нощ? – гласът на Клинтър пулсираше от възбуда.

– Макс, ти трябва да стоиш настрана. Опитвам се да сглобя нещо наистина крехко.

– Разбрано, момчето ми. И все пак, още един въпрос: Как теорията ти за старите убийства обяснява настоящите?

– Просто е. Добрия пастир се опитва да ни отклони от осъзнаването на факта, че първоначалните шест жертви са сумата от една плюс пет. По някакъв начин „Сираци на убийствата“ притежава потенциала да разбули тази тайна – вероятно като по някакъв начин посочи жертвата, която е имала значение. Той убива хора, за да предотврати това.

– Много отчаян човек.

– По-скоро практичен, отколкото отчаян.

– Господи, Гърни, та според новините той е убил трима души за последните три дни.

– Да. Просто не смятам, че отчаянието има нещо общо с това. Не вярвам Пастира да приема убийството като нещо кой знае какво. То е просто действие, което предприема, когато му изглежда изгодно – всеки път, когато сметне, че убийството на някого би премахнало повече риск от живота му, отколкото би създало. Не мисля, че отчаянието влиза във...

Сигнал за изчакващо обаждане прекъсна Гърни по средата на изречението. Той погледна номера, който беше изписан.

– Макс, трябва да приключваме. Лейтенант Булърд от БКР се опитва да се свърже с мен. И, Макс? Стой далеч оттук тази вечер. Моля те.

Гърни погледна през прозореца. Необикновеният черно-сребърен пейзаж накара кожата по ръцете му да настръхне. Той стоеше насред сноп лунна светлина, който пресичаше центъра на стаята и отразяваше прозореца заедно със собствената сянка на Гърни на отсрещната стена над леглото.

Той натисна бутона за разговор, за да поеме чакащото повикване.

– Благодаря ви, че ми връщате обаждането, лейтенант. Оценявам това. Мисля, че може да имам някои...

Не успя да довърши изречението.

Последва зашеметяваща експлозия. Бяла светкавица, придружена от оглушителен взрив. И страховит удар в ръката на Гърни. Той залитна назад към масата, в продължение на няколко секунди несигурен какво се е случило. Дясната му ръка беше безчувствена. Усещаше пронизваща болка в китката.

Страхувайки се от това, което можеше да види, той протегна ръка на лунната светлина и бавно я завъртя. Всички пръсти си бяха там, но държаха само една малка част от телефона. Огледа стаята, търсейки напразно в мрака и други засегнати от взрива места.

Първото обяснение, което му хрумна, беше, че телефонът му е избухнал. Умът му се втурна по ръбовете на тази невероятност, опитвайки се да си представи начина, по който би могла да е осъществена, да се сети за време, когато телефонът е бил достъпен за някого, способен на този вид саботаж, да измисли как миниатюрното взривно устройство може да е било поставено и след това задействано.

Но това беше не просто малко вероятно, беше невъзможно. Разтърсващият удар, чистата ударна вълна на експлозията поставяха нейния източник далеч отвъд всичко, което можеше да се монтира в телефон. В бутафорен телефон може би, в имитация, конструирана за целта, но не и в телефона, по който току-що беше говорил.

Тогава долови мирис на обикновен барут за патрони. Значи не беше сложна минибомба. Беше изстрел от дуло на оръжие. Но изстрел, твърде силен за всеки нормален пистолет – затова Гърни не бе успял да стигне до правилното заключение веднага.

От друга страна, се сещаше поне за един пистолет, който би могъл да възпроизведе детонация с подобен магнитуд.

И поне за един човек с точността и стабилната ръка, необходими да се прониже мобилен телефон с един куршум на лунна светлина.

Следващата мисъл на Гърни бе, че стрелецът трябва да е стрелял в помещението през някой от прозорците и той инстинктивно се наведе, взирайки се в прозореца над масата. Прозорецът обаче беше все така затворен и стъклата, осветени от луната, бяха цели.

Което означаваше, че изстрелът трябва да е дошъл през един от задните прозорци. Но като се има предвид положението на тялото му в момента на изстрела, беше трудно да си представи как куршумът е стигнал до телефона в ръката му, без да премине през рамото.

Но как...?

Отговорът дойде с потреперване.

Изстрелът не е дошъл отвън.

Някой беше там, в стаята, с него.

Осъзна го по-скоро със слуха си, отколкото с очите.

Чу дишането.

Само на няколко крачки.

Бавно, спокойно дишане.

1 Rustic – англ. „селски“, стил в декоративното изкуство и интериора с преобладаващи природни и пасторални мотиви, наричан често пъти в САЩ „стил Адирондак“, „мебели Адирондак“. – б. пр.

Глава 49

Изключително рационален човек

Гърни погледна в посоката, от която идваше звукът. Сред ивицата сребриста светлина на пода той забеляза тъмен правоъгълник – там, където бе отворен капакът към скривалището отдолу. От другата страна на отвора на едва-едва проникващата лунна светлина се различаваха очертанията на изправена фигура. Груб шепот потвърди присъствието:

– Седнете на масата, детективе. Сложете ръцете си на тила.

Гърни мълчаливо изпълни нарежданията.

– Имам някои въпроси. Трябва да им отговаряте бързо. Разбирате ли?

– Разбирам.

– Ако отговорът не е достатъчно бърз, ще приема, че е лъжа. Разбирате ли?

– Да.

– Добре. Първи въпрос: Клинтър ще дойде ли тук?

– Не знам.

– Току-що по телефона му казахте да не идва.

– Така е.

– Но въпреки това очаквате да дойде?

– Възможно е. Не знам. Той е непредсказуем.

– Това е вярно. Продължавайте да ми казвате истината. Истината ще ви поддържа жив. Разбирате ли?

– Да.

Гърни звучеше абсолютно спокойно както често му се случваше в екстремни ситуации. Вътрешно обаче в този миг беше изпълнен със страх и гняв. Страх от положението, в което се беше озовал, и гняв заради арогантната грешка, която го бе поставила в него. Беше приел, че Добрия пастир ще се съобрази с времето, което той самият бе назовал в сценката, разиграна с Ким, и ще се появи в хижата два-три часа преди предполагаемата среща на Гърни и Клинтър в полунощ. В хаоса от факти, обрати и въпроси „Ами ако?“, който изпълваше ума му, беше пропуснал да обмисли очевидната възможност Пастира да дойде много по-рано, може би дори дванайсет часа по-рано.

Какво, по дяволите, беше мислил?! Че Пастира е човек на логиката и логичното време да пристигне е два-три часа преди полунощ. Че ще стане именно така и край, въпросът е решен, на ред е следващият? Божичко, каква невероятна глупост! Каза си, че все пак е само човек, а хората допускат грешки. Това не правеше горчивия хап по-сладък, нито грешката – по-малко смъртоносна.

Гърленият, едва доловим шепот се усили:

– Надявали сте се да ме подмамите да дойда тук? Да ме изненадате?

Точността на въпроса беше изнервяща.

– Да.

– Истината. Добре. Тя ви държи жив. И така, сега – обаждането до Клинтър. Вярвате ли в онова, което му казахте?

– За убийствата ли?

– Естествено, че за убийствата.

– Да, вярвам.

В продължение на няколко секунди Гърни чуваше звука от дишането на мъжа, който задаваше въпросите. Последва нов въпрос, произнесен толкова тихо, че едва се отличаваше от самото му дишане:

– Какви други мисли имате?

– Единствената ми мисъл в момента е дали ще ме застреляш.

– Разбира се. Но колкото повече истини ми кажете, толкова по-дълго ще живеете. Просто е. Разбирате ли?

– Да.

– Добре. Сега ми кажете всичките си мисли за убийствата. Истинските ви мисли.

– Мислите ми са най-вече въпроси.

– Какви въпроси?

Гърни се зачуди дали дрезгавият шепот беше резултат от увреждане на гласните струни, или начин за прикриване на истинския глас на Добрия пастир. Подозираше, че е второто. Изводите от това предположение бяха интересни, но сега трябваше да се съсредоточи върху непосредствената нужда да остане жив.

– Чудя се колко ли други хора си убил освен тези, за които знаем. Вероятно доста. Прав ли съм?

– Разбира се.

Гърни се сепна от откровеността на отговора и за миг почувства надежда, че ще успее да въвлече мъжа в някакъв диалог – че гордостта му ще го подтикне да се похвали с нещата, които бе извършил. В края на краищата, социопатите имаха его и обичаха да чуват ехото на собствените си разкази за власт и безпощадност. Може би ще успее да го накара да говори за себе си и по този начин ще разшири времевия отрязък, през който да се появи възможност за външна намеса.

След това обаче монетата се завъртя на обратната си страна и Гърни ясно видя какво се крие зад склонността на убиеца да говори: това не носеше никакъв риск за него, защото Гърни скоро щеше да е мъртъв.

Шепотът се превърна в пародия на нежност:

– За какво друго се чудите?

– Чудя се за Роби Мийс и взаимоотношенията ти с него. Чудя се колко от нещата е извършил сам и колко си го подтикнал да извърши. Чудя се защо си го убил именно сега. Чудя се дали си смятал, че ще повярват в т. нар. му самоубийство.

– И какво друго?

– Чудя се дали наистина си се опитвал да натопиш Макс Клинтър за убийството на Рут Блум, или просто си играл някаква глупава игричка.

– Какво друго?

– Чудя се дали си смятал, че ще повярват на съобщението от Facebook страницата на Рут Блум.

– Какво друго?

– Чудя се за плевнята си.

Гърни се опитваше да разтегли размяната на реплики възможно най-дълго и да прави колкото може повече паузи. Колкото по-дълго продължеше, толкова по-добре във всяко едно отношение.

– Продължавайте да говорите, детективе.

– Чудя се за джипиес локаторите на колите. Чудя се дали онзи в колата на Ким е бил твоя идея, или на Роби. Роби маниака.

– Какво друго?

– Някои от нещата, които си извършил, са много умни, а други – много глупави. Чудя се дали знаеш кое какво е.

– Провокациите са безсмислени, детективе. Приключихте ли с размислите си?

– Чудя се за Удушвача от Белите планини. Толкова странен случай. Запознат ли си с него? Има някои много интересни особености.

Последва дълго мълчание. Времето беше равносилно на надежда. Времето даваше на Гърни възможност да мисли, може би дори шанс да се добере до пистолета си, който беше на масата зад него. Когато Пастира заговори отново, гласът му бе сладко като мед мъркане:

– Някакви последни мисли?

– Само още една. Как може някой толкова умен да допусне такава грандиозна грешка при „Лейксайд кълижън“.

Отново настъпи дълга пауза. Тревожна тишина, която можеше да означава всичко. Може би Добрия пастир най-после бе изгубил равновесие. Или пък вече дърпаше спусъка. Стомахът на Гърни бурно потръпна.

– За какво говориш?

– Много скоро ще разбереш.

– Искам да знам сега.

В шепота се промъкна ново напрежение; едновременно с това нещо се раздвижи и проблесна на снопа лунна светлина. Гърни за първи път зърна дулото на грамадния посребрен пистолет, който се намираше на не по-малко от два метра от него.

– Сега – повтори мъжът. – Кажи ми за „Лейксайд кълижън“.

– Оставил си там нещо, което указва самоличността ти.

– Не нося подобни неща.

– Е, онази нощ си носил.

– Кажи ми точно какво е било. Кажи ми веднага.

Така, както Гърни виждаше ситуацията, тук нямаше правилен отговор. Нямаше отговор, който да го спаси. Дори да обясни за откритите следи от гуми, това със сигурност нямаше да му донесе помилване. Да моли за живота си би било безполезно – дори още по-зле. Имаше само един вариант, който му предоставяше макар и бегла надежда да остане жив поне още минута: да протака, да откаже да разкрива каквото и да било. Когато заговори, се опита да запази гласа си спокоен:

– Оставил си ключ към цялата загадка на паркинга на „Лейксайд кълижън“.

– Не обичам гатанките. Имаш три секунди да отговориш на въпроса ми. Едно.

Бавно вдигна пистолета към лицето на Гърни.

– Две.

Дулото проблесна на лунната светлина.

– Три. – Той натисна спусъка.

Глава 50

Апокалипсис

Инстинктивното отдръпване на Гърни от проблясъка и оглушителния изстрел сигурно би го запратило на земята заедно със стола, ако не беше ръбът на масата. За миг той не беше в състояние да вижда нищо и чуваше единствено пронизително звънтящото ехо на изстрела. Усети нещо мокро от лявата страна на врата си, тъничка струйка. Вдигна ръка отстрани на лицето си и усети още влага по долната част на ухото. Плъзна пръстите си по-нагоре и откри изгарящо болезнено място на върха на ухото си – кръвта идваше оттам.

– Вдигни ръцете си отново на тила.

Шепнещият глас сякаш идваше от много далеч, изгубен из звънтенето в ушите на Гърни. Въпреки това се постара да се подчини.

– Чуваш ме, нали? – запита далечният приглушен глас.

– Да – отвърна Гърни.

– Хубаво. Слушай внимателно. Ще ти задам въпроса отново. Трябва да му отговориш. Аз преценявам много добре кое е истина и кое не е. Ако чуя истина, продължаваме, без да пострадаш. Просто един приятен разговор, нали се сещаш? Чуя ли лъжа, отново ще дръпна спусъка. Ясно ли е?

– Да.

– Всеки път, когато чуя лъжа, ще губиш по нещо. Следващия път няма да е само малко парченце от ухото ти. Ще загубиш по-важни неща. Разбираш ли?

– Разбирам.

Зрението на Гърни беше започнало да се възстановява след светкавицата на дулото. Сега отново виждаше замъглената ивица лунна светлина, която разполовяваше помещението.

– Добре. Искам да знам всичко за тази така наречена грешка в „Лейксайд кълижън“. Без гатанки. Само истината.

Обляното в лунна светлина дуло на посребрения пистолет постепенно се снижи и се изравни с десния глезен на Гърни. Той стисна зъби при мисълта за онова, което куршум от „Пустинен орел“ би причинил на ставата. Непосредствената загуба на крака му щеше да е достатъчно лоша. Но истинският проблем би бил артериалното кървене. А отговарянето – с истината или не – на този и всеки следващ въпрос не беше лостът, който ще обърне резултата. Единственият лост, който можеше да повлияе, беше усещането на Добрия пастир за личната му безопасност.

А този лост в момента можеше да се придвижи в една-единствена посока. Защото не съществуваше сценарий, при който живият Гърни би представлявал по-малък риск за Добрия пастир от мъртвия Гърни.

Единствената променлива величина, която предстоеше да се изясни, бе колко точно части на тялото си ще изгуби, преди да умре от загуба на кръв. Преди да умре от загуба на кръв, сам, на пода в къщата на Макс Клинтър, на средата на блатото, по средата на нищото.

Затвори очи и видя Мадлин, застанала на хълма. Мадлин в червено, лилаво, розово, синьо, оранжево, алено... искряща на слънчевата светлина.

Тръгна към нея през тревата, която зеленееше в най-живото зелено и ухаеше на сладост, каквато сигурно се носи в рая. Мадлин леко докосна устните му с пръсти и се усмихна:

– Ще бъдеш брилянтен – промълви. – Абсолютно брилянтен.

И миг по-късно беше мъртъв.

Или поне така си мислеше. Неочаквано усети върху затворените си клепачи силна светлина. Тя беше придружена от звука на далечна музика, която проникваше през звънтенето в ушите му, пробиваше и се издигаше над всичко. Думкане на голям барабан. А после чу гласа. Глас, който го върна обратно в хижата насред блатото, по средата на нищото. Глас, усилен многократно от използвания мегафон:

ПОЛИЦИЯ... ПОЛИЦИЯ НА ЩАТА НЮ ЙОРК... ОСТАВЕТЕ ОРЪЖИЯТА... ОСТАВЕТЕ ОРЪЖИЯТА И ОТВОРЕТЕ ВРАТАТА... НАПРАВЕТЕ ГО НЕЗАБАВНО... ОСТАВЕТЕ ОРЪЖИЯТА И ОТВОРЕТЕ ВРАТАТА... ТУК Е ЩАТСКАТА ПОЛИЦИЯ НА НЮ ЙОРК... ОСТАВЕТЕ ОРЪЖИЯТА СИ И ОТВОРЕТЕ ВРАТАТА.

Гърни отвори очи. Вместо лунна светлина, през прозореца навлизаше лъч от прожектор. Хвърли поглед към насрещния край на стаята, където неговият ужасяващ невидим похитител стоеше като нинджа в мрака. Вместо него видя мъж със среден ръст, кафяви панталони и бежова жилетка, вдигнал една ръка пред очите си, за да ги предпази от силната светлина. На Гърни му бе трудно да свърже тази скромна фигура с чудовищния убиец, нарисуван в собственото му въображение. В другата ръка на мъжа обаче се виждаше безспорната връзка с чудовището – проблясващ петдесеткалибров пистолет „Пустинен орел“. Пистолетът, причинил раната, от която по врата на Гърни все още се стичаше кръв, предизвикал парливата миризма на барут във въздуха и звънтенето в ушите му. Оръжието, което за малко не бе сложило край на живота му. Мъжът се извърна леко от лъча на прожектора и спокойно свали ръката, с която предпазваше очите си. Лицето, което се показа, беше невъзмутимо и гладко. Лице без отличителни белези, без силни емоции, без изпъкващи черти. Пропорционално, обикновено лице. Лице, което в общи линии, лесно се забравя.

Но Гърни знаеше, че го е виждал и преди.

Когато най-после се сети, когато най-после успя да го свърже с име, първата му реакция беше, че греши. Примига няколко пъти, опитвайки се да проумее истината за самоличността на мъжа срещу себе си. Трудно му бе да обедини тази безобидна, кротка самоличност с думите и действията на Добрия пастир.

Особено с едно конкретно действие.

Когато увереността му нарасна и вече беше сигурен, че не греши, буквално усети как парченцата от пъзела се разбъркват и сменят местата си, сформират още по-интересни връзки и уверено пасват в картинката.

Лари Стърн отвърна на погледа му по-скоро замислено, отколкото уплашено. Лари Стърн, който му бе напомнил за господин Роджърс. Лари Стърн, любезният зъболекар. Лари Стърн, кроткият медико-стоматологичен предприемач. Лари Стърн, синът на Иън Стърн, който бе изградил империя за разкрасяване за милиони. Лари Стърн, синът на Иън Стърн, който бе поканил една красива млада руска пианистка да сподели дома му в Уудсток. Както и – почти със сигурност – леглото му. А може би дори наследството му някой ден.

Мили боже, за това ли беше всичко? Нима Лари Стърн просто бе подсигурявал своето наследство? Защитил бе финансовото си бъдеще от непредвидимите чувства на баща си?

Наследството, разбира се, беше значително. Наследство, за което си струва да се притесняваш. Машина за пари. Нещо, което човек не би искал да изгуби.

Дали спокойният и нежен Лари беше избегнал риска тази машина за пари да попадне в ръцете на красивата млада рускиня по един съвсем простичък начин – чрез убийството на баща си? Дали наистина след това, разпилявайки из околностите още пет тела, просто бе избегнал риска полицаите да зададат първия въпрос, който биха задали, ако Иън Стърн бе единствената жертва – изобличаващия въпрос, който щеше да ги отведе право при Лари:

Куи боно?

Кой има полза от това?

На странната комбинация от лунната светлина и движещите се лъчи на прожекторите, нахлуващи през прозореца, Гърни забеляза, че Стърн все още здраво стиска пистолета си. По погледа му обаче личеше, че е съсредоточен изцяло върху факта, че опциите му се изчерпват. Трудно беше да се разпознае емоцията в тези очи. Дали беше ужас? Или бяс? Яростната решителност на приклещен в ъгъла плъх? Или пък просто леденият калкулатор в ума му работеше на бързи обороти и изразът на мъжа бе просто отражение на бясно препускащите му мисли?

Гърни стигна до извода, че е свидетел на един по същество безчувствен механичен процес. Същият безчувствен механичен процес, който бе довел до... колко смъртни случая точно?

Колко убийства? Този въпрос изведнъж фокусира вниманието му върху случая с Удушвача от Белите планини. Той също се вписваше в модела – модела, при който само едно убийство имаше значение и то бе скрито сред други убийства, които не значеха нищо, а всичките бяха добре опаковани с идеята за убиец психопат, привързана с бял копринен шал отгоре. Гърни се запита какво ли бе направила приятелката на Лари, за да превърне живота си в неудобство за него? Може би бе забременяла? А може би дори не беше нещо толкова сериозно? За човек като Лари – Удушвача от Белите планини, Добрия пастир – убийството не се нуждаеше от сериозна причина. Достатъчно беше просто да носи по-голяма печалба от цената, която изисква.

Гърни се сети за думите на онзи евангелист от РАМ и потрепери: „Да унищожава живота, да го издухва като струйка дим, да го стъпква като буца кал – това е същността на злото!“.

Навън, някъде оттатък езерото с бобрите, се включи сирена – виеше в продължение на пет секунди, после изключи. След това отново се разнесе съобщението по мегафона.

Гърни се завъртя на стола и надникна през предния прозорец. Мощни прожектори осветяваха имота от другата страна на пътя. Осъзна, че преди малко вероятно е чул воя на сирената. В състоянието, в което бе изпаднал, онова силно емоционално объркване, докато ушите му все още бучаха от експлозията на изстрела, беше помислил звука за музика. След това чу и друг шум – онова, което беше взел за думкане на барабан. Сега си даде сметка, че е въртящата се перка на кръжащ в небето хеликоптер. От хеликоптера идваше лъч на прожектор, който се стрелкаше напред-назад над хижата, през оплетената блатна трева, над вкочанените пънове на изгнили дървета, които стърчаха от черната вода. Гърни се обърна към Стърн. Два въпроса се бореха за първо място в списъка му от общо четиридесет или петдесет. Първият беше най-спешен:

– Какво ще правиш сега, Лари?

– Ще продължа, възможно най-разумно.

Този отговор, с цялото си рационално спокойствие, не би могъл да звучи по-откачено.

– И какво точно означава това?

– Ще се предам. Ще играя играта. Ще надделея.

Гърни се страхуваше, че в момента наблюдава затишие пред буря – че благата светлина на разума и заявеното желание да се предаде ще избухнат в безумна кървава баня.

– Да надделееш?

– Винаги съм го правил. И винаги ще успявам.

– Но... възнамеряваш да се предадеш?

– Разбира се – Стърн се усмихна, сякаш се опитваше да успокои дете, което се страхува да се качи на автобуса за детската градина. – Ти какво си мислеше? Че ще те взема за заложник и ще те използвам като човешки щит, за да избягам?

– Правили са го преди.

– Но не и аз, не и с теб – той сякаш искрено се забавляваше. – Бъди реалист, детективе. Че какъв щит би излязъл от теб? Доколкото разбрах, колегите ти професионалисти биха се радвали на възможността да те застрелят. Ще имам повече шансове за успех, ако се прикрия зад чувал с картофи.

Гърни остана без думи от хладнокръвието на мъжа. Дали беше напълно полудял?

– Много си весел за човек, чийто случай може да сложи край на щатския мораториум върху екзекуциите. Чувал съм, че смъртоносните инжекции не са много приятни.

Още докато произнасяше думите, разочарован и изнервен от отношението на Стърн, осъзна колко опасен и неподходящ е коментарът.

Очевидно обаче нямаше нужда да се безпокои. Стърн само поклати глава:

– Не ставай глупак, детективе. Разни слабоумници с третокласни адвокати успяват да отлагат екзекуциите си в продължение на двайсет години, дори повече. Аз мога да се справя по-добре. Много по-добре. Имам пари. Много пари. Имам и връзки – както явни, така и невидими. Но най-важното е, че знам как работи съдебната система. Как работи наистина. И разполагам с нещо много ценно, което мога да предложа на тази система. Стока за продан, така да се каже.

От него се излъчваше спокойствие, което бе на границата между йогийския покой и чистото безумие.

– С какво разполагаш?

– Знание.

– Знание за?

– За някои нерешени случаи.

Навън сирената отново се обади, ви в продължение на пет секунди, след което полицията пак отправи по мегафона предупреждението, което този път звучеше още по-припряно:

ГОВОРИ ЩАТСКАТА ПОЛИЦИЯ... НЕЗАБАВНО ОСТАВЕТЕ ОРЪЖИЯТА... ОТВОРЕТЕ ВРАТАТА НЕЗАБАВНО... НАПРАВЕТЕ ГО ВЕДНАГА... ОСТАВЕТЕ ОРЪЖИЯТА СИ НЕЗАБАВНО И ОТВОРЕТЕ ВРАТАТА... ОТВОРЕТЕ ВРАТАТА НЕЗАБАВНО.

– Неразрешени случаи ли... какви например?

– Преди малко се чудеше колко души съм убил – колко освен онези, които вече си преброил.

Глухият звук от ритмично въртящата се перка на хеликоптера над хижата се усили, светлината на прожектора стана по-ярка. Стърн сякаш не ги забелязваше. Той бе съсредоточил вниманието си изцяло върху Гърни, който на свой ред се опитваше да анализира и да реагира на поредния обрат в онова, което се превръщаше в един от най-обезпокоителните случаи в кариерата му.

– Не схващам логиката, Лари. Ако успеят да свържат убийствата на Добрия пастир с теб...

– Едно голямо „ако“, между другото.

– Добре, голямо „ако“. Успеят ли обаче, просто не виждам как ще постигнеш нещо, като си признаеш за още убийства.

Стърн се усмихна със загадъчната си усмивка:

– Разбирам какво правиш. Присмиваш се на залога ми, за да ме накараш да разкрия картите си. Глупава тактика. Но всичко е наред. Сред приятелите тайни няма. Нека ти задам един хипотетичен въпрос: Колко важно би било за щатската полиция да разреши – отново, чисто хипотетично – двайсет или дори трийсет нерешени случая?

Гърни се обезсърчи. Лари Стърн или напълно беше откачил, или беше патологичен импулсивен лъжец, страдащ от онзи тип мегаломания, която го кара да вярва, че може да измисли абсолютно всичко и да накара хората да му повярват.

Стърн сякаш усети скептицизма на Гърни. Реакцията му бе да удвои мизата:

– Струва ми се, че би било доста въздействащо, ако дам възможност в папката за разкрити престъпления да се сложат още трийсет нови. Възможност статистическите показатели на отделите рязко да се подобрят. А семействата на жертвите да получат желаната справедливост. Ако трийсет не е достатъчно голяма цифра, бихме могли да предложим дори четиридесет. Каквото е необходимо, за да сключа сделката, която съм намислил.

– И що за сделка е това, Лари?

– Нищо неразумно. Аз съм вероятно най-рационалният човек, когото си срещал в живота си. Няма нужда в момента да навлизам в подробности. Говоря за затвор, но с някои основни удобства. Приятна единична килия. Най-елементарните условия. Отмяна само на най-ненужните правила. Не бих пожелал нищо, за което да не може лесно да се преговаря.

– А в замяна си склонен да признаеш за двайсет, трийсет или четиридесет неразкрити убийства? С пълни подробности, които доказват мотивите и методите ти?

– Хипотетично.

Мегафонът се обади отново:

ТОВА Е ПОСЛЕДНИЯТ ВИ ШАНС ДА ОСТАВИТЕ ОРЪЖИЯТА СИ И ДА ОТВОРИТЕ ВРАТАТА. ТРЯБВА ДА ГО НАПРАВИТЕ НЕЗАБАВНО!

Гърни реши да опита удар от различна посока:

– Включително случая с Удушвача от Белите планини?

– Хипотетично.

– И броят на жертвите е толкова голям, защото основният метод винаги е бил един и същ – да се убиват пет-шест човека, които да прикрият мотива за онзи, който е имал значение?

– Хипотетично.

– Разбирам. Има обаче един въпрос, който бих искал да изясня – само за да съм сигурен, че разбирам преценката на риска, обуславяща начина ти на действие. Не е ли разумно да се предположи, че едно добре планирано убийство би създало по-малка вероятност от разкриване, отколкото пет или шест?

– Отговорът на този въпрос е „не“. Колкото и добре да е планирано убийството, то винаги фокусира вниманието върху тази единствена жертва и последствията от тази единствена смърт. Няма спасение от тази единичност на събитието. Допълнителните убийства премахват буквално всякакъв риск, че централното убийство ще получи съсредоточеното внимание, което изисква – като същевременно не носят никакъв допълнителен риск. Убийците биват залавяни основно заради връзките си с жертвите. Ако такива връзки липсват... Е, сигурен съм, че разбираш идеята.

– А цената – отнетият живот – никога ли не те е притеснявала?

Стърн не отвърна. Невъзмутимата му усмивка казваше всичко. Гърни се запита колко ли време ще е нужно на грубия щатски затвор, за да я изтрие от лицето му. Усмивката се разшири, сякаш Стърн отново бе усетил накъде се насочват мислите на Гърни:

– Всъщност с нетърпение очаквам взаимодействието си с наказателната система и нейните обитатели. Аз мисля позитивно, детективе. Приемам реалността, която ми се предоставя. Затворът е един нов свят, който да покоря. Притежавам способността да привличам хора, които могат да ми бъдат от полза. Изглежда, си забелязал успеха ми с Роби Мийс. Помисли на тази тема. Наказателните институции са пълни с много като Роби Мийс – податливи млади мъже, които си търсят бащинска фигура; човек, който ги разбира; някой, който е на тяхна страна, който може да насочи енергията им, страховете им, тяхното негодувание. Помисли за това, детективе. С подходящо ръководство такива млади мъже могат да се превърнат в нещо като дворцови пазачи. Това е една вълнуваща перспектива, за която съм имал повод да мисля много пъти през годините. С една дума, аз вярвам, че ще се справя доста добре с живота в затвора. Може дори да се превърна в нещо като знаменитост. Имам чувството, че разполагам с всички шансове още веднъж да се превърна в любимец на психологическата общност, тъй като представителите ѝ ще се опитат да се реабилитират с дълбоки нови прозрения за истинската история на Добрия пастир. Не забравяй и книгите. Оторизирани и неоторизирани биографии. Извънредни новини по РАМ. И знаеш ли какво? Може да се окаже, че съм много по-добре от теб в дългосрочен план. Ти си спечели повече врагове отвън, отколкото аз ще имам вътре. Не е кой знае каква победа за теб, като се замислиш. Мога да плащам да ми пазят гърба. На хора, които са много добри в тези неща. А ти какво ще правиш с твоя гръб? Ако бях на твое място, щях да се притеснявам.

ОСТАВЕТЕ ОРЪЖИЯТА СИ И ОТВОРЕТЕ ВРАТАТА ВЕДНАГА!

Гърни погледна през стаята към обикновения дребен мъж с бежовата жилетка:

– Кажи ми нещо, Лари. Съжаляваш ли изобщо за нещо?

Той се изненада:

– Естествено, че не. Всичко, което направих, е напълно логично.

– Включително Лайла?

– Моля?

– Включително убийството на съпругата ти Лайла?

– Какво за него?

– И то ли беше напълно логично?

– Разбира се. Иначе нямаше да го направя, ако говорим хипотетично, естествено. Всъщност ние имахме по-скоро бизнес договорка, отколкото брак в традиционния смисъл. Лайла беше сексуален атлет от най-висока класа. Това обаче е друга история – той се усмихна леко, умозрително. – Може да излезе много вълнуващ филм.

Мина покрай Гърни, отиде до входната врата, отвори я и хвърли големия пистолет на тревата.

РАЗТВОРЕТЕ РЪЦЕ... ВДИГНЕТЕ ГИ НАД ГЛАВАТА СИ... ТРЪГНЕТЕ БАВНО НАПРЕД.

Стърн вдигна ръце и излезе от къщата. Докато вървеше към пътя, прожекторът на хеликоптера се прикова върху му. Някакво превозно средство, застинало в другия край на пътя – с включени предни фарове, стопове и фарове за мъгла – започна да се движи напред. Това беше странно. При подобни условия искаш да запазиш позицията си и оставяш извършителя да дойде при теб. Да стигне до предварително избраното място, където ти и подкрепленията ти можете възможно най-безопасно да контролирате ситуацията. Всъщност къде, по дяволите, беше подкреплението? В чопъра, надвиснал над хижата? Никой шеф на екип, който е с всичкия си, не би постъпил по този начин.

На мястото бяха включени няколко прожектора, но липсваха други фарове. Не се виждаха патрулни коли. Боже, щом има една, би трябвало да има поне десетина.

Гърни вдигна беретата от масата и се загледа през прозореца. Трудно беше да види добре автомобила, който пълзеше по пътя с насочени право напред фарове. Едно нещо обаче беше ясно: светлините му бяха твърде раздалечени, така че не бе възможно да е патрулка. Щатската полиция разполагаше с много и разнообразни спортни джипове, но онова нещо на бента беше прекалено голямо, за да е един от тях.

Затова пък беше точната големина, за да е хъмвито на Клинтър. Което означаваше, че хеликоптерът над главите им също не е на щатската полиция.

Какво, по дяволите?

Стърн вече бе стъпил на пътя с все още вдигнати ръце. Намираше се на около шест метра от приближаващия се автомобил.

Гърни излезе от хижата, стиснал беретата в джоба на якето си и погледна нагоре. Въпреки силния блясък на прожектора, веднага разпозна логото на РАМ върху хеликоптера. Лъчът светлина се плъзна по бента и освети първо Стърн, а после и превозното средство пред него, което наистина се оказа джипът на Клинтър. На капака му беше монтирано нещо. Може би някакво оръжие? Прожекторът освети водата, мина над къщата, после отново се върна на пътя. Какво, по дяволите, ставаше там? Какво беше наумил Клинтър?!

Отговорът дойде като отвратителен шок. От съоръжението на предния капак напред се стрелна огнена струя, която обгърна Стърн от главата до петите в талази от оранжев пламък. Мъжът започна да се тресе и да пищи. Хеликоптерът рязко се завъртя, за да слезе по-близо, но перката му раздуха и засили вилнеещите пламъци; машината обърна и се издигна. Гърни хукна от къщата навън към пътя. Когато стигна до Стърн, мъжът вече се беше свлякъл на земята, изпаднал в благословено безсъзнание. Обгърнат от огън, бушуващ със заслепяващата ярост на домашно приготвен напалм.

Гърни вдигна поглед от сгърченото тяло и видя Макс Клинтър, който бе застанал до отворената врата на джипа си. Беше облечен в камуфлажната си униформа и ботушите от змийска кожа. Устните му бяха разтеглени назад и оголваха зъбите. Той държеше картечница, каквато Гърни бе виждал само в старите военни филми, и то поставена върху специална установка. Изглеждаше прекалено голяма, прекалено тежка, за да бъде носена от човек, но Клинтър сякаш не забелязваше теглото ѝ. Той се отдалечи от джипа с няколко широки крачки и вдигна дулото на грамадното оръжие към небето.

Ъгълът, под който държеше картечницата, и бясната свирепост в погледа на Клинтър създаваха моментното впечатление, че се кани да нападне самата луна. Дулото обаче неотклонно се отместваше към хеликоптера на РАМ, чиято въздушна струя къдреше вълнички по иначе спокойната повърхност на езерото.

Веднага щом Гърни осъзна какво се кани да направи Клинтър, изкрещя:

– Макс! Не!

Но Клинтър вече бе преминал границата. Не можеше да бъде достигнат, не можеше да чуе, не можеше да бъде спрян. Той застана широко разкрачен и изкрещявайки нещо, което Гърни не успя да разбере сред шума, започна да стреля.

Първоначално потокът от куршуми сякаш не даде резултат. После обаче хеликоптерът се наклони настрани и започна да се спуска в стесняващи се кръгове. Макс продължи да стреля. Гърни се опита да се добере до него, но пламъците, които се разпростираха от тялото Стърн, блокираха пътя му. Горещината и вонята на горяща плът бяха ужасяващи.

После с рязко потрепване хеликоптерът се преобърна на деветдесет градуса, избухна в пламъци, и се стовари върху пътя зад джипа. Последва втора експлозия, а после и трета, когато пламъците обхванаха и хъмвито на Клинтър.

Клинтър сякаш не забелязваше, че го е обляла струя горящо гориво.

Гърни скочи в езерото, за да избегне тялото на Стърн. Газеше през дълбоката до кръста вода, а тинята по дъното всмукваше краката му. Когато успя да се покачи отново на пътя, и наполовина с пълзене, наполовина с препъване се насочи към Клинтър, дрехите и косата на мъжа вече бяха обхванати от пламъци. Без да изпуска картечницата, Клинтър хукна бясно към хижата си; вятърът, който създаваше с бързото си движение, само подхранваше огъня, поглъщащ тялото му. Гърни се метна напред, опитвайки се да го изкара от пътя и да го насочи към езерото, но двамата паднаха заедно на няколко сантиметра от брега, а огромното оръжие, озовало се между тях, продължаваше да сее куршуми в нощта.

Глава 51

Благодат

Късно на другата сутрин Гърни все още беше в леглото в спешното отделение на общинската болница в Итака. Макар лекарите да бяха почти сигурни, че състоянието му не е сериозно – най-вече изгаряния от първа степен и няколко от втора – при пристигането си Мадлин настоя да извикат дежурния дерматолог.

Сега, след като дерматологът, който приличаше на дете, играещо ролята на лекар в училищна пиеса, потвърди диагнозата и си отиде, двамата чакаха да бъдат оправени някакви проблеми със застраховката и да попълнят документите си. Нечия компютърна система се беше развалила – не бе съвсем ясно точно чия – и жизнерадостно ги бяха уведомили, че може да отнеме известно време.

Кайл, който беше придружил Мадлин до болницата, сновеше между стаята на Гърни и чакалнята, магазина за подаръци и кафенето, стаята на медицинските сестри и паркинга. Беше ясно, че иска да е там, но също толкова ясно беше, че се ядосва, задето не може да е от полза. От сутринта бе влизал и излизал от стаичката на Гърни безброй пъти. След няколко неловки опита да обясни, най-сетне успя да отправи молбата, която го занимавала, откакто Мадлин му споменала, че пазят старата каска на Гърни на тавана.

– Знаеш ли, татко, главите ни са с почти еднакви размери... Чудя се... дали би могло... Ако нямаш нищо против... Искам да кажа... Чудех се дали може да взема каската ти за мотоциклет?

– Да, разбира се. Ще ти я дам, като се приберем.

Гърни се усмихна при мисълта, че Кайл очевидно е наследил от баща си заобиколния начин за изразяване на обич.

– Благодаря ти, татко! Страхотно. Леле! Благодаря.

Ким беше звъняла два пъти да провери как е Гърни, да се извини, че не е в състояние да дойде в болницата, да му благодари обстойно, задето е рискувал живота си, като се е изправил срещу Пастира, както и да му съобщи, че предния ден детектив Шиф подробно я е разпитал във връзка с убийството на Роби Мийс. По собствените ѝ думи беше сътрудничила в подходяща степен.

Въпреки това, когато тази сутрин към Шиф се присъединил и агент Траут от ФБР, за да я разпита наново в светлината на огнената драма при хижата на Макс Клинтър, Ким преценила, че ще е разумно да присъства и адвокат. Във връзка с това вторият разпит временно бил отложен.

Хардуик нахлу с широки крачки в стаята на Гърни няколко минути преди обед. След като се усмихна на Мадлин и ѝ намигна насърчително, той се намръщи критично на Гърни. После избухна в смях, който напомняше повече на ритмично ръмжене, отколкото на израз на веселие.

– Божичко, човече, какво си направил с веждите си, по дяволите?

– Реших да ги изгоря и да си ги пускам наново.

– Да не би да си решил и да превърнеш лицето си в шибан нар?

– Много мило от твоя страна, че се отби, Джак. Имам нужда от такова окуражаване.

– Боже, по телевизията изглеждаш като Джеймс Бонд. Тук обаче приличаш на...

– Какво искаш да кажеш с това „по телевизията“?

– Не ми казвай, че не си го гледал!

– Да съм гледал какво?

– Боже мили, Исусе Христе! Човекът предизвиква Трета световна война и после се прави, че няма представа! От сутринта РАМ не са спрели да въртят цялото проклето нещо от снощи. Стърн излиза от къщата. Онази проклета огнехвъргачка, която Макси беше монтирал на капака на джипа. Стърн е подложен на зрелищна кремация. Макси стреля с картечницата по рамкоптера и го сваля от небето. И твоя милост, героят, който се хвърля в нощта, за да рискува живота си. Разбиването на рамкоптера, последвано от онова, което плямпалата по РАМ наричат „ужасно трагичното огнено кълбо“. Незабравимо шоу, Дейви, момчето ми.

– Я задръж за секунда, Джак. Хеликоптерът беше свален. Откъде тогава са тези кадри с разбиването?

– Скапаняците имали два хеликоптера там. След като единият се разбил, другият веднага заел мястото му и продължил да снима. Трагичните огнени топки са добри за рейтингите. Особено когато двама души умират от огъня.

Гърни се намръщи, защото огнената смърт на Макс Клинтър все още бе болезнено ярка в паметта му:

– И това се върти по телевизията?

– Проклетото нещо продължава цяла сутрин. Шоубизнес, приятелю мой, шибан шоубизнес!

– А хеликоптерите – как изобщо са се озовали там?

– Приятелчето ти Клинтър дал аванс на РАМ Нюз. Обадил им се предварително и им казал, че нещо наистина голямо ще стане същата нощ с Добрия пастир, и че трябва да се разположат в района и да са готови да се появят. Обадил им се отново, точно преди да направи своя ход. Макс винаги беше ненавиждал РАМ заради гадния начин, по който отразиха първия му провал с Пастира. Изглежда, че свалянето на хеликоптера е било част от плана.

Докато Гърни възприемаше тези новини, Хардуик излезе от стаята и прекоси просторната открита площ, за да отиде при сестрите. Там прекъсна една млада жена, която работеше на компютър. След малко се върна с триумфален блясък в очите:

– Имат няколко телевизора на стойки с колелца. Малката прасковка с големите цици ще ни набави един. Трябва да видиш тези глупости сам.

Мадлин въздъхна и затвори очи.

– Междувременно, Шерлок, два въпроса: Как, по дяволите, Лари Зъболекаря е станал толкова добър с пистолета?

– Моето впечатление е, че е имал изключителна страст към прецизността. Подобни хора сякаш лесно стават добри в нещо.

– Много жалко, че не можем да го бутилираме и да го продаваме на нормалните. Втори въпрос, малко по-личен: Имаше ли някаква представа в какво се забъркваш, когато отиде в хижата на Клинтър?

Гърни хвърли поглед към Мадлин. Тя го гледаше и очакваше отговора му:

– Очаквах да се срещна с Пастира. Бедствието не бе предвидено.

– Сигурен ли си?

– Какво трябва да значи това, по дяволите?

– Наистина ли вярваше, че Клинтър ще се държи настрани, както си му казал?

Гърни замълча за миг, после попита:

– Ти откъде знаеш, че съм му казал да не идва?

Хардуик парира въпроса със свой:

– Как мислиш, защо се появи точно в онзи миг, в който се появи?

Тази дребна загадка занимаваше и ума на Гърни. Клинтър беше улучил времето прекалено точно, в пълно съответствие с ужасния обрат вътре в хижата. Сега обяснението беше очевидно:

– Сложил е бръмбари в собствената си къща?

– Естествено.

– А приемателят е бил в джипа?

– Да.

– И следователно е подслушвал разговора ми с Лари Стърн?

– Много ясно.

– А приемникът е записал всичко, казано в хижата, включително обаждането ми до самия Клинтър. И някъде в хода на действието, вие, приятелчета, сте получили записа – затова знаеш, че му казах да стои настрани. Обаче джипът изгоря, така че как сте...

– Получихме го лично от него. Изпрати аудиофайла по електронна поща до БКР точно преди да задейства онази негова огнехвъргачка. Изглежда е знаел как може да завърши този танц. Освен това явно е искал да разполагаме с нещо конкретно, което потвърждава твоята гледна точка за случая.

Гърни изпита силна благодарност към Клинтър. Коментарите и признанията на Лари Стърн щяха да погребат измислицата с „манифеста“ веднъж завинаги.

– Това ще направи много хора ужасно нещастни.

Хардуик се ухили:

– Майната им.

Последва дълго мълчание, по време на което Гърни осъзна, че участието му в случая „Добрия пастир“ в общи линии беше приключило. Престъплението беше разкрито. Опасността бе отстранена. Много хора в правоприлагащите органи и в сферата на съдебната психология скоро щяха да се окажат въвлечени в истинска оргия от безумно сочене с пръст и настояване, че ГДХ – грешките на други хора – са ги подвели. На някакъв етап, след като се уталожи пушилката, самият Гърни може би щеше да получи някакво дребно признание за своя принос. Признанието обаче бе нож с две остриета. Цената му често беше прекалено висока.

– Между другото – подхвърли Хардуик, – Пол Мелани се е застрелял.

Гърни примигна:

– Какво?

– Застрелял се е с пистолета си „Пустинен орел“. Явно е станало преди няколко дни. Вчера следобед една жена, работеща в съседна фирма, съобщила, че долавя лоша миризма от вентилационната система.

– И няма съмнение, че е било самоубийство?

– Никакво.

– Божичко!

Мадлин беше поразена:

– Това да не е онзи беден човек, за когото ми разказа миналата седмица?

– Да. – Гърни се обърна към Хардуик: – Успяхте ли да разберете от колко време е имал пистолета?

– По-малко от година.

– Божичко! – повтори Гърни, като говореше по-скоро на себе си, отколкото на Хардуик. – От всички оръжия, които е можел да използва, защо е избрал „Пустинен орел“?

Хардуик сви рамене:

– С „Пустинен орел“ е застрелян баща му. Може и той да е искал да си отиде по същия начин.

– Той мразеше баща си.

– Може би е трябвало да изкупи този грях.

Гърни се вторачи в Хардуик. Понякога този човек казваше най-шантавите неща.

– И като заговорихме за бащи – сети се Гърни, – има ли някаква следа от Емилио Корасон?

– Не е само следа.

– А?

– Когато ти остане време, може би ще обмислиш как да се справиш с това.

– Да се справя с кое?

– Емилио Корасон е алкохолик в напреднала фаза и хероинозависим. Живее в приют на Армията на спасението във Вентура, Калифорния. Проси по улиците, за да изкарва пари за алкохол и хероин. Променял е името си пет-шест пъти. Не иска да бъде намерен. Нуждае се от трансплантация на черен дроб, за да остане жив, но не може да се задържи трезвен достатъчно дълго, за да се запише в списъка. Получава пристъпи на деменция заради нивата на амоняк в кръвта си. Хората в приюта смятат, че ще умре в рамките на три месеца. Може би по-рано.

Гърни имаше чувството, че трябва да каже нещо.

Само че в ума му цареше пустота.

Чувстваше се празен.

Болка, тъга и пустота.

– Господин Гърни?

Вдигна поглед. На прага бе застанала лейтенант Булърд.

– Извинете, ако прекъсвам нещо. Исках само... Просто исках да ви благодаря... и да се уверя, че сте добре.

– Влезте.

– Не, не. Аз само... – тя хвърли поглед към Мадлин. – Вие ли сте госпожа Гърни?

– Да. А вие?

– Джорджия Булърд. Съпругът ви е забележителен мъж. Но вие, естествено, сте наясно с това. – Погледна към Гърни. – Може би, след като нещата се понаместят, ами... Чудех се, може би ще се съгласите да заведа вас и съпругата ви на обяд? Знам един малък италиански ресторант в Саспарила.

Гърни се разсмя:

– Ще чакам с нетърпение.

Тя се отдръпна с усмивка, махна им и изчезна също толкова внезапно, колкото се бе появила.

Мислите на Гърни се върнаха към съдбата на Емилио Корасон и ефекта, който новината вероятно щеше да окаже върху дъщеря му. Затвори очи и отпусна глава на възглавницата.

Когато ги отвори отново, не беше сигурен колко време е минало.

Хардуик си бе отишъл. Мадлин беше преместила стола от ъгъла на стаята, отстрани на леглото му и сега го наблюдаваше. Сцената му напомни за друга, почти същата, в края на случая „Пери“, когато за малко не го убиха и беше претърпял физическите травми, които в известен смисъл все още го тормозеха. Когато излезе от комата в края на онова преживяване, Мадлин пак бе край леглото му – чакаше, наблюдаваше.

За миг, когато срещна погледа ѝ, се изкуши да повтори онова шеговито клише – „Трябва да престанем да се срещаме по този начин“. Поради някаква причина обаче му се струваше нередно, не беше забавно, не беше шега, която имаше правото да каже.

По лицето на Мадлин плъзна палава усмивка:

– Канеше се да кажеш нещо, нали?

Той поклати глава. Всъщност само леко я помръдна наляво-надясно върху възглавницата.

– Напротив, канеше се – заяви тя. – Нещо глупаво. Прочетох го в очите ти.

Той се разсмя, след което се намръщи от болката, когато кожата около устата му се опъна. Мадлин сложи ръка върху неговата:

– Разстрои се заради Пол Мелани?

– Да.

– Защото смяташ, че е трябвало да направиш нещо?

– Може би – той кимна, като внимателно разтриваше опакото на дланите си. – Твърде неприятно е, че издирването на бащата на Ким не свършва по-щастливо.

– Да.

Тя посочи другата му ръка, превързаната:

– Как е раната от стрелата?

Той вдигна ръката си от леглото и се вгледа в нея:

– Бях забравил за това.

– Добре.

– Добре ли?

– Нямам предвид раната ти. Имах предвид стрелата. Великата загадка със стрелата.

– Не я ли смяташ за загадка? – попита я.

– Не и такава, която може да се разкрие.

– Тоест, да спрем да ѝ обръщаме внимание?

– Да.

Той обаче не изглеждаше убеден, затова Мадлин продължи:

– Не е ли именно това животът?

– Изпълнен с необясними, падащи от небето стрели?

– Искам да кажа, че винаги ще има неща, за чието пълно разбиране няма да ни стигне време.

Подобни изказвания притесняваха Гърни. Не че не бяха верни. Разбира се, че бяха. Той обаче имаше чувството, че основният им смисъл е атаката срещу рационалния процес. Атаката срещу начина, по който функционира собственото му съзнание. Същевременно нямаше никакъв смисъл да спори с Мадлин по този повод.

Една млада сестра влезе в стаята, като буташе пред себе си телевизор, поставен върху стойка с колелца. Гърни обаче само поклати глава и ѝ направи знак, че не го иска. „Ужасно трагичното огнено кълбо“ на РАМ можеше да почака.

– Успя ли да разбереш Лари Стърн? – попита Мадлин.

– Може би една част от него. Не целия. Стърн беше... необикновено създание.

– Хубаво е да знае човек, че наоколо няма много като него.

– Той се мислеше за напълно рационален човек. Изцяло практичен. Образец на разума.

– Как мислиш, дали някога го е било грижа за другиго?

– Не. Никак.

– Дали е вярвал на някого?

Гърни поклати глава:

– „Доверието“ е представа, която не би означавала нищо за него. Не и в нормалния смисъл на думата. Той би сметнал желанието да се довериш за слабост, за нелогичен недостатък у другите, недостатък, който би могъл да използва. Връзките му сигурно са се основавали на използване и манипулация. И е разглеждал другите като инструменти.

– В такъв случай е бил съвсем сам.

– Да. Напълно сам.

– Колко ужасно!

Гърни за малко да каже, че само по някаква всевишна благодат не е на неговото място. Знаеше колко често се усамотява и дори не забелязва, че го прави. Как връзките му се изплъзват и се разнасят като дим, подет от вятъра. Колко лесно потъва в себе си. Колко естествени и безвредни изглеждат маниите му за оттегляне и изолация. Искаше му се да ѝ обясни, да ѝ опише тази особеност на съществото си. После обаче почувства нещо, което понякога усещаше, когато е близо до нея – чувството, че тя вече знае какво мисли, без да се налага той да произнася думите. Тя го погледна в очите, стисна ръката му и я задържа. И тогава, за първи път през живота си, той изпита същото особено усещане, но сега беше в обратна посока. Усещаше, че той знае за какво си мисли тя, без да ѝ се налага да го произнася. Усещаше думите в дланта ѝ, виждаше ги в очите ѝ. Тя му казваше да не се страхува. Казваше му да ѝ вярва, да вярва в любовта ѝ към него. Казваше му, че онази благодат, от която зависи, винаги ще бъде с него.

След безмълвните ѝ думи го обзе пълен покой. Усети, че се отърсва от всички грижи на света. Всичко беше наред. Всичко беше спокойно. А след това някъде в далечината се разнесе звук. Беше толкова слаб, така фин, че Гърни не бе съвсем сигурен дали го чува, дали го усеща, или си въобразява. Но знаеше с абсолютна сигурност какво е.

Характерният жив ритъм на „Пролет“ от Вивалди.

Благодарности

Последователността е важно нещо в професионалните и бизнес отношения. А когато тази последователност е свързана с истински талантливи и отдадени хора, тя се превръща в удоволствие.

От издаването на първия ми роман – „Намисли си число“, през втория – „Затвори очи“, до третия – „Не дърпай дявола за опашката“, имах привилегията да работя с необикновени личности – превъзходния агент Моли Фридрих, нейната прекрасна сътрудничка Лейси Карсън и безотказно прозорливия редактор Рик Хоргън.

Благодаря ти, Рик! Благодаря ти, Моли! Благодаря ти, Луси!

Content

Джон Вердън
Не дърпай дявола за опашката

ЧАСТ ПЪРВА СИРАЦИ НА УБИЙСТВАТА

Пролог

Глава 1 Пролет

Глава 2 Голяма услуга за Кони Кларк

Глава 3 Ехото на едно убийство

Глава 4   Като ковчег

Глава 5 В трънено кълбо 1

Глава 6    Обрати и завои

Глава 7 Ахав, ловецът на китове

Глава 8 Сложният проект на Ким Корасон

Глава 9    Един сдържан сирак

Глава 10 Коренно различна гледна точка

Глава 11   Странните последствия

Глава 12 Лудостта на Макс Клинтър

Глава 13 Серийно клане

Глава 14 Странно посещение при един превъзбуден мъж

Глава 15 Ескалация

ЧАСТ ВТОРА КОГАТО НЯМА СПРАВЕДЛИВОСТ

Глава 16 Съмнения

Глава 17  Лична инициатива

Глава 18 Резонанс на моделите

Глава 19 Срещу течението

Глава 20 Изненада

Глава 21 Още изненади

Глава 22  На другата сутрин

Глава 23 Подозрение

Глава 24      Вдигане на залозите

Глава 25  Любов и омраза

Глава 26  Взрив от заплахи

Глава 27 Противоречиви реакции

Глава 28 По-мрачно, по-студено, по-дълбоко

ЧАСТ ТРЕТА НА ВСЯКА ЦЕНА

Пролог

Глава 29 Дяволски много парченца

Глава 30 Време за шоу

Глава 31 Завръщането на Пастира

Глава 32 Мултипликаторът

Глава 33  Съобщението

Глава 34 Съюзници и врагове

Глава 35           Покана за купона

Глава 36 Шишове за лед и животни

Глава 37   Готов да убива

Глава 38 Удушвача от Белите планини

Глава 39 Кръв и сенки

Глава 40 Лице в лице с фактите

Глава 41 Съучастникът на дявола

Глава 42 Изстрел в тъмното

Глава 43 Разговор с Пастира

Глава 44 Оценка

Глава 45 Ученикът на дявола

Глава 46 Няма друг начин

Глава 47 Aнгел

Глава 48 Единственият със значение

Глава 49 Изключително рационален човек

Глава 50 Апокалипсис

Глава 51 Благодат

Благодарности